В ухвалі від 25 квітня 2017 року колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановила рішення поміж іншого про часткове задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_3 .Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 28 грудня 2016 рокущодо ОСОБА_4 змінила. На підставі ст. 75 КК звільнила засуджену ОСОБА_4 від відбування призначеного їй за ч. 3 ст. 286 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки.
Не погоджуюсь з таким рішенням колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зважаючи на таке.
Україна є правовою державою (стаття 1 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 8 Основного Закону України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у своїх рішеннях. Так, у Рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.
Згідно з частиною другою статті 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип справедливості покарання, відповідно до якого покарання має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, зі змісту судових рішень убачається, що суд першої інстанції при вирішенні питання про призначення покарання засудженій ОСОБА_4 , з яким погодився апеляційний суд, врахував такі обставини, як: молодий вік засудженої, позитивні характеристики, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, добровільне відшкодування шкоди потерпілій ОСОБА_5 у повному обсязі та часткове відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також думку потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні, однак покладалися у цьому питанні на розсуд суду й відсутність обставин, що обтяжують покарання, та розцінив їх, як підстави для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК і призначив їй покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч. 3 ст. 286 КК.
Разом з тим, аналогічні обставини наведені в ухвалі від 25 квітня 2017 року при застосуванні ст. 75 КК.
На мою думку, при вирішенні питання про звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, колегія суддів касаційного суду повторно не могла посилатися в своєму рішенні на ті ж самі пом`якшуючі покарання обставини, які вже були ураховані при застосуванні до засудженої положень ст. 69 КК.
Водночас, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким, невідворотні наслідки у виді смерті двох людей, часткове відшкодування шкоди потерпілим ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а також позиція потерпілих, які покладалися в частині призначення покарання на розсуд суду та відсутність будь-яких інших нових пом`якшуючих покарання обставин, не давало підстав дійти висновку про можливість виправлення засудженої ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства.
Таким чином, вважаю застосування судом касаційної інстанції до засудженої ОСОБА_4 положень ст. 75 КК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а покарання несправедливим і таким, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої внаслідок м`якості.
Суддя ОСОБА_1