В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.06.2017 Справа №607/3706/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000038 про обвинувачення

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Калуш Івано-Франківської області, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, одруженого, на утриманні одна малолітня дитина, водія 10-ї гаубичної артилерійської батареї 4-го гаубичного артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдата, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року),

за участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:
Так, відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 № 277 від 10.12.2016 року військовослужбовцю військової служби за контрактом солдату ОСОБА_3 надано чергову відпустку за 2016 рік терміном на 10 діб з 10 грудня 2016 року по 19 грудня 2016 року.

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи солдатом військовослужбовцем військової частини пп НОМЕР_1 (крім строкової служби), всупереч вимог ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, в умовах особливого періоду, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування в/частини пп НОМЕР_1 , з наданої відпустки у визначений строк, тобто, 20 грудня 2016 року о 8 год. 30 хв. на службу до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) не з`явився, не виконував службові обов`язки по 21 січня 2017 року, не вживав мір для повернення до військової частини за наявності можливості для цього, проводив час на власний розсуд, чим вчинив нез`явлення вчасно на службу без поважних причин.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року) визнав повністю за обставин, що вказані в обвинувальному акті, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно з 10 грудня 2016 року по 19 грудня 2016 року йому, як військовослужбовцю, булор надано відпустку терміном на 10 діб, з якої він повинен був повернутись до 20 грудня 2016 року, однак він, обвинувачений, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, без поважних причин та за відсутності дозволу відповідного командування в/частини пп НОМЕР_1 , з наданої відпустки у визначений строк, тобто, 20 грудня 2016 року о 08 год. 30 хв. на службу до розташування військової частини пп НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) не з`явився, не виконував службові обов`язки по 21 січня 2017 року, не вживав мір для повернення до військової частини за наявності можливості для цього, а проводив час на власний розсуд, оскільки боявся повертатись на службу, розуміючи, що понесене покарання за невчасне з`явлення у розташування в/ч. На даний час про вчинене він, ОСОБА_3 , щиро шкодує.

Обвинувачений ОСОБА_3 , визнавши свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року), за обставин, викладених в обвинувальному акті, повністю погодився зі всіма зібраними в процесі досудового розслідування доказами, що її підтверджують, відмовився від їх дослідження під час судового розгляду.

Суд, з`ясувавши думку учасників судового розгляду щодо визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, з`ясувавши при цьому, чи правильно розуміють обвинувачений та інші учасники судового провадження зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини у апеляційному порядку.

Таким чином, суд приходить до переконання про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року), як нез`явлення вчасно на службу військовослужбовця, крім строкової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до тяжких злочинів, фактичні обставини кримінального провадження, особу винуватого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується по місцю проживання, має на утриманні 1 малолітню дитину, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, зокрема, до обставин, що пом`якшують покарання, суд відносить повне визнання обвинуваченим вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення, а саме у виді позбавлення волі ближче до нижчої межі санкції.

Разом з тим, суд, враховуючи вищенаведені пом`якшуючі покарання обвинуваченого обставини, відсутність обтяжуючих його, приходить до переконання, що є всі підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 відповідно до ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку, оскільки ОСОБА_3 може бути перевихований без реального відбування призначеного судом покарання, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Водночас, з метою забезпечення належної поведінки ОСОБА_3 , у період дії іспитового строку нагляд за останнім слід покласти відповідно до ч.3 ст.76 КК України на командира в/ч за місцем проходження військової служби, а у випадку звільнення орган пробації за місцем проживання.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.407 КК України (в редакції від 12 лютого 2015 року) та призначити йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 (один) рік.

Згідно ч.3 ст.76 КК України нагляд за ОСОБА_3 в період дії іспитового строку покласти на командира в/ч за місцем проходження військової служби, а у випадку звільнення орган пробації за місцем проживання.

Апеляція на вирок може бути подана до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення.

Копії вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1