УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 і ОСОБА_3 ,
за участю прокурора при секретарі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні 16 березня 2017 року в м. Києві кримінальне провадження за касаційною скаргою потерпілого

ОСОБА_6 на вирок Теплодарського міського суду Одеської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від

14 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:

Зазначеним вироком

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця та жителя м. Одеси, раніше судимого вироком Приморського районного суду м. Одеси від 21 квітня 2011 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки; постановою Теплодарського міського суду Одеської області від 17 квітня 2012 року згідно ч. 2 ст. 78 КК України іспитовий строк відмінено, направлено в місця позбавлення волі на строк 3 роки; ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 29 травня 2014 року звільнено відповідно до ст. 7 Закону України «Про амністію у 2014 році»,

засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України протягом іспитового строку на ОСОБА_7 покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації.

Постановлено стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 5 000 гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 27 серпня 2015 року близько 22 години 30 хвилин поблизу будинку АДРЕСА_1 , діючи повторно, незаконного заволодів автомобілем «ВАЗ 2106», вартістю 42634, 20 гривень, який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належав ОСОБА_8 та перебував у користуванні ОСОБА_6 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 червня 2016 року вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 порушує питання про скасування судових рішень щодо засудженого ОСОБА_7 та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. На обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд безпідставно звільнив засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням. Також не погоджується з рішенням суду в частині цивільного позову. Окрім того, зазначає, що апеляційний суд, залишаючи вирок суду без зміни, докладних та переконливих мотивів на спростування наведених в апеляції доводів, усупереч ст. 419 КПК України, не навів.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора про відсутність підставі для задоволення скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, підтверджується доказами, дослідженими судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в касаційній скарзі потерпілого не оспорюється.

Твердження потерпілого про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, є безпідставними.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Рішення суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання мотивовано відповідно до вимог ст. 65 КК України і є правильним.

Так, суд при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 289 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про його особу, який позитивно характеризувався за місцем проживання, його молодий вік, а також пом`якшуючу покарання обставину - щире каяття.

За таких обставин суд обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 289 КК України та, дійшовши висновку про можливість його виправлення без відбування покарання, прийняв правильне рішення про його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Отже, призначене ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Суд, задовольняючи частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_6 у частині стягнення з засудженого на його користь на відшкодування моральної шкоди, керувався принципами розумності та справедливості і врахував, заподіяне потерпілому емоційне страждання та порушення його психічного стану.

Що стосується матеріальної шкоди, то при перевірці матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілим не було надано жодного доказу стосовно того, що засудженим було пошкоджено його автомобіль, а тому суд обґрунтовано відмовив потерпілому в задоволенні відшкодування матеріальної шкоди.

Отже, цивільний позов вирішено відповідно до вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи потерпілого про безпідставність звільнення засудженого на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням та необґрунтованість задоволення позовних вимог, аналогічні тим, що наведені у касаційній скарзі, та вони обґрунтовано визнанні безпідставними. Свої висновки із цього питання суд належним чином умотивував. Вони підтверджені доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Із такими висновками погоджується колегія суддів і не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги потерпілого.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що тягнуть скасування чи зміну судових рішень, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 434-436 КПК України,

п о с т а н о в и в :

Касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Теплодарського міського суду Одеської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від

14 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3