УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 червня 2017 року слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання про зміну запобіжного заходу у кримінальному провадженні № 220 160 000 000 003 26 від 26.08.2016, у якому

гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Червоноград Львівської області, громадянин України, українець, з вищою освітою, адвокат, перебуває у зареєстрованому шлюбі, має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрований за адресою - АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою АДРЕСА_2 , не засуджувався;

підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 189, ч.1 ст. 2583 КК України,

у с т а н о в и в :
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшло погоджене з прокурором відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ СБ України ОСОБА_8 про зміну підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу з застави на тримання під вартою.
На обґрунтування клопотання зазначено, що 10.06.2017 ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ч. 2 ст. 189, ч. 1 ст. 2583 КК України, зазначені правопорушення вчиненні за таких обставин.

У період з лютого 2016 року до 19.05.2017 ОСОБА_4 , перебуваючи у м. Києві та м. Львові, діючи за попередньою змовою з іншими особами, будучи активним прихильником терористичної організації «Ісламська Держава» (далі ІД), усвідомлюючи і підтримуючи злочинні методи її діяльності, створив та забезпечив постійне функціонування каналу переміщення членів зазначеної міжнародної терористичної організації з країн Кавказу та Центральної Азії транзитом через територію України до сирійсько-іракської зони для участі у бойових діях на боці вказаної терористичної організації.

Приблизно у березні 2016 року ОСОБА_4 , діючи з метою сприяння діяльності терористичній організації «ІД», організував виготовлення для ОСОБА_9 паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_10 .

У подальшому, підозрюваний, використовуючи вказаний підроблений паспорт, організував у міжнародному аеропорту «Львів» незаконне переправлення ОСОБА_9 через державний кордон України до Турецької Республіки

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що на початку 2017 року ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,та ОСОБА_17 вступили у попередню злочинну змову з метою особистого збагачення за рахунок вимагання грошових коштів у гр. ОСОБА_18 шляхом залякування останнього.
У подальшому ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,ОСОБА_14 , ОСОБА_4 та ОСОБА_17 , відповідно до відведеної їм ролі, сприяли вчиненню вказаного злочину шляхом залякування та безпосереднього застосування насильства до ОСОБА_18 з метою примусити його передати грошові кошти ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

На думку слідчого, існують ризики щодо переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого та інших учасників вчинених злочинів у даному кримінальному провадженні, продовження злочинної діяльності.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, які у ньому зазначені.

Підозрюваний ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти задоволення клопотання, зазначаючи, що підозра необґрунтована, оскільки ОСОБА_4 відношення до діяльності терористичної організації не має, віросповідання ісламу не може бути підставою притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Крім того, захисник наполягав, що наведені стороною обвинувачення ризики поза процесуальної поведінки підозрюваного відсутні, оскільки під час попередньо застосованого до підозрюваного запобіжного заходу у виді застави останній покладені на нього обов`язки не порушував. Також, враховуючи, що ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки, чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні, останній наміру переховуватись від органу досудового розслідування не має.

У зв`язку з викладеним сторона захисту просила обрати до підозрюваного будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Слідчий суддя, заслухавши доводи сторін, дослідивши надані учасниками судового розгляду матеріали, дійшов наступного.

У силу ст.200 КПК України слідчий за погодженням з прокурором має право звернутися з клопотанням про зміну запобіжного заходу у разі існування під час прийняття попереднього рішення про застосування запобіжного заходу обставин, про які слідчий не знав і не міг знати.

Частиною 1 статті 194 КПК на слідчого суддю під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу покладений обов`язок встановити існування наступних складових:
-чи доведені обставини, які свідчать про обґрунтованість підозри;
-чи наявні ризики, передбачені статтею 177 КПК, та на які вказує слідчий;
-чи не є достатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні.
Статтею 177 КПК визначені такі ризики не процесуальної поведінки підозрюваного: переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, приховання або спотворення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, інших підозрюваних; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється.

Тлумачення наведених вище процесуальних норм у їх логічному зв`язку з положеннями Глави 4 КПК приводить слідчого суддю до висновку, що під час вирішення питання щодо застосування до особи запобіжних заходів оцінка наданих сторонами доказів має спрямовуватися не на досягнення остаточного переконання у винуватості особи у вчиненні інкримінованого правопорушення, а має на меті встановити, чи є підозра обґрунтованою.

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин.
Враховуючи викладене, слідчий суддя вважає, що з наданих органом досудового розслідування матеріалів можна дійти висновку про причетність гр. ОСОБА_4 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 189, ч.1 ст. 2583 КК України.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки підозрюваного, слідчий суддя відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

На думку сторони обвинувачення, існують ризики щодо переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого та інших підозрюваних у цьому кримінальному провадженні, продовження злочинної діяльності.

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування, слідчий суддя приймає до уваги належну процесуальну поведінку ОСОБА_4 під час застосування до нього запобіжного заходу у виді застави. Тобто, підозрюваний, перебуваючи на свободі, мав можливість безперешкодно покинути місце проживання, однак до таких дій не вдавався, самостійно прибув до суду для участі у розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу.

Згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Луценко проти Украйни» наявність ризику втечі, що стала підставою для застосування національним судом обґрунтування тримання під вартою, була необґрунтована, оскільки попередньо до заявника застосований більш м`який запобіжний захід і будь-яких скарг з боку слідчого щодо дотримання підозрюваним його умов не було.

У зв`язку з цим Суд констатував, що затримання ОСОБА_19 суперечило меті статті 5 Конвенції, тобто було свавільним та незаконним.

Крім того, слідчий суддя, вирішуючи питання про існування ризику переховування ОСОБА_4 від органу досудового розслідування та суду враховує, що Європейський Суд у своєму рішенні у справі «В. проти Швейцарії» зауважив, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати, зокрема, з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

Керуючись наведеним, слідчий суддя враховує дані про особу ОСОБА_4 , його соціальний статус, наявність у нього міцних соціальних зв`язків, репутацію, перебування на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей.

Сукупність зазначених даних, відсутність у матеріалах клопотання підтвердження ухилення ОСОБА_4 від органу досудового розслідування або реальних намірів вдатися до таких дій приводить до висновку про недоведеність вказаного ризику.

У той же час, за результатами встановлених у судовому засіданні обставин та з урахуванням доводів, викладених стороною обвинувачення та стороною захисту, слідчий суддя вважає, що існує ризик незаконного впливу підозрюваного на інших учасників кримінального провадження, оскільки на цьому етапі встановлені не всі особи,причетні до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 2583 КК України.

Крім того, ґрунтуються на матеріалах клопотання доводи сторони обвинувачення про наявність ризику знищення, зміни або спотворення документів, які мають доказове значення у провадженні.

Отже, за результатами встановлених у судовому засіданні обставин слідчий суддя вважає, що дійсно існують певні ризики позапроцесуальної поведінки підозрюваного.

Відповідно до ч.2 ст.183 КПК запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до раніше не судимої особи може бути застосований лише у разі, якщо вона підозрюється у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Покарання за інкриміновані ОСОБА_4 кримінальні правопорушення передбачає позбавлення волі понад зазначений строк.

Водночас, відповідно до ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення слідчого судді про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є законним буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

ЄСПЛ під час вирішення справи «Медведев та інші проти Франції» зауважив, що право на свободу і особисту недоторканість має першочергове значення у «демократичному суспільстві» у значенні, передбаченому Конвенцією.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Практикою ЄСПЛ, зокрема рішеннямиу справах «Бейєр проти Латвії», «Ердагоз проти Турції», «Фокс, Кемпбєлл і Хартлі проти Об`єднаного Королівства», встановлено, що обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1(с) Конвенції.
Тобто, обов`язковою умовою законності рішення про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчинені нею інкримінованого правопорушення.

Як встановлено вище, стороною обвинувачення доведено, що висунута ОСОБА_4 є обґрунтованою та підтверджується матеріалами клопотання.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести слідчому судді, крім обґрунтованості підозри та наявності ризиків не процесуальної поведінки підозрюваного, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Слідчий та прокурор, аргументуючи клопотання про зміну ОСОБА_4 запобіжного заходу з застави на тримання під вартою, послались на ч. 5 ст. 176 КПК, яка визначає, що у разі підозри особи у вчиненні злочину за ст. 2583 КК України, інший запобіжний захід, ніж тримання під вартою, до підозрюваного застосований бути не може.

Склад злочину за вказаною вище статтею утворює, серед іншого, участь сприяння особи у діяльності терористичної групи чи терористичної організації.

Отже, з викладеного витікає, що застосування більш м`якого запобіжного заходу до особи, якій інкримінується причетність до терористичної діяльності, прямо заборонено Кримінальним процесуальним законом, що звільняє сторону обвинувачення від покладених на неї ст. 194 КПК обов`язків щодо доведення обгрунтованості застосування ініційованого нею запобіжного заходу.

Водночас, при вирішенні справи «О`Хара проти Об`єднаного Королівства» Суд постановив, що гостра проблема боротьби з терористичними злочинами не виправдовує розширення поняття «обгрунтованість», завдаючи шкоду гарантіям, закріпленим у статті 5 Конвенції.

Подальше застосування наведеного знайшло своє відображення у рішенні ЄСПЛ у справі «Калашников проти Росії», де зазначено, що тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом» і слід виходити з презумпції залишення підозрюваного на свободі.

Крім того, вказаним рішенням Суд встановив, що будь-яка вимога щодо обов`язкового тримання під вартою несумісна зі ст. 5 Конвенції за визначенням.

Якщо закон встановлює презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути переконливо доведено наявність конкретних обставин, які переважають правило поваги до особистої свободи.

Також,Суд у згаданому рішенні зазначив, що у кожному випадку, коли вирішується питання про тримання особи під вартою, діє презумпція на користь звільнення.

Таким чином, якщо закон прямо або непрямо вимагає обов`язкового застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, це призводить до порушення ст. 5 Конвенції, оскільки нівелює застосування принципів верховенства права та законності.

У силу ч. 4 ст. 9 КПК у разі, якщо норми Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.

Отже, враховуючи, що при обґрунтуванні необхідності зміни підозрюваному ОСОБА_4 запобіжного заходу на тримання під вартою сторона обвинувачення посилається на ч.5 ст. 176 КПК, яка унеможливлює застосування передбачених ст. 5 Конвенції гарантій проти свавільного затримання особи та встановленої ЄСПЛ презумпції на користь звільнення особи, слідчий суддя дійшов висновку про доцільність розгляду питання про обрання до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.

Наведений висновок підтверджений рішеннями Європейського суду у справах «Чанєв проти України», «Панкратьєв проти України», «Хомулло проти України», «Баришевський проти України», у яких Суд констатував порушення ст. 5 Конвенції з огляду на те, що національні суди не розглядали будь-які інші запобіжні заходи в якості альтернативи триманню під вартою.

Слідчим суддею встановлено, що ризиками не процесуальної поведінки ОСОБА_4 є можливість знищення, спотворення, зміни документів, які мають доказове значення у провадженні, та здійснення незаконного впливу на та інших учасників кримінального провадження.

Ризик переховування підозрюваного від органу досудового розслідування, на існуванні якого наполягала сторона обвинувачення, останньою не доведений.

Крім того, будь-які дані, які б свідчили, що застосування іншого запобіжного заходу, який не пов`язаний з триманням ОСОБА_4 під вартою, не зможе забезпечити виконання останнім його процесуальних обов`язків, ініціатором клопотання слідчому судді не наведені.

Відповідно до ст.178 КПК при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК, слідчий суддя зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини, у тому числі вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність у нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного, його майновий стан тощо.
Зазначені обставини у сукупності з покаранням, що загрожує підозрюваному у разі визнання його винуватим, існуючі ризики, пов`язані з перешкоджанням кримінальному провадженню, приводять слідчого суддю до переконання, що забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного може більш м`який запобіжний захід, ніж ініційований стороною обвинувачення.
На підставі викладеного, керуючись Конституцією України,ст. 9 Закону України «Про міжнародні договори», ст. 8, 9, 176-179, 193, 194, 309 КПК України, слідчий суддя
у х в а л и в
Клопотання старшого слідчого в ОВС ГСУ СБ України ОСОБА_8 задовольнити частково.
Змінити підозрюваному ОСОБА_4 запобіжний захід з застави на домашній арешт та покласти на нього такі обов`язки:
- цілодобово не залишати приміщення квартири АДРЕСА_3 ;
- прибувати до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду за першою вимогою;
- повідомляти слідчого, прокурора, суд про з свого місця мешкання;
- утримуватися від спілкування з свідками, потерпілими, іншими підозрюваними у цьому кримінальному провадженні;
- здати на зберігання свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;
- носити електронний засіб контролю.
Контроль за виконанням ухвали покласти на органи Національної поліції за вищезазначеним місцем проживання ОСОБА_4 .
Строк дії цієї ухвали встановити по 20 липня 2017 року включно.
Про застосування до адвоката ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту повідомити Раду адвокатів Львівської області.
На ухвалу прокурором, підозрюваним, його захисником упродовж п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду м. Києва.

Слідчий суддя ОСОБА_1