Справа №295/2355/17
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретарі ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі кримінальне провадження №0000064 від 03.02.2017р. стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпродзержинськ, Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня-спеціальна, розлученого, військовослужбовця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

за ч.4 ст.407 КК України

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И В:

14 березня 2015 року солдата запасу ОСОБА_3 призвано ІНФОРМАЦІЯ_2 на військову службу під час мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (військова частина - польова пошта НОМЕР_2 ) від 04 червня 2015року №7 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини, на всі види забезпечення, та призначено на посаду сапером інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу військової частини НОМЕР_1 .
Згідно з ст.1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991р. та ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993р., особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У зв`язку із затвердженням Верховною Радою України Указів Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 від 17 березня 2014 року, № 454/2014 від 06 травня 2014 року, № 607/2014 від 21 липня 2014 року, №15/2015 від 14 січня 2015 року, в Україні розпочато мобілізацію та оголошено особливий період, тобто період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Так, відповідно до вимог ст.ст.17,65,68 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України та кожен повинен додержуватися вимог Конституції України та законів України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що військовий обов`язок встановлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення Збройних Сил України військовослужбовцями.
Під час проходження військової служби солдат ОСОБА_3 відповідно до положень Військової присяги, ст.ст.11,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,2,3,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби у Збройних Силах України, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів вирішив стати на злочинний шлях та тимчасово ухилитися від військової служби.
Реалізуючи задумане, солдат ОСОБА_3 будучи військовослужбовцем військової частини-польова пошта НОМЕР_2 , в порушення вимог ст.ст.17,65,68 Конституції України, ст.ст.1,2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ст.ст.11,16,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1,2,3,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та без поважних причин, в умовах особливого періоду, 31 березня 2016 року о 06 годині самовільно залишив підрозділ військової частини - польова пошта НОМЕР_2 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Перебуваючи поза межами військової частини, обов`язки за посадою не виконував, органи державної влади або правоохоронні органи, в тому числі органи військового управління про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від неї та його причини не повідомляв та проводив час на власний розсуд до 12 години 30 січня 2017 року.
30 січня 2017 року о 12 годині солдат ОСОБА_3 самостійно повернувся до військової частини - польова пошта НОМЕР_2 та приступив до виконання службових обов`язків.
Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю і пояснив, що був призваний 14.03.2015 року на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 та в послідуючому був направлений для проходження служби до військової частини польова пошта НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 , де був зарахований на посаду сапера інженерно-саперного відділення інженерно-саперного взводу. В 2016р. перебував у відпустці, потім повернувся до військової частини. Оскільки захворів брат, просив у командира відпустити його додому, однак йому було відмовлено. Після цього, 31.03.2016р. самовільно залишив військову частину та поїхав додому в АДРЕСА_1 , провідував брата у лікарні. Потім поїхав в м.Київ на заробітки, щоб допомогти матеріально брату в лікуванні. Коли в січні 2017р. зателефонували з частини, повернувся 30.01.2017р. до військової частини та приступив до виконання службових обов`язків. У вчиненому розкаявся.

Оскільки в судовому засіданні обвинувачений визнав фактичні обставини вчинення злочину, не оспорює їх, його позиція є добровільною, а тому суд за згодою учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів, що підтверджують ці обставини, роз`яснивши позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку.

Виходячи з наведеного, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 доведеною повністю та кваліфікує його умисні дії за ч.4 ст.407КК України, які виразилися у самовільному залишенні військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин вчиненими в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання суд виходить із загальних засад призначення покарання ст.65КК України, та враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно з ст.12КК України відноситься до тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину. Ці обставини суд визнає такими, що пом`якшують його покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Крім того суд враховує, що ОСОБА_3 як особа характеризується позитивно по місцю проходження служби, раніше не судимий, дає критичну оцінку своїм діям, на обліку в наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває, обставини, які склалися в сім`ї обвинуваченого, а тому з урахуванням пом`якшуючих обставин покарання та наведених мотивів, суд вважає при призначенні ОСОБА_3 покарання застосувати ст.69КК України і призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленою санкцією ч.4ст.407КК України у виді арешту.

Процесуальні витрати, речові докази у справі відсутні.

Керуючись ст.ст.371,373,374КПК України, суд
У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.407КК України і призначити йому покарання за цим законом із застосуванням ст.69КК України 4 (чотири) місяці арешту.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду, який набрав законної сили обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Суддя ОСОБА_1