ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Провадження № 1кс/201/310/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 січня 2017 року Жовтневий районний суд
міста Дніпропетровська
у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
учасників судового провадження:
представника особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
слідчого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 щодо неповернення вилученого майна та про зобов`язання повернути вилучене майно у кримінальному провадженні № 0001162, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2016 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2016 року ОСОБА_6 звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська зі скаргою на бездіяльність слідчого СВ Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 , в якій просив зобов`язати слідчого, який проводить досудове розслідування у даному кримінальному провадженні, повернути вилучені 11 вересня 2016 року речі, а саме: автомобіль «TOYOTA RAV 4», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить йому на праві приватної особистої власності та всі документи, які посвідчують право власності на автомобіль.

В обґрунтування скарги зазначив, що 11 вересня 2016 року на Сарненському посту ДПС Рівненської області на підставі постанови слідчого в межах кримінального провадження, яке знаходиться у провадженні слідчого Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 , було вилучено автомобіль «TOYOTA RAV 4», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить йому на праві приватної особистої власності. Також було вилучено всі документи, які посвідчують право на автомобіль. Пізніше указаний автомобіль працівниками поліції було доставлено до Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області.

На ім`я слідчого Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 19 жовтня 2016 року було направлено заяву, в якій скаржник просив її повернути автомобіль «TOYOTA RAV 4», який було вилучено працівниками Національної поліції України на Сарненському посту ДПС Рівненської області на підставі постанови слідчого в межах кримінального провадження, яке знаходиться у її провадженні. Проте на час подання даної скарги відповіді від слідчого скаржник не отримав.

Розгляд скарги неодноразово відкладався у зв`язку із ненаданням матеріалів кримінального провадження та неявкою слідчого у призначені судові засідання

Представник скаржника ОСОБА_3 у судовому засіданні скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, просив відмовити у її задоволенні та надав матеріали кримінального провадження № 00001162 для ознайомлення.
Слідчий ОСОБА_5 у судовому засідання заперечувала проти задоволення скарги, оскільки автомобіль нею наразі передано іншій особі на виконання рішення суду про поворот виконання іншого рішення суду.
Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного правового висновку з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 11 вересня 2016 року на Сарненському посту ДПС Рівненської області за вимогою слідчого в межах кримінального провадження № 00001162, яке знаходиться у провадженні слідчого Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 , було затримано та вилучено автомобіль «TOYOTA RAV 4», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_6 на праві приватної особистої власності. Також було вилучено всі документи, які посвідчують право на автомобіль.

Це кримінальне провадження розпочато за заявою ОСОБА_7 з приводу невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 грудня 2015 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України.

Як вбачається із матеріалів справи, вилучений у скаржника автомобіль ним було придбано 16 лютого 2016 року за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 6143/2016/215 від 16 лютого 2016 року. Договір оформлений та підписаний сторонами в Територіальному сервісному центрі 6143 Регіонального сервісного центру МВС в Тернопільській області в присутності адміністратора сервісного центру, який перевірив відповідність інформації внесеної до цього договору документам, які надані сторонами договору (а.с. 23-29).

Зазначені документи долучені до письмової відповіді Територіального сервісного центру 6143 Регіонального сервісного центру в Тернопільській області Міністерства внутрішніх справ України від 01 грудня 2016 року № 31/19/3-1413, у якій зазначено, що власником автомобіля наразі є ОСОБА_6 (а.с. 22).

Перевіряючи з огляду на вимоги скарги правомірність вилучення та подальшого утримання органом досудового розслідування вищезазначеного вилученого майна, а також належність останнього до категорії тимчасово вилученого майна та можливості його повернення власнику або володільцю в порядку, передбаченому ст.ст. 167-169 КПК України, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 16 КПК України передбачено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Підстави та порядок здійснення стороною обвинувачення своїх повноважень, пов`язаних із вилученням під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження документів, речей, електронних інформаційних систем або їх частинта іншого майна, а також його правомірним утриманням для встановлення обставин кримінального провадження регламентується вимогами ст.ст. 167-169, 170-174, 234-236 КПК України.

Так, ч. 1 ст. 167 КПК України передбачено, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Перелік майна, яке може бути тимчасово вилученим зазначений у частині другій цієї статті, зокрема тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Крім цього, частиною другою статті 168 КПК України встановлено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду. В той же час, абзац другий цієї частини статті в імперативному порядку дозволяє тимчасово вилучити електронні інформаційні системи або їх частини, мобільні термінали систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.
Відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України при обшуку слідчий, прокурор має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення обшуканого житла чи іншого володіння особи чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати документи, тимчасово вилучати речі, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження. Вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересам та правомірною метою , а з іншого боку вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.
Даний тип майна (щодо якого в ухвалі не надано прямого дозволу на відшукання) відповідно до ч. 7 ст. 236 КПК України вважається тимчасово вилученим майном. Тимчасово вилучене майно протягом короткого проміжку часу повинно бути або арештоване судом (слідчим суддею) або повернуто володільцю (ст. 171 КПК України). Якщо зазначені вимоги закону не виконані і таке майно не повернуто, його володілець згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України має право оскаржити в судовому порядку бездіяльність слідчого чи прокурора, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Як встановлено у судовому засіданні із розгляду скарги і це підтверджено прокурором та слідчим, клопотання про накладення арешту слідчим не подавалося, відповідна ухвала слідчим суддею не постановлялася, про що не заперечувалося сторонами захисту та обвинувачення.
Виходячи з принципів, закріплених у п. 3 ст. 169, ч. 1 ст. 100 КПК України щодо повернення вилучених речей як таких, що не арештовані, слід дійти висновку, що вилучені речі слід повернути.

До того ж, у даному випадку немає підстав для застосування до вилученого автомобіля положень кримінального процесуального законодавства про речовий доказ, оскільки як вбачається із матеріалів кримінального провадження і це не заперечувалося учасниками судового провадження він речовим доказом не визнавався і підстав для цього слідчим не указано.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне зазначити, що згідно із вимогами національного цивільного законодавства в Україні діє принцип презумпції правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним .

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи прав очин, діє правомірно.

Правочин правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститувною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Так, наприклад, якщо правочин про заставу нерухомого майна укладений письмово, але не посвідчений нотаріусом, то його правомірність спростовується ст. 577 ЦК України. У випадках, прямо не передбачених у законодавстві, презумпція правомірності правочину може бути спростована судом.

Згідно із приписами цивільного законодавства кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, у ст. 16 ЦК України міститься перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема, одним із них є визнання правочину недійсним та витребування майна.

Скаржнику наразі належить на підставі вчиненого правочину спірний автомобіль і у матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про визнання недійсним цього правочину.

При цьому слідчий не перевіривши правову підставу володіння цим майном скаржником, не повідомивши його про наявність ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 175/3395/15-ц про поворот виконання заочного рішення цього суду від 02 вересня 2015 року, 04 жовтня 2016 року, тобто через 3 неділі після вилучення автомобіля, повернула його ОСОБА_7 .

Цими доводами слідчий обґрунтовувала законність своїх дій при утриманні вилученого майна та його передачі іншій особі.

З цього приводу слідчий суддя вважає за необхідне послатися на наступне.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 1 ст. 28 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

До того ж, слідчий суддя вважає за необхідне послатися на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на це слід зазначити, що вилучення та утримання майна за відсутності передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

У рішеннях у справах «Фокм, Кемпбел і Гарлі проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України» Судом указано про те, що доцільність та вмотивованість застосування заходів забезпечення кримінального провадження передбачає існування фактів або інформації, які повинні задовольнити об`єктивного спостерігача в тому, що особа, щодо якої розглядається питання, вчинила злочин; такі факти не можуть спиратися на голе припущення, і повинні бути чимось більшим, ніж нечітка здогадка або непідтверджена підозра.

У даному випадку до скаржника не була застосована належна правова процедура, оскільки вилучивши без дозволу слідчого судді автомобіль слідчий не вирішив питання про накладення арешту на майно і передав його іншій особі. При цьому порядок виконання судових рішень в України визначено Законом України «Про виконавче провадження» і покладено на органи виконавчої служби, тому саме цими органами повинен здійснюватися процес передачі автомобіля і його відібрання. Вилучивши спірний автомобіль, слідчий повинна була вирішити питання про накладення на нього арешту і в подальшому вчиняти дії із дотриманням порядку, визначеного КПК України.

Та обставина, що слідчий не виконавши приписів кримінального процесуального законодавства та не наклавши арешт на спірне майно, повернула автомобіль іншій особі не може слугувати підставою для відмови у задоволенні скарги.

Слідчий суддя звертає увагу й на те, що на момент затримання автомобіля та його вилучення навіть не було здійснено процедури виконавчого провадження, оскільки його відкрито лише 03 жовтня 2016 року.

Відповідно до положень ст. ст. 306, 307 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст. ст. 318-380 КПК України за результатами яких постановляється одна з таких ухвал про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Ураховуючи викладене, зважаючи на наведені обставини та відповідні їм приписи законодавства, скарга підлягає задоволенню. Проте у випадку необхідності для здійснення слідчих дій у кримінальному провадженні отримати доступ до автомобіля чи здійснити його вилучення слідчий не позбавлений такого права, але виключно із дотриманням визначеної КПК України процедури і порядку.

До того ж, зважаючи на фактичні обставини справи, слідчий суддя вважає за необхідне зобов`язати слідчого повідомити ОСОБА_6 при поверненні йому автомобіля про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 388 КК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 303, 304, 307, 376 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
Скаргу ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 щодо неповернення вилученого майна та про зобов`язання повернути вилучене майно у кримінальному провадженні № 0001162, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15 березня 2016 року, за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, задовольнити.
Зобов`язати слідчого СВ Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області ОСОБА_5 або іншу уповноважену особу Соборного ВП Дніпропетровського ВП ГУНП у Дніпропетровській області повернути ОСОБА_6 автомобіль марки TOYOTA RAV4, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 , що був вилучений 11 вересня 2016 року, попередивши його про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 388 КК України, при передачі йому цього автомобіля.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Вступна та резолютивна частини ухвали проголошені у судовому засіданні 19 січня 2017 року. Повний текст ухвали складено та підписано 24 січня 2017 року.
Слідчий суддя ОСОБА_1