Справа № 196/251/17
№ 1-кп/183/713/17

У Х В А Л А
21 червня 2017 року Колегія суддів Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря - ОСОБА_4 ,
за участю прокурора - ОСОБА_5 ,
потерпілого - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, одруженого, в силу ст. 89 КК України не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України, -
в с т а н о в и л а :
До суду від прокурора Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України.
Прокурор просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду у відкритому судовому засіданні на підставі обвинувального акту, з викликом свідків та потерпілих. Вважав, що під час досудового розслідування були дотримані всі вимоги КПК України, підстав для закриття провадження чи повернення обвинувального акту не вбачає.
Потерпілий ОСОБА_6 погодився з думкою прокурора.
Захисник не заперечував проти призначення провадження до судового розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_8 погодився з думкою свого захисника.
Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 за його відсутності.
Дослідивши обвинувальний акт, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Частиною 6 ст. 9 КПК України передбачено, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.
До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України, зокрема, віднесено законність та забезпечення права на захист. Принцип законності встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суду неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства. Забезпечення права на захист передбачає, зокрема, право обвинуваченого користуватися правовою допомогою захисника, а слідчий, прокурор та суд зобов`язані забезпечити право обвинуваченого на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним чи призначеного захисника.
Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити такі відомості як виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Так, дії ОСОБА_8 були кваліфіковані як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Але в описовій частині обвинувального акту зазначено, що ОСОБА_8 наніс потерпілому ОСОБА_6 один удар металевим предметом в область лівого колінного суглобу, що привело до отримання останнім легких тілесних ушкоджень, однак чіткого розмежування того, які саме дії ОСОБА_8 були небезпечними для життя, а які для здоров`я потерпілого обвинувальний акт не містить, що вказує на невідповідність викладу фактичних обставин кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення та є порушенням п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Враховуючи обов`язок суду роз`яснювати суть обвинувачення, визначений в ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувального акту суд позбавлений можливості це зробити у разі призначення до розгляду обвинувального акту, оскільки суть обвинувачення є не зрозумілою, неоднозначною і сумнівною, що призводить до можливості різного трактування та розуміння сутті обвинувачення.
Колегія суддів вважає також неприпустимим покладатись на ймовірне використання прокурором свого права зміни обвинувачення, оскільки це є безпосереднім волевиявленням сторони обвинувачення, вплив на яке може вказувати на упередженість суду.
Крім того, з реєстру матеріалів досудового розслідування (п.п. 63, 64, 65 розділу ІІ) суд вбачає, що 12.12.2016 року стороною обвинувачення було повідомлено учасників провадження про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів досудового розслідування, а 13.12.2016 року слідчій приймає рішення про залучення речового доказу (п. 66 розділу ІІ), при цьому відсутні будь-які повідомлення учасників про доповнення досудового розслідування стороною обвинувачення, а навпаки приймається рішення про необхідність встановлення строків для ознайомлення з матеріалами досудового розслідування.
Також з реєстру матеріалів досудового розслідування (п. 65 розділу ІІ) колегія суддів вбачає, що 12.12.2016 року стороною обвинувачення було повідомлено ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів досудового розслідування, та разом з тим 16.12.2016 року призначається захисник для окремої процесуальної дії (п. 72 розділу ІІ).
Відповідно до ст. 53 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд залучають захисника для проведення окремої процесуальної дії в порядку, передбаченому ст. 49 КПК, виключно у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, а завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника або якщо підозрюваний, обвинувачений виявив бажання, але ще не встиг залучити захисника або прибуття обраного захисника неможливе.
Отже, у разі наявності у підозрюваного обраного ним захисника (захисників) залучення слідчим, прокурором чи судом іншого захисника для проведення окремої процесуальної дії можливе, лише якщо є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, і завчасно повідомлений захисник не може прибути для участі у проведенні цієї процесуальної дії чи забезпечити участь іншого захисника.
Так, рішенням ЄСПЛ від 15 листопада 2012 року у справі «Гриненко проти України» суд констатував порушення п. 1 та підп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції в зв`язку з тим, що заявнику не було забезпечено право на захист за таких фактичних обставин: «незважаючи на те, що заявнику було призначено двох захисників, його було неодноразово допитано виключно в присутності захисника, якого йому було призначено слідчими органами. При цьому не було жодних підтверджень того, що захисник, якого запросив батько заявника, був належним чином повідомлений про такі слідчі дії». Отже, просте призначення національними органами захисника не гарантує ефективну правову допомогу (п. 65 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1989 року у справі «Камазінскі проти Австрії»).
З огляду на те, що відкриття матеріалів досудового розслідування не відноситься до невідкладних процесуальних дій, підтвердження завчасного повідомлення адвоката ОСОБА_7 в матеріалах відсутнє, а тому залучення слідчим іншого захисника з цією метою замість обраного підозрюваним захисника ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, в даному випадку, не виправданим та таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.
Тому, на переконання колегії суддів, стороною обвинувачення було порушено також і вимоги ст. 290 КПК України щодо відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту, що також свідчить про порушення права обвинуваченого на захист, у тому числі, і права на вільний вибір захисника.
Разом з тим, неможливо залишити поза увагою і те, що у п. 76 розділу II Реєстру матеріалів досудового розслідування зазначено, що суддями Апеляційного суду м. Дніпро ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , 14.02.2017 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні апеляційної скарги.
Однак, ОСОБА_10 є суддею Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а тому приймати участь у винесенні ухвали Апеляційним судом Дніпропетровської області від 14.02.2017 року ніяк не міг.
Зазначені обставини в сукупності вказують на невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України.
Колегія суддів вважає, що повернення обвинувального акту має здійснюватися судом не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках грубого порушення, передбачених КПК України вимог. Вказане підтверджується висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України № 5-111кс15 від 25.06.2015 року, а саме невиконання прокурором вимог статті 384 КПК України, в силу вимог пункту третього частини третьої статті 314 КПК України, є підставою для повернення обвинувального акта прокуророві.
З огляду на зазначене, колегія суддів переконана в необхідності повернення обвинувального акту прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, в зв`язку з невідповідністю його вимогам КПК України.
Крім того, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
При вирішенні питання про доцільність продовження строку раніше обраного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 колегія суддів враховує наявність малолітньої дитини та постійного місця мешкання.
Так, враховуючи тяжкість інкримінованих злочинів, один з яких віднесено до категорії тяжких, один до категорії особливо тяжких, ступень відповідальності за них, те, що ОСОБА_8 суспільно-корисною працею не займається, внаслідок чого необхідно запобігти спробам обвинуваченого переховуватись від суду, тому, відповідно до вимог ст. ст. 177, 178 КПК України, з метою об`єктивної можливості забезпечення розгляду зазначеного кримінального провадження, необхідно продовжити ОСОБА_8 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ніякий, з передбачених більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належний розгляд провадження, а перебування його на волі буде суперечити інтересам суспільства, що і є беззаперечною підставою для продовження раніше обраного йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Також, суд звертає увагу на вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, відповідно яким, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.
Крім того, судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 177, 178, 314, 331 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України - повернути прокурору Царичанського відділу Новомосковської місцевої прокуратури Дніпропетровської області як такий, що не відповідає вимогам КПК України.
Обвинуваченому у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 289 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжити строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 21 липня 2017 року включно.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга протягом семи днів з дня її оголошення.
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3