В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

процесуальних прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 51, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000233 від 18 березня 2015 р. за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чарівне, Гуляйпійського району Запорізької області, громадянина України, з загальною середньою освітою, солдата військової частини НОМЕР_1 Національної Гвардії України, не одруженого, маючого малолітню дитину, 2013 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення за таких обставин.

Солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової частини Польова пошта НОМЕР_2 , діючи умисно, всупереч інтересам військової служби на порушення вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 19 травня 2014 року без поважних причин самовільно залишив розташування військової частини Польова пошта НОМЕР_2 , яка дислокувалась у Новомосковському районі Дніпропетровської області, тимчасово ухиляючись від військової служби до 25 травня 2015 року, тобто понад один місяць.

Крім того, ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно в умовах особливого періоду, всупереч інтересам військової служби на порушення вимог ст.ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 19 лютого 2016 року з метою ухилитися від військової служби, не з`явився з лікувального закладу на службу - до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалась за адресою: АДРЕСА_2 , ухиляючись від військової служби до 12 жовтня 2016 року.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений визнав себе винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, щиро покаявся у скоєному, пояснив, що його було мобілізовано у 2014 році, він проходив службу у ВЧ Польова пошта НОМЕР_2 в АДРЕСА_3 . 19 травня 2014 р. він самовільно покинув місце служби та повернувся додому, оскільки в нього хворіла бабуся. У 2015 р. знов прийшла повістка, його призвали на службу до ВЧ НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 . Під час проходження служби захворів на панкреатит, внаслідок чого перебував у лікарні. 19 лютого 2016 р. він з лікарні не повернувся до військової частини, а поїхав додому. Підтвердив факти ухилення від військової служби з 19.05.2014 по 25.05.2015 та з 19.02.2016 по 12.10.2016.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, провів судовий розгляд із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням даних про особу обвинуваченого.

За таких обставин суд вважає доведеною вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому діянь та кваліфікує дії останнього за ч. 3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць, та за ч. 3 ст. 408 КК України як дезертирство, тобто нез`явлення з лікувального закладу на службу з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду.

Відповідно до ст. 65 КК України та п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд враховує: ступінь тяжкості вчинених злочинів, які, у відповідності до ст. 12 КК України, віднесено до злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину, спричинених наслідків тяжких наслідків не настало, злочини посягають на встановлений порядок несення військової служби; злочинами матеріальної шкоди не завдано.

Також суд враховує дані про особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем, раніше не засуджений, офіційно не працевлаштований, за місцями служби під час її проходження характеризувався задовільно та негативно, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за станом здоров`я скарг не має. Як пояснив ОСОБА_6 у судовому засіданні на даний час він у шлюбі не перебуває, має малолітню дитину, 2013 року народження, яка проживає разом з матір`ю. Відповідно до довідки про склад сім`ї, ОСОБА_6 проживає разом зі своєю матір`ю, неповнолітнім братом, бабусею та дідусем, який потребує сторонньої допомоги, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 є щире каяття, з`явлення із зізнанням. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Також судом не встановлено під час судового розгляду обставин, які б надавали можливість у їх сукупності застосувати ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання.

Враховуючи викладені обставини, зокрема і те, що ОСОБА_6 визнав вину, щиро покаявся у скоєних злочинах, та обставини, що обтяжують покарання, відсутні, суд доходить висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання у мінімальному розмірі, визначеному санкціями ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 КК України.

Оскільки ОСОБА_6 вчинив два кримінальні правопорушення, суд, з врахуванням виду сукупності злочинів, мети та мотивів їх вчинення, тяжкості їх наслідків, вважає за можливе призначити ОСОБА_6 покарання остаточне покарання за правилами частини 1 статті 70 КК України із застосуванням принципу поглинання менш суворого покарання більш суворим.

При цьому, призначаючи остаточне покарання, суд враховує, серед інших вищезазначених обставин те, що ОСОБА_6 позитивно характеризується за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, є особою працездатного віку, після вчинення злочинів не допускав протиправної поведінки, щиро покаявся у скоєному, з огляду на що, на переконання суду, ОСОБА_6 не становить небезпеки для суспільства, а тому з метою його виправлення та попередження скоєння інших злочинів може бути звільнений від відбування покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, тобто з випробуванням.
Оскільки суд дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає за доцільне змінити ОСОБА_6 запобіжний захід до набрання вироком законної сили з тримання під вартою на особисте зобов`язання, поклавши на останнього обов`язки, передбачені частиною п`ятою статті 194 КПК України.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Речові докази та судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 369, 373, 374, 376 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 407, ч. 3 ст. 408 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання:

за ч. 3 ст. 407 КК України у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч. 3 ст. 408 КК України у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , періодично з`являтися на реєстрацію до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ч. 5 ст. 72 Кримінального кодексу України в строк відбуття покарання зарахувати період знаходження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місцях попереднього ув`язнення з 12 жовтня 2016 р. по 15 лютого 2017 р. з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили змінити на особисте зобов`язання, звільнивши ОСОБА_6 з-під варти в залі суду.

Покласти на ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 такі обов`язки:
- прибувати до суду за кожною вимогою;
- не відлучатись з населеного пункту, в якому він проживає без дозволу суду;
- повідомляти суд про зміну свого місця проживання, місця роботи;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1