Дата документу Справа № 322/460/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/231/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 322/460/16 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст. 382 ч. 1 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 лютого 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000444, за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у кримінальному провадженні на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку смт. Тернувате Новомиколаївського району Запорізької області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є пенсіонером та зареєстрована як фізична особа - підприємець, має середню освіту, заміжня, раніше не судима,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 382 КК України визнано невинуватою та виправдано за відсутністю в її діях складу злочину.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, ОСОБА_7 обвинувачується в тому, що постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року у справі № 908/1880/13, яка набрала законної сили, фізичну особу - підприємця ОСОБА_7 , зобов`язано звільнити та передати протягом 10 календарних днів, починаючи з 01.09.2015 року за актом прийому - передачі Тернуватській селищній раді Новомиколаївського району Запорізької області частину нерухомого майна - приміщення Тернуватського селищного будинку культури, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 418,1 кв.м.

На виконання вищевказаної постанови суду господарським судом Запорізької області видано наказ господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 року у справі № 908/1880/13, який направлено до відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції для примусового виконання.

У зв`язку з цим, 21.12.2015 року начальником відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції, за даним фактом відкрито виконавче провадження за № ВП49696221. ОСОБА_7 надано строк для самостійного виконання до 28.12.2015 року.

29.12.2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції здійснено виїзд до смт. Тернувате з метою перевірки стану виконання рішення суду. Під час виїзду встановлено, що ОСОБА_7 рішення суду не виконано, приміщення будинку культури не звільнено, акт прийому - передачі не складено.

06.01.2016 року під час повторної перевірки стану виконання рішення суду встановлено, що рішення суду не виконано, приміщення не звільнено, акт прийому - передачі не складено.

Однак, ОСОБА_7 достовірно знаючи про необхідність виконати постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року, яка набрала законної сили, та знаючи про зобов`язання, діючи умисно, з метою невиконання рішення суду, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 5 ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення є обов`язковими для виконання на всій території України частину приміщення Тернуватського будинку культури загальною площею 418,1 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , не звільнила, акт прийому - передачі не склала.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України суд мотивував свої висновки наступним.

Судом встановлено, що стороною обвинувачення невірно визначено предмет злочину, що потягло за собою неправильне визначення предмету доказування.

Зі змісту постанови Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 рокупо справі № 908/1880/13 випливає, що підставою для зміни рішення суду першої інстанції стало не зазначення господарським судом Запорізької області, всупереч вимог абз. 2 ч. 2 ст. 84 ГПК України, строку для вчинення ОСОБА_7 дій з повернення майна.

Проте, обвинувачена не мала реальної можливості виконати судове рішення у встановлений судом десятиденний строк, оскільки у період з 01.09.2015 рокупо 16.09.2015 рокувона перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Новомиколаївської центральної районної лікарні, що підтверджено вищезазначеною довідкою цієї лікарні № 228 від 17.09.2015 року.

Наказ господарського суду Запорізької області № 908/1880/3, виданий 10.12.2015 рокубув пред`явлений до примусового виконання 21.12.2015 року, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 21.12.2015 року, реєстраційний номер виконавчого провадження: 49696221.

Державний виконавець ОСОБА_9 , встановивши невиконання обвинуваченою рішення суду у встановлені виконавцем строки, про що було складено акти від 29.12.2015 рокута від 06.01.2016 року, і наклавши за це на обвинувачену штраф постановами від 29.12.2015 рокута від 11.01.2016 року, в подальшому не вжила заходів з примусового виконання рішення суду і не закінчила виконавче провадження.

У вказаних актах та поданні державного виконавця ОСОБА_9 від 14.01.2016 року№ 18/03-39 не зазначено про умисне невиконання ОСОБА_7 судового рішення без поважних причин. При цьому, подання державного виконавця обґрунтоване посиланням на ч. 3 ст. 75 Закону України "Про виконавче провадження", а саме неможливістю виконання рішення без участі боржника.

Добровільне виконання судового рішення було продовжено самою обвинуваченою, що підтверджується, зокрема актом державного виконавця від 12.04.2016 року, в якому зафіксовано часткове звільнення приміщень Тернуватського будинку культури.

31.05.2016 рокубуло закінчено добровільне виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 рокупо справі № 908/1880/13, зміненого постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 рокупо справі № 908/1880/13, що підтверджується актом державного виконавця від 31.05.2016 року, актом прийому-передачі приміщень від 31.05.2016 року, постановою про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність твердження обвинувачення щодо умисного невиконання ОСОБА_7 судового рішення по справі № 908/1880/13, оскільки вищенаведені докази в їх сукупності підтверджують вчинення обвинуваченою дій, спрямованих на реальне виконання судового рішення, як до моменту повідомлення їй 27.01.2016 рокупро підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, так і після цього аж до повного виконання судового рішення.

Державний виконавець мав змогу вжити заходів з примусового виконання, але вказаний дій не було здійснено, хоча був факт звернення до господарського суду Запорізької області із заявою відділу державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області про зміну способу та порядку виконання рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 року.
Доказів створення ОСОБА_7 будь-яких перешкод примусовому виконанню рішення господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 рокупо справі № 908/1880/13, зміненого постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2016 рокупо справі № 908/1880/13, стороною обвинувачення до суду першої інстанції не надано.

Враховуючи те, що жодним доказом не було підтверджено наявність умислу ОСОБА_7 , спрямованого на невиконання судового рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях обвинуваченої складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні посилається на незаконність вироку суду і необхідність його скасування у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. При цьому зазначає, що у вироку суду від 27.10.2016 року частина показань свідків обвинувачення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не наведені, та їм не надано належної оцінки як доказу сторони обвинувачення.
На думку прокурора, медична довідка № 228 від 17.09.2015 року, надана стороною захисту, на підтвердження того, що обвинувачена у період часу з 01.09.2015 року по 16.09.20215 року перебувала на стаціонарному лікуванні, подано до суду вже підчас розгляду кримінального провадження, що є порушенням.

Окрім того, судом першої інстанції викривлені показання свідка обвинувачення ОСОБА_9 , виклавши їх неповністю та однобоко на користь сторони захисту. В результаті цього, суд у своєму рішенні дійшов висновків, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
У вироку суд першої інстанції посилається на недоведеність стороною обвинувачення в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, відсутності у неї прямого умислу.
Наявність умислу в обвинуваченої, спрямованого на ухилення від виконання рішення суду, вказує той факт, що нею не оскаржено акти державного виконавця, складені 29.12.2015 року та 06.01.2016 року відповідно, якими офіційно зафіксовано факт невиконання рішення суду та з якими ОСОБА_7 погодилась.
Разом з тим, відповідно до акту обстеження державного виконавця складеного 12.04.2016 року часткове звільнення приміщення мало місце лише 12.04.2016 року, і тільки після того, як державним виконавцем до Новомиколаївського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області направлено подання про надання правової оцінки діям обвинуваченої, та повідомлення їй про підозру. Таким чином, часткове виконання обвинуваченою судового рішення було направлено лише на створення видимості формального виконання рішення суду, з метою ухилення нею від відповідальності.
Однак, суд першої інстанції оцінював докази не в їх сукупності, не з точки зору достатності та взаємозв`язку, а відокремлено один від одного, внаслідок чого дійшов висновку про недоведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, що не відповідає фактичним обставинам справи.
З урахуванням наведеного, прокурор просить безпосередньо дослідити під час судового засідання показання свідків шляхом проведення допиту - ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 . Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27.10.2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною та призначити покарання за ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.
Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену та її захисника, які просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Висновки суду першої інстанції щодо необхідності виправдання ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого злочину ґрунтується на повному і всебічному дослідженні наданих доказів, їх аналізі і належній оцінці, і таким чином відповідають вимогам закону.
Згідно вимог ст.374 КПК України, суд навів у вироку формулювання обвинувачення, висунуте ОСОБА_7 і визнане недоведеним, підстави для виправдання обвинуваченої і мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення.
Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив в судовому засіданні покази обвинуваченої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , постанову Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року, рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 року, витяг з кримінального провадження про внесення відомостей в ЄРДР від 14.09.2015 року, наказ господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 року, постанову про зобов`язання державного виконавця від 21.12.2015 року, яким ОСОБА_7 зобов`язана в строк до 28.12.2015 року звільнити та передати Тернуватській селищній раді частину нерухомого майна, постанову про відкриття виконавчого провадження від 21.12.2015 року, постанови про накладення штрафу від 29.12.2015 року і від 11.01.2016 року, акти державного виконавця від 29.12.2015 року, 06.01.2016 року, протокол огляду місця події від 14.09.2015 року, протокол огляду від 03.03.2016 року, акт прийому-передачі приміщень від 31.05.2016 року, постанову про закінчення виконавчого провадження від 31.05.2016 року, з яких встановив обставини провадження відповідно до предмету доказування.
Так, судом встановлено, що відомості про скоєння ОСОБА_7 злочину за ст.382 ч.1 КК України внесені 14.09.2015 року на підставі листа Тернуватського селищного голови ОСОБА_10 , в якому зазначено про те, що ОСОБА_7 зобов`язана постановою Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року протягом 10 календарних днів з 01.09.2015 року звільнити приміщення селищного будинку культури, але на 14.09.2015 року продовжує користуватися зазначеним приміщенням. Згідно з довідкою Новомиколаївської районної лікарні від 17.09.2015 року, ОСОБА_7 перебувала на стаціонарному лікуванні з 01.09.2015 року по 16.09.2015 року. Відповідно до показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , починаючи з вересня 2015 року обвинувачена поступово звільняла зазначене приміщення, а навесні 2016 року остаточно повернула його селищній раді. Свідок ОСОБА_9 , яка є начальником державної виконавчої служби Новомиколаївського районного управління юстиції Запорізької області, повідомила про те, що вона двічі надавала строк ОСОБА_7 для добровільного виконання судового рішення і двічі виносила рішення про накладення штрафу у зв`язку з невиконанням зобов`язання, заходів щодо примусового виконання рішення не вживала. Оскільки кількість майна, яке необхідно було вивезти, була дуже великою, виконання судового рішення в строки, передбачені виконавчим законодавством, було нереальним.
Проаналізувавши досліджені докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого злочину.
Мотивуючи свій висновок, суд зазначив про те, що органом досудового розслідування не правильно визначений об`єкт злочинного посягання, а саме постанова Донецького апеляційного господарського суду від 01.09.2015 року, оскільки цією постановою змінено рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 року, яке і має бути тим судовим рішенням щодо якого обвинувачена особа вчинила умисні дії чи бездіяльність, направлені на її невиконання або перешкоджання виконанню. Суд першої інстанції також проаналізував і дії державної виконавчої служби відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши про те, що представником зазначеної служби не вжиті заходи примусового виконання судового рішення і не внесене подання правоохоронним органам для притягнення боржника до кримінальної відповідальності. Крім того, суд першої інстанції констатував, що акти державного виконавця про накладення штрафу не містять вказівок про відсутність поважних причин у ОСОБА_7 для добровільного виконання судового рішення у визначені строки, що може свідчити не про наявність умислу на невиконання, а про повільне виконання судового рішення. Таким чином суд зробив обґрунтований висновок про відсутність у ОСОБА_7 умислу на невиконання судового рішення і недоведеність створення ОСОБА_7 будь-яких перешкод примусовому виконанню рішення Господарського суду Запорізької області від 10.02.2014 року.
Суд апеляційної інстанції вважає, що наведені у вироку мотиви прийняття рішення, містять повний і всебічний аналіз обставинам, сформульованим у пред`явленому ОСОБА_7 обвинуваченню відповідно до вимог діючого законодавства, а також і аналіз доказового значення як кожного з доказів, що надані стороною обвинувачення, так і їх сукупності на предмет співвідношення з предметом доказування в цьому провадженні.
Колегія суддів не вбачає жодної поважної підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора, оскільки доводи скарги містять посилання на фактичні обставини, які не зазначені у формулюванні висунутого обвинувачення. Зокрема, автор апеляції наводить припущення, на яке відсутні посилання в обвинувальному акті, про існування реальної можливості виконати судове рішення за допомогою членів сім`ї обвинуваченої. Оскільки обвинувальний акт не містить аналізу реальної можливості ОСОБА_7 виконати судове рішення у зазначені строки як за допомогою чоловіка і синів, так і з урахуванням наявності у обвинуваченої іншого приміщення поблизу будинку культури, таке твердження апелянта суперечить вимогам ст.337 КПК України, про що суд першої інстанції зазначив у мотивувальній частині вироку. Також суперечить змісту обвинувального акту і твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 умисно не скористалася своїм правом на відстрочення виконання судового рішення 01.09.2015 року, оскільки згідно з формулюванням обвинувачення, виконавче провадження у справі відкрите 21.12.2015 року за наказом Господарського суду Запорізької області від 10.12.2015 року. Колегія суддів вважає, що міркування автора апеляційної скарги щодо наявності умислу на скоєння злочину виходячи з того, що ОСОБА_7 не оскаржила акти державного виконавця, складені 29.12.2015 року та 06.01.2016 року є припущенням, яке спростоване аналізом суду першої інстанції.
Не відповідають обставинам провадження і доводи про те, що судом у вироку неповно викладені покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 . Колегія суддів вважає, що покази зазначених свідків викладені у відповідності до меж обвинувального акту і містять інформацію, яка належить до предмету доказування. Оскільки в судових дебатах прокурор, який підтримував в суді державне обвинувачення, обмежився лише переліком доказів, які на його думку є достатніми для визнання ОСОБА_7 винуватою, і не проаналізував зазначені докази щодо їх доказового значення, що встановлено з прослуховування аудіо запису судового засідання, колегія суддів не вбачає в діях суду істотних порушень вимог процесуального закону, що тягнуть скасування вироку. Не є порушенням процесуального закону і надання стороною захисту доказів в судовому засіданні, оскільки представник сторони обвинувачення мав можливість звернутися до суду з клопотанням про перевірку такого доказу, або дати аналіз доказового значення такого доказу в дебатах, але таким правом не скористався. Оскільки зазначені докази досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання апелянта про допит свідків в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції не приймає до уваги твердження апеляції про те, що суд надав неправильну оцінку дослідженим доказам, оскільки суд першої інстанції відповідно до ст.94 КПК України надав оцінку як кожному з доказів, так і їх сукупності. Окрім того, суд згідно з положеннями ст.22 КПК України, створив необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, належним чином вмотивував свої висновки і ухвалив законний і обґрунтований вирок.
Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку з мотивів, на які посилається апелянт.
З огляду на зазначене та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.
Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року відносно обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4