Справа № 183/1162/17
№ 1-кп/183/536/17
В И Р О К
іменем України
30 березня 2017 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000090 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Антрацит, Луганської області, громадянина України, не одруженого, з середньо - спеціальною освітою, військовослужбовця за контрактом, стрільця регулювальника комендантського відділення комендантського взводу військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
05 липня 2013 року наказом № 130 командира військової частини (по особовому складу) НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_2 , солдата ОСОБА_4 прийнято на військову службу за контрактом, зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду стрільця регулювальника комендантського відділення комендантського взводу військової частини НОМЕР_1 .
Солдат ОСОБА_4 , будучі військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України , Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок.
Однак, 19 травня 2014 року солдат ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 04 березня 2017 року, коли солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.
Таким чином у період з 19 травня 2014 року по 04 березня 2017 року, солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував поза межами військової частини НОМЕР_1 , тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що дійсно 19 травня 2014 року він самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , оскільки жінка, з якою він проживає разом однією родиною, є інвалідом 1 групи та потребує постійної сторонньої допомоги, залишилася одна без догляду, і він, не отримавши дозволу командування військової частини, поїхав додому, оскільки його дружина терміново потребувала його допомоги.
В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, тривалістю понад один місяць, військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує, що скоєний ним злочин відноситься до категорії середньої тяжкості, обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, має постійне місце мешкання, де характеризується позитивно (а.п.28), на обліках у лікарів не перебуває (а.п.30).

Щире каяття ОСОБА_4 та з`явлення із зізнанням визнаються обставинами, що пом`якшують його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_4 без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік .

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Копію вироку ОСОБА_4 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1