Провадження № 1-кп/206/292/17
У Х В А Л А

підготовчого судового засідання
"26" липня 2017 р. Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі колегії суддів

головуючого судді: ОСОБА_1

суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретареві: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні питання щодо можливості призначення до судового розгляду кримінального провадження за № 0006010 відносно ОСОБА_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А :
21 липня 2017 року з апеляційного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт від 25 грудня 2013 року та реєстр матеріалів досудового розслідування по кримінальному провадженню за № 0006010 відносно ОСОБА_5 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, для судового розгляду Самарським районним судом міста Дніпропетровська.

В підготовчому судовому засіданні прокурор просив суд призначити кримінальне провадження до судового розгляду та продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Потерпіла та її представник не зявилися в судове засідання, а від представника потерпілої ОСОБА_8 надійшла заява про проведення судового засідання без його участі.

Обвинувачений та його захисники просили суд повернути обвинувальний акт прокуророві, оскільки він не відповідає приписам ст. 291 КПК України та просили суд змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Суд, заслухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного висновку.

Обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом (п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Досудове розслідування починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується закриттям кримінального провадження або направленням до суду обвинувального акту (п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України).

Кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1, 2 ст. 8 КПК України).

Під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч. 1, 5 ст. 9 КПК України).

Підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу (ч. 4 ст. 110 КПК України).

Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення (п. 5 ст. 291 КПК України).

Обвинувальний акт має містити відомості, зокрема розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (п. 7 ст. 291 КПК України).

Суд у підготовчому судовому засіданні має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам КПК України (п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України).

Застосовуючи зазначенні в ухвалі норми процесуального права, беручи до уваги доводи сторін, повертаючи обвинувальний акт колегія суддів виходила з таких мотивів.

Слід констатувати, що норма п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України надає право суду приймати рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам цього Кодексу. При цьому зазначена норма не пов`язує застосування судом такого права з можливим подальшим впливом або відсутністю такого впливу на право обвинуваченого, потерпілого чи на подальший розгляд обвинувального акту.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно з п.5 ч.2 ст.291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Частина 1 ст.337 КПК України передбачає, що судовий розгляд справи проводиться в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, який є важливим процесуальним документом і основою для захисту обвинуваченого в суді.

Висунуте обвинувачення має бути конкретним, що є прямим обов`язком органу досудового слідства та невід`ємною частиною права обвинуваченого на захист.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Частини 1, 2 ст. 91 КПК України встановлюють обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.
Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак, умислу, розміру завданої шкоди.

Виходячи з наведеного слід прийти до висновку, що в описово-мотивувальній частині обвинувального акту повинно бути повно викладено: обставини справи, як вони були встановлені на досудовому слідстві; спосіб та механізм вчинення кримінального правопорушення, інші його обставини; шкідливі наслідки, причинний зв`язок між діями обвинуваченого та наслідками, які настали; характер суб`єктивної сторони; місце, час, мотиви кримінального правопорушення; показання підозрюваного по суті повідомлення про підозру; доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; відомості, які характеризують особистість обвинуваченого; виявлені пом`якшуючі та обтяжуючі його відповідальність обставини.

Тобто описова частина повинна починатися з викладу всього обсягу вчинених обвинуваченим дій за кримінальним правопорушенням та їх юридичної оцінки.

Відсутність в обвинувальному акті конкретизованого формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісний і повний її захист.
Наприклад, у рішенні Європейського суду з прав людини від 26.06.2008, ухваленому у справі «Ващенко проти України», зазначено: «Обвинувачення для цілей п.1 ст.6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п.51)».
Натомість з тексту обвинувального акту вбачається лише наявність викладу певних обставин, таких як підготовка до вчинення злочину, а не фактичних обставин включаючи (конкретне місце, мотив, спосіб та механізм скоєння кримінального правопорушення, час настання смерті ОСОБА_9 ).
У формулюванні обвинувачення не вказано конкретно в якому саме місці, з якої відстані та з якого боку і місця розташування по ОСОБА_9 були здійснені постріли обвинуваченим, коли саме наступила смерть (відразу на місці або зі спливом часу та переміщенням ОСОБА_9 ), посилань на експертне дослідження з цих питань обвинувальний акт не містить, в той час як в цих злочинах спосіб та механізм спричинення смерті особі, час її настання - є найважливішими ознаками об`єктивної сторони кримінального правопорушення, тим паче з огляду на те, що обвинувальному акті зазначено про потрапляння в тіло ОСОБА_9 не меньш пяти пострілів кулями як спереду так і ззаду, від яких він помер.
Натомість, зазначаючи у більшій частині обвинувального акту перелік тілесних ушкоджень, в акті не відображено таких найважливіших формулювань обвинувачення, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, мотив і мету його вчинення, а також суб`єктивне відношення обвинуваченого до наслідків кримінального правопорушення.
У рішенні від 9.10.2008 року, прийнятому у справі «Абрамян проти Росії», вказано: «Деталі скоєння злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він офіційно вважається письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення».
В цьому ж рішенні ЄСПЛ нагадав, що положення пп.«а» п.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, правової кваліфікації, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого розгляду.
Вказані недоліки обвинувального акту, його не конкретність, порушують право обвинуваченого, передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення чи кримінальних правопорушень він обвинувачується, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, чим істотно порушується право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.
Вказані вимоги закону відносно збирання, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження виконані не були, що свідчить про недодержання вимог ч. 1 ст. 91 КПК України. Тобто в обвинувальному акті викладені лише та виключно обставини кримінального правопорушення, у вчиненні яких підозрюються обвинувачений.

У п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі "Михалкова та інші проти України" розтлумачено, що згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана "гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції", що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Відсутність в обвинувальному акті вказаних фактичних обставин або даних про неможливість їх встановити, позбавляє суд прийняти будь-яке процесуальне рішення по суті справи, яке можна було б безспірно визнати законним і справедливим, виходячи навіть з того, що є неможливим з огляду на зміст даного обвинувального акта вирішити питання про визначення ступеня відповідальності обвинуваченого, мотиву вчинення злочину, способу та механізму спричинення смерті особі, часу її настання, які є суттєвими ознаками об`єктивної сторони кримінального правопорушення, а будь-яке конкретне уточнення з цього приводу у подальшому виходитиме за межі такого поверхового і неконкретного обвинувачення.

Така неконкретність обвинувачення заздалегідь перекладає по суті на суд обов`язок по збиранню доказів обвинувачення, зокрема в частині розкриття конкретного змісту вказаних вище обставин, що є неприпустимим з огляду на принцип змагальності сторін у кримінальному процесі (ст. 22 КПК України), а тому ці обставини унеможливлюють призначити такий обвинувальний акт до судового розгляду.
Також звертає на себе увагу, що у порушення вимог п. п. 2, 3 ст. 291 КПК України у обвинувальному акті взагалі не міститься найменування такої сторони кримінального провадження, як обвинувачений, відсутні повні анкетні відомості щодо обвинуваченого, не зазначено про наявність неповнолітніх дітей, а також не вказано повні ім`я та по-батькові слідчого і прокурора.
До загальних засад кримінального провадження, згідно ст. 7 КПК України віднесено законність, який встановлює обов`язок слідчого, прокурора та суд неухильно додержуватись вимог Конституції України, КПК України, інших актів законодавства.

Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України поширюється не лише на випадки коли обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а й на випадки, коли відомості, викладені в обвинувальному акті та реєстрі матеріалів досудового розслідування, відповідно до вимог ч. 2 ст. 291, ст. 109 КПК України, суперечать вимогам КПК України до встановлення цих відомостей.

Той факт, що повернення обвинувального акту має здійснюватися не лише в разі невідповідності його вимогам ст. 291 КПК України, а й в інших випадках передбачених КПК України, підтверджується і висновком викладеним у постанові Верховного Суду України N 5-111кс15 від 25.06.2015 р.

Враховуючи, що обвинувальний акт усупереч діючого п. п. 9.5.1 Інструкції з діловодства в органах прокуратури України, затвердженої наказом Генерального прокурора України від 15.01.2013 року N 3 не засвідчений гербовою печаткою та не вдаючись вже до вирішення питань, що підлягають вирішенню під час судового розгляду, а лише перевіряючи обвинувальний акт на відповідність вимогам КПК, колегія суддів з урахуванням норм національного та міжнародного законодавства дійшла висновку, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає вимогам ч. 2 ст. 291 КПК України, а отже у відповідності до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України даний обвинувальний акт необхідно повернути прокурору для усунення виявлених недоліків, оскільки він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Інші обставини на які посилається сторона захисту, як на підставу для повернення обвинувального акту прокурору, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки не аргументовані в повній мірі.

Вирішуючи питання щодо запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно зі ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якої підозрюється особа.

При вирішенні даного клопотання підлягають встановленню та врахуванню обставини, визначені ч. 1 ст. 178, ч. 1 ст. 194 КПК України, та підстави застосування запобіжного заходу, визначені ст. 177 КПК України.

Стаття 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за яким законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язки з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Вирішуючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів, у відповідності до ст. ст. 177, 178 КПК України враховує тяжкість покарання за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років та вважає наявними підстави для продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ризиками, які колегія суддів оцінює у сукупності з тяжкістю покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, являються об`єктині дані можливого переховування обвинуваченного від органів досудового розслідування та суду, вплив на свідків та потерпілу, яких суд ще не допитував під час судового провадження, а також наявність такого ризику, як можливість з боку обвинуваченного знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Дані відносно особи обвинуваченого враховуються судом, однак вони не зменшують заявлені у кримінальному провадженні ризики, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, за який може бути призначено реальне позбавлення волі до 15 років, а тому викладене у своїй сукупності є мотивом для обмеження свободи обвинуваченого у встановленому законом порядку.

Судом встановлено, що 28 липня 2017 року закінчується строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , визначений ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 30 травня 2017 року
Беручи до уваги викладене, а також обставини кримінального правопорушення та дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає необхідним продовжити щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляд тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки вважає, що саме такий запобіжний захід буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором, що виключає собою можливість застосування відносно обвинуваченного більш м`якого запобіжного заходу.

Разом з тим, колегія суддів наголошує на тому, що обвинувачений не позбавлений можливості в подальшому ставити питання перед судом про зміну йому запобіжного заходу під час судового слідства, коли перестануть існувати ризики, зазначені вище колегією суддів.

Що стосується клопотання обвинуваченого та його захисника про необхідність обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, то воно не підлягає задоволенню, оскільки матеріали кримінального провадження вказують на можливу причетність ОСОБА_5 до вчинення вказаного кримінального правопорушення, а сукупність матеріалів на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування обставин у справі, є достатньою для застосування щодо обвинуваченого такого запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Керуючись ст. ст. 109, 290, 291, п. 3 ч. 3 ст. 314, 369-372, 376 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні за № 0006010 від 27 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України - повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 - внаслідок невідповідності обвинувального акта вимогам КПК України для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків та приведення його у відповідність до вимог КПК України.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів починаючи з 26 липня 2017 року до 23 вересня 2017 року включно.

Виконання ухвали та контроль за її виконанням покласти на прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_6 .

Копію повного тексту ухвали суду негайно направити прокурору - для відома і виконання.
Ухвала в частині повернення обвинувального акту може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом семи днів з дня оголошення ухвали, а обвинуваченим, який знаходиться під вартою - протягом семи днів з дня вручення йому копії ухвали.
Головуючий суддя: ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3