Справа № 357/8429/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/753/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 3 17.08.2017

УХВАЛА
Іменем України
17 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тіанеті, Мцхетінського району, Республіки Грузія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, -

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Руставі, Республіки Грузія, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання: за п.9 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років, за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років; остаточне покарання ОСОБА_6 визначено на підставі ст.70 КК України, за сукупністю вказаних злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 14 (чотирнадцять) років. Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років. Також, зазначеним вироком суду задоволено цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 та частково задоволено цивільний позов потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_15 , а також вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
За вироком суду, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, а ОСОБА_6 ще й в умисному вбивстві, тобто протиправному заподіянні смерті людині, з метою приховання іншого злочину, за наступних обставин.

26 листопада 2015 року, приблизно о 11 годині 35 хвилин, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою між собою, з метою викрадення чужого майна з проникненням у житло, заздалегідь розподіливши ролі своєї злочинної діяльності, на автомобілі під керуванням ОСОБА_7 прибули до будинку АДРЕСА_3 . Після цього, обвинувачений ОСОБА_6 зайшов у вказаний будинок, де, за допомогою відмичок, проник до квартири АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_14 на загальну суму 42 784 гривні 24 копійки. В цей час обвинувачений ОСОБА_7 згідно розподілених ролей знаходився біля будинку АДРЕСА_3 , спостерігаючи за навколишньою обстановкою та підтримуючи зв`язок із ОСОБА_6 за допомогою мобільного зв`язку.

Крім цього, під час вчинення крадіжки з квартири АДРЕСА_5 26 листопада 2015 року, приблизно о 15 годині 20 хвилин обвинувачений ОСОБА_6 був виявлений власником квартири ОСОБА_16 . Побоюючись бути викритим у вчиненні крадіжки, у обвинуваченого ОСОБА_6 виник умисел на вбивство ОСОБА_16 , з метою приховання вчиненого ним злочину. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_6 став наносити потерпілому удари руками та колото-ріжучим предметом в різні частини тіла, чим спричинив ОСОБА_16 численні тілесні ушкодження, в тому числі і колото-різану рану шиї справа з ушкодженням правої загальної сонної артерії з крововтратою, яке має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, та від якого наступила смерть потерпілого ОСОБА_16 на місці події.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, вважає вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року в частині засудження ОСОБА_6 незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом першої інстанції покарання ступеню тяжкості вчинених ним злочинів та особі обвинуваченого через м`якість. Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги прокурор посилається на те, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції не в повній мірі дотримався загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України. Так, апелянт вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що обвинувачений вчинив два злочини, один з яких відноситься до категорії особливо тяжких, об`єктом якого стала найвища соціальна цінність життя людини. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не повністю врахував обставини вчинених обвинуваченим ОСОБА_6 злочинів, а саме те, що вбивство потерпілого було вчинено ним з метою приховання іншого злочину крадіжки, що свідчить про виняткову небезпечність та зухвалість обвинуваченого. Також у своїй апеляційній скарзі прокурор вказує на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який ніде не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за корисливий злочин, однак, після засудження відповідних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став і вчинив нові злочини, один з яких пов`язаний з посяганням на життя людини. За таких обставин, прокурор вважає, що призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання є занадто м`яким і просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року в частині призначення ОСОБА_6 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним та призначити покарання: за п.9 ч.2 ст.115 КК України - у виді довічного позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі строком на п`ять років; остаточне покарання ОСОБА_6 прокурор просить визначити за сукупністю вчинених злочинів на підставі ст.70 КК України, у виді довічного позбавлення волі, а в решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Також, на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року подав апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_7 , який вважає зазначений вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у ньому, фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Обвинувачений ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі вказує на порушення судом першої інстанції його права на захист. Зокрема, апелянт зазначає, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2016 року було задоволено клопотання прокурора про відвід його захисника адвоката ОСОБА_10 з тих підстав, що зазначений адвокат надавав правову допомогу під час досудового розслідування іншому обвинуваченому в даному кримінальному провадженні ОСОБА_6 . При цьому, на думку апелянта, суд не врахував тієї обставини, що протиріч щодо позицій обвинувачених по висунутому їм обом обвинуваченню не існує. Більш того, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що захист обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду кримінального провадження здійснювала адвокат ОСОБА_8 , яка під час досудового розслідування певний період здійснювала захист ОСОБА_7 .

Крім того, на думку обвинуваченого ОСОБА_7 , поданий потерпілими цивільний позов не містить доказів на підтвердження заявленого до відшкодування розміру майнової та моральної шкоди, а сам позов був прийнятий судом в порушення вимог ст.128 КПК України під час судового розгляду кримінального провадження.

Також, у своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу на порушення судом першої інстанції вимог ч.3 ст.29 КПК України, яке виразилося у ненаданні обвинуваченому ОСОБА_6 перекладача та неврученні йому копії обвинувального акта російською мовою, що обмежило можливості обвинуваченого на захист від пред`явленого обвинувачення.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 вважає, що призначене йому судом першої інстанції покарання є явно несправедливим та занадто суворим. Апелянт вказує про те, що суд при призначенні покарання не врахував його щирого каяття у вчиненому злочині, другорядну роль при вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також його сприяння органу досудового розслідування у розкритті злочину. На думку обвинуваченого, у суду першої інстанції були всі підстави для застосування щодо нього вимог ст. 75 КК України чи ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисників, які підтримали подану ОСОБА_7 апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які категорично заперечили проти апеляційної скарги прокурора та підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , при цьому, обвинувачений ОСОБА_6 вважав ухвалений відносно нього вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, доводи потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному вбивстві, тобто протиправному заподіянні смерті іншій людині, з метою приховання іншого злочину, та у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, тобто у вчиненні злочинів, передбачених п.9 ч.2 ст.115, ч.3 ст.185 КК України, а також винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження, підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, та апелянтами не оспорюються.

Зокрема, винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів підтверджується показаннями самих обвинувачених, відповідно до яких обвинувачений ОСОБА_6 частково визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого п.9 ч.2 ст.115 КК України, посилаючись на відсутність умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_16 , та повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України. Також, винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів підтверджується відомостями, що містяться у протоколах огляду місця події від 26 листопада 2015 року, протоколі огляду трупа від 27 листопада 2015 року, протоколі слідчого експерименту, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_7 , висновку експерта № 561 від 01 березня 2016 року, висновку експерта № 19/6-01/590 від 09 червня 2016 року, висновку судово-психіатричного експерта № 256 від 05 липня 2016 року.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно дана оцінка показанням обвинуваченого ОСОБА_6 щодо відсутності у нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_16 з метою приховання іншого злочину та визнано дані показання способом захисту обвинуваченого, спрямованим на уникнення кримінальної відповідальності, з огляду на довготривале нанесення ударів обвинуваченим потерпілому предметом, який має колюче-ріжучі властивості, в ділянку життєво важливих органів.
Таким чином, судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, врахувуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжким та особливо тяжким злочинами, характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, також, судом першої інстанції враховано особу обвинуваченого ОСОБА_6 , обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_6 судом першої інстанції не встановлено.
Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання за п.9 ч.2 ст.115 КК України особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_6 , хоч і не визнав наявність у нього умислу на вбивство потерпілого ОСОБА_16 , проте надавав показання щодо фактичних обставин інкримінованого йому злочину, має двох неповнолітніх дітей, не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти власності. Посилання прокурора щодо професійного зайняття обвинуваченим ОСОБА_6 вчинення злочинів проти власності є лише припущенням, а тому не може бути визнане обставиною, яка характеризує особу обвинуваченого.
З урахуванням наведених обставин, а також враховуючи характер, механізм та суспільну небезпеку злочину, передбаченого п.9 ч.2 ст.115 КК України, об`єктом якого стала найвища соціальна цінність життя людини, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на певний строк ближче до максимальних меж такого виду покарання, зазначених в санкції ч.2 ст.115 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України, а тому підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі колегія суддів не вбачає.
Також, колегія суддів не погоджується і із доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо суворості призначеного йому судом першої інстанції покарання та безпідставного незастосування відносно нього вимог статей 69 чи 75 КК України.

Зокрема, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, також, судом першої інстанції враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції не встановлено. Як видно з оскаржуваного вироку суду та матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо, а тому враховуючи зазначені обставини, а також характер, механізм та суспільну небезпеку злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, колегія суддів приходить до висновку про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі ближче до максимальної межі санкції ч.3 ст.185 КК України за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів, тобто для досягнення мети, передбаченої ст. 50 КК України. При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 більш м`якого покарання чи звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, оскільки злочин, передбачений ч.3 ст.185 КК України, вчинений ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6 не спонтанно, а був чітко спланований, із підготуванням знарядь, засобів вчинення злочину, розподілом ролей співучасників, що характеризує не лише суспільну небезпеку цього злочину, а й свідчить про підвищену небезпечність осіб обвинувачених.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо порушення його права на захист, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою колегії суддів Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 серпня 2016 року було задоволено заяву прокурора про відвід захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_10 на підставі п.1 ч.2 ст.78 КПК України.
20 грудня 2016 року за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_7 ухвалою колегії суддів Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було залучено захисника за призначенням для здійснення захисту ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 , проти участі якої у кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував.
Таким чином, в ході основних стадій кримінального провадження, а саме під час досудового розслідування та судового провадження, включаючи підготовче судове провадження, судовий розгляд, який розпочався 01 лютого 2017 року, і ухвалення та проголошення судового рішення у суді першої інстанції, ОСОБА_7 був належним чином забезпечений захисником, а тому порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 не встановлено.
Також, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_6 .
Як видно з матеріалів кримінального провадження, 29 липня 2016 року ОСОБА_6 відмовився від отримання обвинувального акта відносно нього, який вручався йому в порядку ст. 293 КПК України, при цьому, причин своєї відмови ОСОБА_6 не пояснив, про що було складено акт (т.1, а.с. 26).
В судовому засіданні 29 вересня 2016 року обвинувачений ОСОБА_6 заявив клопотання про надання йому копії обвинувального акта, складеного відносно нього. Того ж дня, 29 вересня 2016 року, відповідно до розписки обвинуваченого ОСОБА_6 , останній отримав копію обвинувального акта (т.1, а.с. 134).
Також, всупереч посиланням обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначеним в апеляційній скарзі, обвинувачений ОСОБА_6 був повністю ознайомлений з матеріалами кримінального провадження в присутності захисника (т.1, а.с. 162).
Як під час підготовчого судового засідання, так і в ході судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції було забезпечено право виступати в суді мовою, якою він володіє, а саме російською мовою, також обвинувачений не заявляв про необхідність у забезпеченні його послугами перекладача, вільно відповідав на запитання суду та учасників судового провадження.
Більше того, в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 підтвердив колегії суддів, що розуміє російську мову та послуг перекладача не потребує. Обвинувачений ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду спростував доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 в частині зазначення про порушення його права на захист.
Також, в ході апеляційного розгляду не встановлено порушення права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 в частині ненадання йому перекладача, який в своїй апеляційній скарзі не посилається на зазначену обставину, а лише в ході апеляційного розгляду вказав про певні труднощі з розумінням деяких процесуальних документів, у зв`язку з чим йому необхідно було звертатися до послуг захисника. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 , як і обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції клопотання про забезпечення його перекладачем не заявляв, з дозволу суду виступав у суді зрозумілою для нього мовою, а відтак, колегія суддів не вбачає порушення вимог ст. 29 КПК України, яке б могло свідчити про порушення права обвинуваченого на захист.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову також не знайшли свого підтвердження.
Зокрема, не відповідає встановленим під час судового розгляду в суді першої інстанції обставинам твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що викрадені з квартири АДРЕСА_5 26 листопада 2015 року кошти в сумі 600 доларів США були знайдені в кишені вбитого ОСОБА_16 та повернуті потерпілій ОСОБА_14 працівниками поліції. Як видно з протоколу огляду місця події від 26 листопада 2015 року, на сходовому майданчику із зовнішнього кармана куртки померлого ОСОБА_16 було вилучено 710 доларів США та банківські чеки. Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 надавали показання про те, що викраденим майном, в тому числі грошовими коштами в сумі 600 доларів США, розпорядилися на власний розсуд, та визнали цивільні позови потерпілих в частині стягнення завданої майнової шкоди. Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги зазначені доводи обвинуваченого ОСОБА_7 , вважаючи їх неспроможними.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невідповідності вартості викрадених золотих виробів, зазначених у цивільному позові, їх реальній вартості. Так, під час судового розгляду судом першої інстанції була встановлена завдана злочинними діями обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 майнова шкода потерпілій ОСОБА_14 , а саме вартість викраденого майна, в тому числі вартість золотих виробів. Зазначена сума завданої майнової шкоди учасниками судового провадження в суді не оспорювалася та була визнана судом першої інстанції доведеною, а тому посилання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі щодо неправильного вирішення цивільного позову в цій частині колегією суддів не приймається.

Колегія суддів не перевіряє доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 щодо неправильного, на його думку, вирішення цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих, так як з обвинуваченого ОСОБА_7 моральна шкода на користь потерпілих судом першої інстанції не стягувалась, обвинуваченим ОСОБА_6 вирок взагалі не оскаржується, а відтак, вимоги ОСОБА_7 в цій частині не ґрунтуються на законі.

Також, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що потерпілими ОСОБА_15 та ОСОБА_11 було пред`явлено цивільні позови в порушення вимог ст. 128 КПК України після початку судового розгляду. Відповідно до матеріалів справи, позовна заява потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_15 надійшла до суду 12 вересня 2016 року, а судовий розгляд в розумінні ст. 347 КПК України було розпочато 01 лютого 2017 року.

Посилання обвинуваченого щодо несплати потерпілими при поданні позовних заяв судового збору в частині вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів також не приймає до уваги, так як рішення щодо прийняття цивільного позову потерпілих було прийняте судом першої інстанції, а питання щодо сплати судового збору не є підставою для скасування судового рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо безпідставного ненадання стороною обвинувачення під час судового розгляду матеріалів проведення негласних слідчих (розшукових) дій не приймаються до уваги колегією суддів, так як суд першої інстанції, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їм злочинів, як на докази, на матеріали проведення негласних слідчих (розшукових) дій, не посилався.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також про безпідставність доводів поданих апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 квітня 2017 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без змін.
Судді:

_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4