Ухвала іменем україни 08 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі за участю прокурора захисника особи, щодо якої було закрито кримінальне провадження представника цивільного позивачаОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8
розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003609,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 лютого 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Степанків Черкаського району Черкаської області, жителя

АДРЕСА_1 , такого, який судимостей не має.

За вироком Катеринопільського районного суду Черкаської області від 30 липня 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

12 лютого 2012 року у період часу з 13.03 год. до 13.10 год. за попередньою змовою із невстановленою досудовим слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, таємно умисно з метою крадіжки чужого майна, шляхом підбору заздалегідь виготовленого дубліката ключа, проник до приміщення непрацюючої аптеки, розташованого на

АДРЕСА_2 , де встановлено банкомат CACS 5269, що належить ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», де відкрив охоронну огорожу банкомата і після введення цифрового коду магнітним ключем «тойч меморі» відключив охоронну сигналізацію банкомата, за допомогою ключа, відкрив сейфну частину зазначеного банкомата, після цього шляхом заміни розташованої у сейфній частині банкомата Cash-касети з грошима на іншу порожню викрав гроші на суму 183 900 грн разом із зазначеною Cash-касетою вартістю 4246,79 грн, завдавши ГРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» матеріальної шкоди на загальну суму 188 146,79 грн, що у 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Апеляційний суд Черкаської області ухвалою від 16 лютого 2016 року зазначений вирок скасував, а кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у чиненні кримінального правопорушення. передбаченого ч. 4

ст. 185 КК України, закрив у зв`язку з невстановленням достатніх доказів доведеності його винуватості.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду у зв`язку з істотними порушеннями процесуального закону, які, за його твердженням, полягають, у неповноті судового розгляду в суді апеляційної інстанції, неврахування судом ряду доказів, здобутих в ході досудового розслідування, а також у неправильній оцінці фактичних обставин справи.

На касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 ОСОБА_6 надіслав заперечення, у яких наполягав на законності оскаржуваної ухвали.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав касаційну скаргу і просив її задовольнити, ОСОБА_7 та його захисника, які наполягали на законності оскаржуваного судового рішення та просили залишити його без зміни, представника цивільного позивача, який підтримав касаційну скаргу прокурора та просив скасувати оскаржувану ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Так, відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом, а неповнота досудового розслідування чи судового розгляду, на які посилається прокурор у своїй касаційній скарзі, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції.
За змістом ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, то відповідно до п. 2 ч. 1 цієї ж норми закону ухвалюється виправдувальний вирок.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви й підстави для його ухвалення.

При цьому положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як вбачається з матеріалів провадження, рішення про закриття кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, апеляційний суд прийняв, дійшовши висновку про те, що вирок місцевого суду грунтується на суперечливих та недопустимих доказах, а в ході судового розгляду не було встановлено достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 та були вичерпані можливості їх отримання.

Доводи сторони обвинувачення про те, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишився ряд доказів, здобутих в ході досудового розслідування в порядку, передбаченому КПК України 1960 року, які діяли на той момент, є неспроможними, оскільки вони суперечать положенням процесуального закону.

На підтвердження зазначеної позиції прокурор посилається на п. 8 Розділу ХI «Перехідні положення» КПК України, відповідно до якого допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається у порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Разом з тим ст. 22 КПК України закріплено принцип безпосередності дослідження показань, речей і документів. Це означає, що суд досліджувати докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, унаслідок чого доказову силу мають тільки ті показання, які процесуальні особи надавали суду безпосередню в залі суду.

Відповідно до матеріалів провадження, апеляційний суд, дотримуючись зазначеного принципу безпосередності дослідження доказів у суді, приймаючи рішення за результатами провадження в суді апеляційної інстанції, використовував показання, які були отриманні безпосередньо у суді, чітко виконуючі наведені норми процесуального закону.

З огляду на принцип безпосередності дослідження доказів у суді, а також виходячи зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, невикористання судом у якості доказів показань ОСОБА_7 та свідків, здобутих в ході проведення різних процесуальних дій, в порядку, передбаченому КПК України 1960 року в ході досудового розслідування, не можна вважати істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки такі дії чітко узгоджується з вимогами КПК України.

Що стосується тверджень прокурора про те, що судом не надано належної правової оцінки показань свідків, якими, на думку сторони обвинувачення підтверджується винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому протиправного діяння, то вони також не відповідають дійсності, оскільки як видно із тексту ухвали апеляційного суду, показання, на які посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, були належним чином проаналізовані судом апеляційної інстанції.

Однак, апеляційний суд, детально вивчивши зміст цих показань, дійшов висновку про те, що вони є опосередкованими і такими, що підтверджують наявність у ОСОБА_7 можливості вчинення крадіжки грошових коштів за інкримінованих йому умов, а не безпосереднє вчинення ним кримінального правопорушення.

При цьому, відмінна оцінка судом доказів від оцінки цих же доказів стороною обвинувачення, з урахуванням обгрунтованості та умотивованості висновків суду, не є підставою для визнання незаконним судового рішення, як того вимагає прокурор у своїй скарзі.

З огляду на межі касаційного розгляду та його обсяг (неповнота судового розгляду чи невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не є предметом розгляду суду касаційної інстанції), а також на положення ч. 2 ст. 62 Конституції України, які встановлюють, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції.

Тобто, підстави для задоволення касаційної скарги прокурора відсутні.

При цьому, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, в межах касаційного розгляду не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 лютого 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді апеляційної інстанції, без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________ ОСОБА_1 __________________ ОСОБА_2 _________________ ОСОБА_3