Справа № 589/836/17
Провадження № 1-кп/589/186/17
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 травня 2017 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 уродж. м. Тетіїв, Київської області, громадянина України, з загальною середньою освітою, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне носіння та зберігання зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, в період з 06 по 12 січня 2017 року незаконно переніс зі складу РАО військової частини ПП НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_3 ,бойові припаси та вибухові речовини - 876 набоїв калібру 7,62 мм. у кількості до гвинтівки СВД, 700 набоїв калібру 7,62 мм. до автомата АК, 160 патронів калібру 9 мм. до пістолету ПМ, гранати Ф-1 у кількості 2 шт. з запалами до них, гранати РГД-5 у кількості 2 шт. з запалами до них, гранату РГН у кількості 1 шт. з запалом до неї та гранату ВОГ-17М у кількості 1 шт. до м. Шостка, Сумської області, де незаконно зберігав їх частину в будинку АДРЕСА_4 , а іншу частину у квартирі АДРЕСА_2 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , у свою вину у пред`явленому обвинуваченні за ст. 263 ч.1 КК України визнав повністю, щиро розкаявся та пояснив, що він дійсно, будучи військовослужбовцем, незаконно переніс зі складу РАО, розташованого на території військової частини ПП НОМЕР_1 дислокація останньої АДРЕСА_3 до свого помешкання боєприпаси, які знайшов, перебуваючи в зоні АТО. Разом з іншими боєприпасами, які належали військовій частині, знайдені ним боєприпаси перевіз по місцю дислокації військової частини в АДРЕСА_3 . Знайдені ним на передовій під час воєнних дій боєприпаси зберігались на складі разом із військовим майном, яке належало військовій частині.

Зазначені боєприпаси на облік в військовій частині не ставились хоча він про наявність необлікованих боєприпасів повідомляв командира Федічева, однак той ніяких розпоряджень не надав з приводу обліку боєприпасів. Оскільки ті боєприпаси не рахувались за військовою частиною, не мали статусу військового майна, то він переніс боєприпаси по місцю свого тимчасового проживання, адреси проживання не пам`ятає. Що роботи з цими боєприпасами він не знав, тому вирішив повідомити командира військової частини ОСОБА_8 про те, що він виніс гранати з складу РАО та зберігає їх за своїм місцем проживання. Командир йому з цього приводу сказав залишатися на робочому місці, тому ОСОБА_9 вирішив їх повернути на склад особисто на наступний день, однак у вечері, коли він повернувся додому його затримали працівники поліції та йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою та він втратив можливість повернути винесені ним зі складу боєприпаси. Вину за ч.1 ст.263 КК України визнав повністю, в скоєному щиро розкаявся, пообіцяв, що в подальшому таких дій вчиняти не буде, просить суворо не карати.

Крім зізнавальних показів обвинуваченого ОСОБА_7 в цій частині, його вина доводиться показами наступних свідків.

Так, свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він обвинуваченого ОСОБА_9 знає, оскільки деякий час вони спільно проживали на зйомній квартирі у м. Шостка Сумської області. Ступко ОСОБА_11 , показував серед своїх речей гранати, на що він йому зробив зауваження про необхідність позбавитись від цих боєприпасів. Однак, коли ОСОБА_9 затримали то він прохав його, що він викинув гранати. Про посадові обов`язки ОСОБА_9 йому нічого не відомо. Також йому невідомо, яке саме військове майно було передано на зберігання ОСОБА_12 . Ступко особисто сам не видавав зброю робив це виключно в присутності командира, заступника командира, так як видача зброї відбувалась в присутності декількох чоловік з керівного складу військової частини. Ступка характеризує виключно з позитивної сторони.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Спесівцев кожний окремо суду пояснили, що вони виконують функцію щодо охорони складу. Сторонні особи до складу потрапити не можуть. Військовослужбовці у разі необхідності лише за дозволом командирів. ОСОБА_7 характеризують виключно з позитивної сторони.

Даючи оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і досить повно відображають обстановку і обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, пояснюють мотив скоєного, підстав для самообмови судом не встановлено.

Вина обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення передбаченого ст.263 ч. 1 КК України доведена повністю.

Крім показів свідків вина обвинуваченого у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 263 КК України доводиться:

Висновком експерта № 6 (Вт) від 22.02.2017 року, згідно якого надані на дослідження предмети являються 4 підривниками ручних гранат УЗРГМ (УЗРГМ-2), двома корпусами наступальних осколкових ручних гранат РГД-5 та двома корпусами оборонних осколкових ручних гранат Ф-1,

надані на експертизу 4 підривника ручних гранат УЗРГМ (УЗРГМ-2) у конструктивному поєднанні з двома корпусами наступальних осколкових ручних гранат РГД-5 та двома корпусами оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 відносяться до категорії боєприпасів;надані на дослідження 4 підривника ручних гранат УЗРГМ (УЗРГМ-2), два корпуси наступальних осколкових ручних гранат РГД-5 та два корпуси оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 виготовлені промисловим способом;надані на дослідження 4 підривника ручних гранат УЗРГМ (УЗРГМ-2) у конструктивному поєднанні з двома корпусами наступальних осколкових ручних гранат РГД-5 та двома корпусами оборонних осколкових ручних гранат Ф-1 придатні для здійснення вибуху.

Висновком експерта № 5 (Вт) від 12.03.2017 року, відповідно до якого надані на дослідження предмети являються корпусом гранатометного пострілу ВОГ -17М без підривника спорядженого вибуховою речовиною А-ІХ-1 (флегматизований гексоген) масою 36г саморобним засобом ініціювання вибуху виготовленого на основі підривника до ручних гранат УЗРГМ та корпусом ручної гранати РГН спорядженого вибуховою речовиною речовиною А-ІХ-1 (флегматизований гексоген) масою 90г.

Надані на експертизу корпус гранатометного пострілу ВОГ -17М та саморобний засіб ініціювання вибуху на основі підривника ручних гранат УЗРГМ у конструктивному поєднанні являються саморобним вибуховим пристроєм типу ручної гранати та відноситься до категорії боєприпасів.

Корпус ручної гранати РГН споряджений вибуховою речовиною речовиною А-ІХ-1 (флегматизований гексоген) вагою 90г. вибуховим пристроєм не являється та до категорії боєприпасів не відноситься.

Вибуховий пристрій типу ручної гранати на основі корпусу гранатометного пострілу ВОГ -17М та саморобного засобу ініціювання вибуху на основі підривника ручних гранат УЗРГМ виготовлений саморобним способом

Корпус ручної гранати РГН споряджений вибуховою речовиною речовиною А-ІХ-1 (флегматизований гексоген) вагою 90г. виготовлений промисловим способом. Надані на дослідження корпус гранатометного пострілу ВОГ -17М у конструктивному поєднанні з саморобним засобом ініціювання вибуху на основі підривника ручних гранат УЗРГМ придатні для здійснення вибуху.

Корпус ручної гранати РГН придатний для вибуху за умови конструктивного поєднання з ударно-дистанційним запалом УДЗ або з аналогічним за ініціюючою потужністю засобом підриву.

Висновком експерта 19/119/7-1/116е від 06.02.2017 року що речовина біло-рожевого кольору відноситься до вибухових речовин бризатної дії -гексогеном

Висновком експерта 19/119/6-3/116е від 24.02.2017 року 876 патронів вилучених 13.012017 року у ОСОБА_7 по АДРЕСА_4 є 7,62-мм гвинтівковими патронами які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї гвинтівок Мосіна, СВД, СВТ та інших 700 патронів є 7,62-мм є проміжними патронами, які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї автоматів Калашнікова (АК, АКМ, АКМС) самозарядних карабінів Сімонова СКС та інших.

160 патронів є 9-мм пістолетними патронами які є бойовими припасами до нарізної вогнепальної зброї пістолетів Макарова, Стечкіна.

Дані патрони придатні для стрільби, виготовлені промисловим способом.

Не зважаючи на повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 за ч.1 ст. 263 КК України, його вина доводиться протоколом огляду місця події від 13.01.2017 року відповідно до якого, було оглянуто домоволодіння по АДРЕСА_4 , де в приміщенні цього домоволодіння виявлено «металевий предмет схожий на рушницю ИЖ 18м, боєприпаси: 4 корпуси гранат 2 шт. Ф-1 та 2 шт. РГД-5, 9 патронних коробок в яких знаходились патрони 9 мм калібру, 16 патронів калібру 9-мм, 36 патронів 7,62 калібру; 20 патронів калібру 7,62мм, два металеві ящики (цинки) з маркуванням 7,62, лпс, в ...8-66-188 вт 22/65, 440 шт. патронів 7,62 мм) та 7,62 ПС тс обр. 43 А99-90-53 ССНф -30/ 3.97 44/90Б(700 патронів калібру 7,62мм) з маркуванням : «7,62 ЛПС 440шт.) та 19 згортків прямокутної форми з 20 патронами калібру 7,62мм, та запали.( а.с.126-131 т.1) з фото таблицею, металевий предмет схожий на рушницю ИЖ 18м.

Протоколом слідчого експерименту та фото таблиці до нього (а. с. 145-153) від 08.02.2017 року за участі свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_10 , відповідно до якого були відтворені обставини, що підтверджують знаходження боєприпасів за адресою м. Шостка вул. Калініна,5 де в клітчатій сумці та чорно-червоному ікамуфляжному рюкзаках Ступко зберігав боєприпаси.

Таким чином дії ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України, тобто носіння та зберігання бойових припасів і вибухових речовин без передбаченого законом дозволу і така кваліфікація є правильною.

Крім того органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, являючись військовою службовою особою та тимчасово виконуючи обов`язки начальника складу служби РАО військової частини польова пошта НОМЕР_1 (далі ПП НОМЕР_1 ) у військовому званні «старший солдат», на якого відповідно до вимог ст.ст. 9-12, 26, 27, 58-59 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (далі Статуту) та ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України (далі Статуту), на військовослужбовців покладаються обов`язки, що визначаються статутами та порадниками Збройних Сил України, свято і непорушне додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, звати й утримувати в готовності до застосування закріплене озброєння, бойову та іншу техніку, берегти державне майно; дорожити бойовою славою Збройних Сил України та своєї військової частини, честю і гідністю військовослужбовця Збройних Сил України, допомагати іншим військовослужбовцям, що перебувають у небезпеці, стримувати їх від вчинення протиправних дій, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, доповідати своєму безпосередньому начальникові, залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом, за вчинення злочину військовослужбовці притягаються до кримінальної відповідальності на загальних підставах, особисто відповідати перед державою за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів, зобов`язаний ефективно використовувати навчально-матеріальну базу, спрямовувати кошти та матеріальні засоби на вдосконалення цієї бази, завжди мати точні відомості про озброєння, боєприпаси, встановлювати у військовій частині, на кораблі (у підрозділі) такий внутрішній порядок, який гарантував би неухильне виконання законів України і положень статутів Збройних Сил України показувати приклад дисциплінованості, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників), а також відповідно до п.п. 3.2.40, 3.2.42, посадових обов`язків визначених «Положенням про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України» затвердженого наказом № 300 від 16 липня 1997 року (далі - Положення) ОСОБА_7 відповідає за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність та своєчасний облік матеріальних засобів, та повинен знати номенклатуру матеріальних засобів, які зберігаються на складі, слідкувати за їх комплектністю, наявністю та якісним станом, суворо виконувати правила приймання, зберігання, видавання та здавання матеріальних засобів, не допускати випадків псування та нестач, та зобов`язаний приймати та видавати матеріальні засоби за встановленими документами, вести кількісний та якісний облік матеріальних засобів, що знаходяться на складі, щоденно подавати у діловодство частини прибутково-видаткові документи за минулий день, начальник складу частини виконує роботи щодо приймання, зберігання, видавання, здавання і обліку матеріальних засобів та прибирання складу за вказівками начальника служби несе відповідальність за зберігання матеріальних засобів відповідно до обов`язків начальника складу частини, в умовах особливого періоду, який діє на всій території України відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 № 15/2015, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 № ПЗ-УІІІ, відповідно до положень ст. 106 ч. 1 п. п. 1, 17, 20, ст. 112 Конституції України, ст. ст. 4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» № 3543-ХІІ від 21.10.1993 та ст. 1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991, в період з 06 по 12 січня 2017 року, зловживаючи службовим становищем, зі складу ракетно-артилерійського озброєння (далі РАО) військової частини ПП НОМЕР_1 , яка дислокується у АДРЕСА_3 привласнив бойові припаси та вибухові речовини, які у розумінні ст. З Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» є військовим майном, а саме: 876 набоїв калібру 7,62 мм. до гвинтівки СВД, 700 набоїв калібру 7,62 мм. до автомата АК, 160 патронів калібру 9 мм. до пістолету ПМ, гранати Ф-1 у кількості 2 шт. з запалами до них, гранати РГД-5 у кількості 2 шт. з запалами до них, гранату РГН у кількості 1 шт. з запалом до неї та гранату ВОГ-17М у кількості 1 шт., та виніс за територію військової частини де отримав можливість ними вільно розпоряджатись.

Сторона обвинувачення дії ОСОБА_16 кваліфікує за ч. 3 ст. 410 Кримінального кодексу України, тобто привласнення військовою службовою особою із зловживанням службовим становищем бойових припасів, вибухових речовин та іншого військового майна вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

ОСОБА_7 вину в пред`явленому обвинуваченні за ч.3ст.410 КК України не визнав та суду пояснив, що він по контракту пішов до армії. Примаючи участь в АТО, потрапив на передову, де на лінії вогню знайшов боєприпаси переніс їх до місця розташування військової частини та звірив ці боєприписи по документам зрозумів, що ці боєприпаси не належать військовій частині, в якій він проходить службу. Коли військова частина, де він проходив службу змінювала дислокацію, а саме передислокувалася до смт. Вороніж, то він разом з військовим майном частини погрузив і ті боєприпаси які він знайшов. Прибувши на місце дислокації в смт. Вороніж дані трофеї переніс в склад РАО. Проте що разом з військовим майном потрапили до складу РАО і боєприпаси, які він знайшов на передовій нікому не говорив ні командирам, ні іншим військовослужбовцям. Пізніше він повідомив ОСОБА_17 - командира військоівої частини про наявність необлікованих боєприпасів. Однак, командир з цього приводу ніяких дій не прийняв, не видав відповідного наказу про проведення обліку, а тому Ступко, бачучи, що з даного питання не проводиться жодних дій тривалий час, вирішив їх забрати собі. З цією метою він поетапно виносив в рюкзаку, який належить йому гранати, патрони, запали до гранат та зберігав за місцем проживання в м. Шостка. Кількість патронів та гранат, взагалі боєприпасів, які він незаконно зберігав за місцем свого тимчасового мешкання він визнає і це підтверджується протоколом огляду місця події та слідчим експерементом. Що стосується його посади то зазначає, що це був наказ і він не мав права як військовослужбовець не виконувати ці накази. Ніякими повноваженнями як службова особа, він не був наділений. Його поставили до відома, про те, що він буде т.в.о начальника складу РАО, ніяких посадових інструкцій він не отримував, матеріально-відповідальною особою він не був, договір з ним про повну матеріальну відповідальність не укладався. Відношення до обліку та списання боєприпасів по військовій частині він не мав, так як вказаними повноваженнями був наділений заступник командира по технічній частині військової частини. Також пояснив, що особисто не мав дозволу видавати боєприпаси та зброю військовослужбовцям, а робив це виключно тільки за відповідними заявками та накладними за підписом командира, та в присутності командира чи інших посадових осіб начальницького складу.

Допитані в судовому засіданні з цього приводу свідки обвинувачення зазначили наступне:

Свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що він займає посаду командира військової частини ПП НОМЕР_1 , призначений на вказану посаду з 30.12.3016 року, до виконання своїх обов`язків приступив з 01.02.2017 року. При призначенні на посаду в.о начальника складу служби РАО військової частини ОСОБА_7 він участі не приймав, так як на той час проходив військову службу у НОМЕР_2 окремій механізованій бригаді у АДРЕСА_5 . Однак, повідомив, що приймання на роботу громадян або призначення військовослужбовців на посади, пов`язані з обліком і зберіганням стрілецької зброї, боєприпасів, здійснюється командирами військових частин тільки після вивчення морально-ділових якостей кандидатів з урахуванням інформації, отриманої від службових осіб військової контррозвідки Служби безпеки України (далі - СБУ) та відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України.

При цьому повинні бути складені відповідні документи (картки), які зберігаються в особових справах військовослужбовців. Однак, при огляді документації військової частини з початку своєї роботи, вказаних документів для відповідного призначення на посаду Ступка у військовій частині не має, як і не відображалися дані про його призначення в.о. начальника складу в особовій справі, так як вказаної посади не було у переліку штатного розпису.

Також, ОСОБА_18 в суді зазначив що відповідно до Указу Президента України «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, проходження військової служби військовослужбовцем відображається в його особовій справі, яка ведеться у порядку та за формою, встановленими Міністерством оборони України.

Також, свідок ОСОБА_8 повідомив, що у зв`язку зі службовою необхідністю на військовослужбовця, який займає штатну посаду, може бути покладено тимчасове виконання обов`язків за іншою рівнозначною або вищою посадою, а саме: 1) вакантною - за його згодою; 2) невакантною - у разі тимчасової відсутності, або внаслідок усунення чи відсторонення від посади військовослужбовця, який її займає.

Також, свідок ОСОБА_8 пояснив, що договір про матеріальну-правову відповідальність з ОСОБА_7 по військовій частині не укладався, привласнені ним боєприпаси жодним чином за ним не закріплювалися і цьому (а саме закріпленню) за ним будь-якого майна чи то з військової частини, чи то з привласненого жодного документального підтвердження у документації не мається..

Свідок ОСОБА_8 також суду пояснив, що в ході проведених інвентаризацій, як при прийнятті на посаду Ступка, так і після його відсторонення від займаної посади втрат та нестач надлишків за складом РАО виявлено не було, про факт викрадення боєприпасів дізнався від самого ОСОБА_12 . Боєприпаси які були вилучені в Ступко знаходились на території військової частини, не перебували на обліку. Кому вони належали, йому невідомо. ОСОБА_7 був тимчасово виконуючий обов`язки начальника складу служби РАО. Також свідок суду пояснив, що все майно яке надходить до військової частини надходить по накладних приймається на облік та вписується в журнал обліку. Контроль за цим здійснює командир. Боєприпаси вилучені у Ступко не знаходились на обліку. Знаходилось на обліку те майно, яке обвинувачений приймав по накладних. Тут порушень не було жодних. Йому особисто сам обвинувачений повідомив, що він зберігає боєприпаси. Отримавши таку інформацію він повідомив правоохоронні органи, було відкрито кримінальне провадження. Також свідок ОСОБА_8 повідомив суду, що посада начальника складу РАО була позаштатною ніякими організаційно-розпорядчими функціями Ступко не володів. Працював Ступко на вказаній посаді без будь-яких погоджень з правоохоронними органами, СБУ та іншими органами. Свідок вказує, що вилучені у Ступко боєприпаси є дійсно боєприпасами які знаходились у військовій частині, але на них відсутнє маркування, тому вирішити питання чи саме це майно військової частини ПП НОМЕР_1 № 287 чи воно можливо належить іншій частині сказати не може. Збитки відсутні, надлишки боєприпасів теж. Свідок вказує, що він особисто вважає, що будь-яке майно що знаходиться на території в/ч є військом майном.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що він займає посаду начальника штабу з вересня 2016 року. Пояснив, що охорона складу РАО здійснюється за допомогою патруля, доступ до складу має лише Ступко. Щодо призначення на посаду начальника складу РАО, то тут має бути витримана окрема процедура, відповідно до якої особа, яка претендує на заняття такої посади повинна призначатись лише за умови, що таку згоду нададуть СБУ, Міністерство внутрішніх справ, розвідка, контрозвідка. Такі документи відсутні відносно ОСОБА_9 , отже він призначався без будь-яких спецперевірок. Якщо особа займає службове становище, то про це робится відмітка у військовий квиток, має бути послужний список. Така посада, як начальник складу з 27.04.2016 року відсутня, відсутній договір про повну матеріальну відповідальність з Майно яке рахується за військовою частиною є військовим майном і повинно обраховуватись у відповідних книгах та журналах. Боєприпаси які були вилучені у ОСОБА_7 за військовою частиною не значаться, дані боєприпаси не списувались. По проведеним інвентаризаціям які були проведені в січні та лютому не було виявилено ні надлишків, ні недостачі. Жодних збитків військовій частині не заподіяно.

Свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Спесіцев кожний окремо суду пояснили, що вони виконують функцію щодо охорони складу. Сторонні особи до складу потрапити не можуть. Військовослужбовці можуть у разі необхідності і лише за дозволом командирів.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснив, що він обвинуваченого ОСОБА_9 знає, оскільки деякий час він з ним спільно проживали на квартирі. ОСОБА_7 , показував серед речей гранати, на що він йому зробив зауваження про необхідність позбавитись від цих боєприпасів. Однак, коли ОСОБА_9 затримали, то останній прохав його, що він викинув гранати. Про посадові обов`язки ОСОБА_9 йому нічого не відомо. Також йому невідомо, яке саме військове майно було передано на зберігання Ступко О. Ступко особисто сам не видавав зброю, робив це виключно в присутності командира, заступника командира, так як видача зброї відбувалась в присутності декількох чоловік з керівного складу військової частини.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснив, що він займав посаду командира військової частини та він своїм наказом назначив Ступко начальником складу РАО, хоча такої посади в штатному розписі частини не було. При призначенні на посаду перевірка відносно ОСОБА_9 не велась. Що стосується видачі боєприпасів, то Ступко самостійно не мав права видавати будь-кому стрілецьку зброю при видачі обов`язково повинен бути командир з відповідною заявкою чи по дорученню, чи за накладними. Матеріально- відповідальною особою є заступник командира по технічній частині військової частини, начальник технічної частини, але не Ступко. Військовим майном є те майно яке належним чином поставлене на облік та закріплене за військовою частиню. Ступко відповідає лише за те майно, яке йому передано по накладних та опису. Саме заступник по технічній частині військової частини, начальник технічної частини ставлять на облік та списують майно військової частини. Ступко такими повноваженнями не був наділений. Крім того ОСОБА_17 суду пояснив, що йому обвинувачений ОСОБА_9 жодним чином не повідомляв про наявність трофейної зброї. Крім того з цього приводу обвинувачений ОСОБА_21 також в своїх поясненнях зазначає, що він не говорив ОСОБА_17 про трофейне майно він говорив про надлишки зброї і що з цими надлишками щось потрібно робити.. В цьому аспекті покази обвинуваченого та свідка співпадають. На запитання захинсика обвинуваченого чому його ОСОБА_17 було притягнуто до адміністративної відповідальності свідок ОСОБА_17 пояснив, що він був притягнутий до адмністративної відповідальності за бездіяльність. На інши запитання захисника, як то підстави переходу в іншу військову частину та участь в АТО Федічев давати покази відмовився пославшись на ст. 63 Конституції України.

Дослідивши письмові докази надані стороною обвинувачення судом встановлено таке: так протоколом огляду, та слідчим експериментом, висновками балістичної експертизи та експертизи вибухових речовин, які надані державним обвинуваченням, суд вважає лише такими, що підтверджують факт вилучення у обвинуваченого боєприпасів та такі дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ч.1 ст. 263 КК України, не вказують на причетність ОСОБА_7 до скоєння ним злочину передбаченого ч.3 ст. 410 КК України.

Заслухавши свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного: сторона обвинувачення зазначає, що ОСОБА_7 відповідає за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність та своєчасний облік матеріальних засобів, та повинен знати номенклатуру матеріальних засобів, які зберігаються на складі, слідкувати за їх комплектністю, наявністю та якісним станом, суворо виконувати правила приймання, зберігання, видавання та здавання матеріальних засобів, не допускати випадків псування та нестач, та зобов`язаний приймати та видавати матеріальні засоби за встановленими документами, вести кількісний та якісний облік матеріальних засобів, що знаходяться на складі, щоденно подавати у діловодство частини прибутково-видаткові документи за минулий день, начальник складу частини виконує роботи щодо приймання, зберігання, видавання, здавання і обліку матеріальних засобів та прибирання складу за вказівками начальника служби несе відповідальність за зберігання матеріальних засобів відповідно до обов`язків начальника складу частини, в умовах особливого періоду, який діє на всій території України відповідно до діючого законодавства.

Проте судом встановлено, що військовим майном є державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі військові частини)».

До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління.З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за окремими військовими частинами воно набуває статусу військового майна і використовується лише за його цільовим і функціональним призначенням.

Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках і враховують по відповідних службах продовольчій, речовій, квартирно-експлуатаційній, пально-мастильних матеріалів тощо. У такому ж порядку ведеться облік майна, закріпленого за підпорядкованими військовими частинами, у службах забезпечення органів військового управління, органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, на які покладаються завдання щодо забезпечення військових частин майном відповідно до затверджених норм та організації його ефективного використання.

Списання військового майна за актами технічного стану та інспекторськими посвідченнями провадиться командирами військових частин і посадовими особами органів військового управління відповідно до їх компетенції в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Облік військового майна ведеться з метою отримання даних про його наявність, втрату, нестачу, рух, вартість та якісний (технічний) стан, необхідних для організації матеріально-технічного забезпечення військових частин, встановлення належного контролю за умовами зберігання, доцільністю та ефективністю його використання (витрачання), а також з метою підготовки даних для складення облікових документів та державної статистичної звітності.

Обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження.

Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним.

Вказане підтверджується і п.п. 2 п. 2 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою ВРУ 23.06.1995 року, в частині того, що військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно лише тоді набуває статусу військового майна.

З цього приводу суд, проаналізувавши покази свідків, зокрема покази свідка ОСОБА_8 , який посилаючись на положення ст.. 1 Закону, зазначив що в органах військового управління згідно з вимогами Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України № 359 розробляються інструкції, які визначають особливості зберігання стрілецької зброї та боєприпасів у підпорядкованих військових частинах, які затверджуються відповідним командиром (керівником, начальником) органу військового управління пункт 3.

Облік військового майна ведеться як у мирний час, так і в особливий період на об`єктах військового (корабельного) господарства, у службах забезпечення органів військового управління, службах військових частин і з`єднань, на складах, базах та арсеналах.

Облік військового майна ведеться шляхом запису в книгах обліку, інших матеріальних носіях інформації даних про кількість, якісний (технічний) стан, облікові та заводські номери, вартість (ціну) військового майна, а також про його рух, втрату та нестачу.

За якісним (технічним) станом військове майно обліковується за категоріями (не більше п`яти), ступенями придатності (придатні, непридатні) або за сортом відповідно до державних стандартів.

Нормативно-правові акти з питань організації та ведення обліку військового майна, визначення його категорій та ступенів придатності, повноважень і відповідальності посадових осіб, порядку контролю за обліком військового майна, а також перелік видів військового майна, облік якого ведеться в обліково-номерних показниках, затверджуються Міноборони.

Як було встановлено в судовому засіданні майно, а саме боєприпаси, вилучені в Ступка не рахувались за військовою частиною, тобто не були закріплені належним чином та обліковані. При проведенні інвентаризації не були виявлені надлишки чи недостачі. Згідно інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України 12 листопада 2015 р. за N 1426/27871 забезпечення обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів є обов`язком командирів (керівників, начальників) структурних підрозділів, органів військового управління, військових частин (далі - командир військової частини). Командири військових частин завжди повинні мати точні дані про наявність і стан стрілецької зброї та боєприпасів. Вони зобов`язані забезпечити належний порядок їх охорони, обліку, зберігання, який унеможливлював би втрати та крадіжки. Командири батальйонів, рот, взводів та прирівняні до них особи (далі - командири підрозділів) повинні особисто перевіряти наявність і комплектність всієї стрілецької зброї та боєприпасів особового складу. Заступники командирів військових частин з озброєння, начальники служб ракетно-артилерійського озброєння (далі - РАО), начальники складів (сховищ) РАО (далі - відповідальні службові особи) повинні забезпечувати проведення в установленому порядку номерної перевірки стрілецької зброї, а також щорічної інвентаризації стрілецької зброї та боєприпасів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вилучені у обвинуваченого Ступка боєприпаси не є військовим майном.

Крім того, приймання на роботу громадян або призначення військовослужбовців на посади, пов`язані з обліком і зберіганням стрілецької зброї, боєприпасів, здійснюється командирами військових частин тільки після вивчення морально-ділових якостей кандидатів з урахуванням інформації, отриманої від службових осіб військової контррозвідки Служби безпеки України (далі - СБУ) та відповідних підрозділів Міністерства внутрішніх справ України. Якщо у штаті військової частини не передбачені посади начальника служби РАО або начальника складу РАО (далі - відповідальні службові особи служби РАО), наказом командира військової частини призначаються особи, які відповідають за облік, зберігання і видачу стрілецької зброї та боєприпасів. Для них визначаються та затверджуються командиром військової частини функціональні обов`язки (посадові інструкції) відповідно до особливостей повсякденної діяльності військової частини.

Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» останнi змiни внесено:18.02.2016 № 1008-VIII зазначено, що вiйськовi посадовi особи це вiйськовослужбовцi, якi обiймають штатнi посади, пов`язанi з виконанням органiзацiйно-розпорядчих чи адмiнiстративно-господарських обов`язкiв, або якi спецiально уповноваженi на виконання таких обов`язкiв згiдно iз законодавством. Як встановлено судом, ст. солдат ОСОБА_7 не може бути посадовою особою, оскільки він не відповідає тим критеріям по яким призначаються на службові посади громадяни. Крім того, відповідно п. 120 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» безперервний строк тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою не повинен перевищувати шести місяців, а за невакантною - чотирьох місяців, за винятком випадку, передбаченому пунктом 137 цього Положення.

Тобто, з цього вбачається що перебуваючи на посаді в.о начальника складу РАО військової частини, Ступко не міг виконувати вказані обов`язки в.о начальника складу РАО військової частини, так як вказану посаду він займав незаконно, його повноваження закінчилися як в.о ще 27.06.2016 року, а жодного додаткового наказу по військовій частині з огляду на нормативно-правові акти командиром частини видано не було, що в повній мірі суперечить змісту вищевказаного Положення. Також, відповідно до ст. 19 Конституції України посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Основним Законом та законами України. Це повною мірою стосується і військових службових осіб.

Однак, з огляду на долучені документи та надані докази державним обвинуваченням, з огляду на покази свідків у справі, а саме Бруя, ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , АДРЕСА_6 , кожний з яких окремо повідомив, що у Ступка у підпорядкуванні не перебувало інших осіб- військовослужбовців, він не міг вільно розпоряджатися ввіреним йому майном без дозволу командира, що у посадові обов`язки Ступка входило тільки видавати військовослужбовцям зброю зі складу і то тільки за відповідною заявкою та накладною з дозволу командира чи заступника командира по технічній частині та тільки у присутності вказаних осіб.

Також свідок ОСОБА_17 з даного приводу додатково показав, що зі Ступко дійсно не було укладено договору про повну матеріальну відповідальність, за ним жодним чином документально майно не було закріплено, Ступко навіть не мав повноважень проводити облік майна, яке надходило до військової частини, він лише вже слідкував за знаходженням вказаного майна на складі РАО військової частини, а облік майна проводив заступник командира військової частини по технічній частині. В цій частині покази свідків повністю узгоджуються з показами і самого обвинуваченого, який надав аналогічні покази показам свідків суд, виходячи з цього спростовує та виключає кваліфікуючу ознаку частини 2 ст. 410 КК України, що в сукупності з частиною першою вказаної статті утворює склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України. Тобто, з даного приводу, суд приймаючи належні та допустимі докази того, що ОСОБА_9 був службовою особою, у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження, а державне обвинувачення з цього приводу не надає належних та достатніх доказів.

Дії обвинуваченого Ступка стороною обвинувачення були кваліфіковані за ч. 3 ст. 410 КК як привласнення службовою особою із зловживанням службовим становищем бойових припасів. Проте сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів обвинувачення за цим епізодом відносно ОСОБА_7 доведено не було. Судом встановлено, що ОСОБА_7 не був посадовою особою, призначеною у відповідності до вимог законодавства. Крім того, жоден із свідків не стверджував у судовому засіданні, що боєприпаси вилучені у Ступко належать саме військовій частині НОМЕР_3 , розташованої на території АДРЕСА_3 , а навпаки вказували що дані боєприпаси не були обраховані, не належать до військового майна, їх статус взагалі невизначений. Крім того, свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_17 в судовому засіданні також пояснювали, що в військовій частині були проведені ревізії щодо військового майна, однак жодна з них не виявила або лишків або недостачі військового майна. Оглянуті накладні в судовому засіданні лише підтвердили, що виявлене у Ступка майно, а саме боєприпаси не значиться за військовою частиною та не відноситься жодним чином до військового майна. Інших доказів, які б підтвердили вину обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України у судовому засіданні не здобуто. Прокурор вважає доведеним обвинувачення щодо ОСОБА_7 в частині ст. 410 ч.3 КК України посилаючись на те, що хоча боєприпаси і не були обліковані за військовою частиною, але вони знаходилися на її території після постановки їх на облік 13.02.2017 року, маркування збігається з тим ,яке міститься на боєприпасах, які обліковані та зберігаються на обліку в військовій частині.

Суд надаючи оцінку доказам зокрема показанням свідка ОСОБА_8 в частині того, що він наполягає на тому, що привласнене майно Ступком є військовим майно з огляду на положення на ст. 1 ЗУ «Про правовий режим майна у збройних силах України», суд враховує , що таке трактування положення вказаного закону України є його особистою думкою та його покази в цій частині спростовуються тим, що відповідно до ч. 1 Закону, на яку вказаний свідок ОСОБА_8 посилається, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, і що це майно повинно бути закріплене належним чином, згідно нормативно правових актів (а не лише перебувати на території військової частини) закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Вирішення питань щодо забезпечення Збройних Сил України військовим майном, а також визначення порядку вилучення і передачі його до сфери управління центральних або місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних установ і організацій та у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст або у їх спільну власність (за згодою відповідних органів місцевого самоврядування з дотриманням вимог Закону України Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності належить до компетенції Кабінету Міністрів України з урахуванням того, що озброєння та бойова техніка можуть передаватися лише до військових формувань, існування яких передбачено законом.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, у тому числі у разі їх розформування.

Вказане підтверджується і п.п. 2 п. 2 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою ВРУ 23.06.1995 року, в частині того, що військове майно це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

Саме з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини повинні використовувати закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням.

Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання, передача військового майна здійснюється у спеціальному порядку.

Статтею 4 вищевказаного закону передбачено, що військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна у кількісних, якісних, обліково-номерних та вартісних показниках.

Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України. Цей спеціальний порядок регламентується постановами Кабінету Міністрів України від 04.08.2000 № 1225 Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, від 03.05.2000 № 748 Про затвердження Положення про інвентаризацію військового майна у Збройних Силах та від 29.08.2002 № 1282 Про затвердження Порядку вилучення і передачі військового майна Збройних Сил та Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України № 359 від 29.06.2005 року.

Обліку підлягає все військове майно незалежно від його призначення та джерел надходження. Облік військового майна повинен бути своєчасним, достовірним і точним,що у даному випадку повністю узгоджується і з показами свідка Федічева в цій частині з приводу того, що майно, яке надходило до військової частини повинно бути поставлене на облік у військовій частині на протязі одного дня.

Військове майно, яке призначене для використання в особливий період і перебуває у мирний час на довгостроковому зберіганні у військових частинах (військове майно непорушних запасів) обліковується окремо від іншого військового майна.

Облік військового майна здійснюється шляхом запису (відображення) в книгах (картках) обліку, інших матеріальних носіях інформації (далі облікові документи) даних про кількість, якісний (технічний) стан, облікові та заводські номери, вартість (ціну) військового майна, а також про його рух, втрату та нестачу. Кількісний облік військового майна ведеться в натуральних показниках і відповідних одиницях виміру. Вартісний облік військового майна ведеться в національній валюті України.

Вартість військового майна станом на момент його надходження до сфери управління Міністерства оборони України визначається за його закупівельною ціною або за вартістю (ціною), зазначеною в укладених на його виготовлення та поставку договорах. Вартість військового майна, що перебуває у військових частинах і закріплене за ними на праві оперативного управління, визначається за Методикою визначення залишкової вартості майна Збройних Сил України та інших військових формувань, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 28 травня 1998 року № 759. Порядок зберігання, використання і технічного обслуговування військового майна визначається статутами Збройних Сил, Положенням про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах, нормативно-правовими актами і нормативними документами Міністерства оборони та документацією заводів-виробників.

З цього приводу, суд надаючи оцінку показам свідка ОСОБА_8 який посилаючись на положення ст.. 1 Закону, сам же суперечить своїм показам, зазначаючи що будь-яке майно, що знаходиться на території військової частини є військовим, сам же при цьому у подальших поясненнях зазначає, що в органах військового управління згідно з вимогами Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України № 359 розробляються інструкції, які визначають особливості зберігання стрілецької зброї та боєприпасів у підпорядкованих військових частинах, які затверджуються відповідним командиром (керівником, начальником) органу військового управління пункт 3), що в повній мірі спростовую його покази про те, що вилучене у Ступка майно є військовим.

Крім того в обвинувальному акті та в ході судового розгляду справи прокурор вказує, що шкода завдана кримінальним правопорушенням повернута, однак при цьому розмір шкоди не вказано.

З урахуванням вимог пункту 4 вищевказаної Інструкції в якій вказано, що забезпечення обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів є обов`язком командирів (керівників, начальників) структурних підрозділів, органів військового управління, військових частин (далі - командир військової частини).

Командири військових частин завжди повинні мати точні дані про наявність і стан стрілецької зброї та боєприпасів. Вони зобов`язані забезпечити належний порядок їх охорони, обліку, зберігання, який унеможливлював би втрати та крадіжки.

Також, беручи до уваги положення пункту 6 вказаної Інструкції яка передбачає , що про кожний випадок крадіжок або втрат стрілецької зброї і боєприпасів командир військової частини повинен:

доповісти за підпорядкованістю, повідомити командира військової частини НОМЕР_4 , а також повідомити підрозділ військової контррозвідки СБУ, регіональний орган СБУ, МВС, орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України (далі - Служба правопорядку), у зоні діяльності якого дислокується військова частина;

призначити службове розслідування за фактом крадіжки (втрати) стрілецької зброї (боєприпасів), за підсумками якого прийняти відповідні рішення;

організувати співпрацю з відповідним органом управління Служби правопорядку та МВС щодо розшуку викраденої або втраченої стрілецької зброї (боєприпасів).

На кожну одиницю викраденої (втраченої) стрілецької зброї складається сім примірників картки обліку викраденої (втраченої) зброї (додаток 1); а на кожну номенклатуру (партію) викрадених (втрачених) боєприпасів складаються сім примірників картки обліку викрадених (втрачених) боєприпасів (додаток 2). Бланки зазначених вище карток виготовляються і заповнюються у військових частинах.

Викрадена (втрачена) стрілецька зброя (боєприпаси) списується (списуються) з обліку військової частини відповідно до вимог Порядку списання військового майна у Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 12 січня 2015 року № 17, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31 січня 2015 року за № 118/26563, після отримання довідки (додаток 3) від відповідних підрозділів МВС про постановку її на облік.

Стороною захисту під час судового розгляду було заявлено про визнання акту інвентаризації стрілецької зброї проведеної у військовій частині ПП НОМЕР_1 з 12.01.по 07.02.2017 року як недопустимий доказ через порушення органом досудового розслідування норм КПК України.

Перевіряючи вказані доводи, суд керується наступним.

Верховний Суд України у постанові від 16.03.2017 р. за результатами розгляду справи № 5-364кс16 дійшов правового висновку, який підлягає застосуванню у цій справі.

Так, ВСУ зауважив, що згідно з ч. 2 ст. 290 КПК України прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду.

Частинами 11, 12 статті 290 КПК України передбачено, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

Отже, з вищенаведених положень кримінального процесуального закону випливає, що невідкриття матеріалів сторонами в порядку цієї статті, є окремою підставою для визнання таких матеріалів недопустимими як докази.

Чинний КПК не містить заборони для сторін кримінального провадження представляти в суді матеріали, не відкриті одна одній. Заборона адресована суду, який згідно з частиною дванадцятою статті 290 КПК, не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. Надання стороною обвинувачення у суді матеріалів, до яких не було надано доступ стороні захисту, і долучення їх як доказів на стадіях судового розгляду порушує право обвинуваченого на захист, оскільки змушує його захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування.

Отже, факт ознайомлення з матеріалами справи після закінчення розслідування не є достатнім для відстоювання стороною захисту своєї позиції у кримінальному процесуальному змаганні. За таких умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази, а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів у кримінальному процесі. Так, ЄСПЛ у рішенні у справі «Куопіла проти Фінляндії» від 27.07.2000 р. зауважив, що відсутність допуску сторони захисту до доказу може порушити принцип рівності сторін, а також право на змагальний процес (заява № 27752/95, п. 38).

Частина дванадцята статті 290 КПК фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів, яка полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їх доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Незважаючи на те, що прокурору у цій справі від початку досудового розслідування було відомо про наявність акту ці матеріали перебували у його розпорядженні, доступ до них обвинуваченому і захиснику в порядку ст. 290 КПК України наданий не був. Крім того, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про вказані рішення, а долучені вони до матеріалів кримінального провадження 13.05.2017 р. - на стадії судового розгляду. За таких обставин відомості, що містяться у акті ревізії визнаються судом недопустимими як докази у цій справі.

Крім того бухгалтерський облік стрілецької зброї та боєприпасів організовується відповідно до вимог законодавства.

У разі заміни відповідальних службових осіб приймання і передавання стрілецької зброї, боєприпасів та облікової документації проводяться відповідно до вимог Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 16 липня 1997 року № 300, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 грудня 1997 року за № 615/2419 (зі змінами).

Також, відповідно до розділу 2 вищевказаної Інструкції « Облік, зберігання і видача стрілецької зброї та боєприпасів у військових частинах та їх підрозділах»

В службі РАО військової частини облік стрілецької зброї та боєприпасів ведеться за книгою обліку наявності та руху військового майна (додаток 11), книгою обліку за номерами і закріплення озброєння та техніки (додаток 12), а стрілецької зброї, яка встановлена на бойових машинах, - відповідними службами за книгою обліку озброєння та техніки за номерами і технічним станом (додаток 13).

З метою створення єдиного автоматизованого обліку озброєння та техніки у військовій частині ведеться номерний облік стрілецької зброї на магнітних носіях (оптичних носіях інформації, флеш-накопичувачах).

У підрозділах військової частини облік стрілецької зброї та боєприпасів ведеться за книгою видачі зброї та боєприпасів (додаток 5), книгою обліку за номерами і закріплення озброєння та техніки (додаток 12), книгою обліку озброєння та техніки за номерами і технічним станом, відомістю закріплення зброї за особовим складом (додаток 14), книгою прийняття та здавання чергування, форма якої наведена в додатку 9 до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, книгою обліку наявності та руху військового майна в підрозділі (додаток 15), книгою обліку військового майна, виданого в тимчасове користування (додаток 16), книгою огляду (перевірки) озброєння, техніки та боєприпасів роти, форма якої наведена в додатку 11 до Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, роздавально-здавальною відомістю боєприпасів на пункті бойового постачання військової частини (додаток 17).

У книзі обліку наявності та руху військового майна в підрозділі стрілецька зброя обліковується комплектно згідно з номенклатурою та за зразками (видами) разом із належним до неї запасним індивідуальним комплектом запасного інструменту і приладдя. На кожний зразок (вид) стрілецької зброї у книзі виділяється необхідна кількість сторінок (залежно від обсягу руху цієї зброї). Звірки обліку підрозділу з обліковими даними служби РАО військової частини записуються наступним рядком на кожній сторінці номенклатури стрілецької зброї.

Боєприпаси до стрілецької зброї обліковуються за номенклатурою із зазначенням найменування, виробничих даних на боєприпасах та кількості відповідно до маркування ящиків з боєприпасами (додаток 18).

Книга видачі зброї та боєприпасів (додаток 5) зберігається:

у чергового військової частини - у сейфі (металевій шафі) для зберігання документів;

у підрозділах - на місцях несення служби добовим нарядом.

Книга обліку наявності та руху військового майна в підрозділі (додаток 15) зберігається в командира підрозділу.

Книги обліку мають бути пронумеровані, прошнуровані, скріплені печаткою військової частини (без зображення герба) та зареєстровані в установленому порядку в службі діловодства згідно з номенклатурою справ.

Книги обліку ведуться до повного їх використання і після цього зберігаються в службі діловодства протягом трьох років. Дострокова заміна або знищення їх забороняється.

Записи в книгах обліку ведуться чорнилом (пастою), розбірливо, без помарок і підчисток. Виправлення допущених помилок проводиться шляхом закреслення неправильного запису так, щоб закреслене було чітко видно. Новий запис завіряється підписом особи, яка веде облік, із зазначенням дати.

Відповідно до розділу V.вищевказаної інструкції « Облік, зберігання та видача стрілецької зброї та боєприпасів на складі ІНФОРМАЦІЯ_2 » пунктом 1 передбачено, що на складі РАО військової частини облік стрілецької зброї та боєприпасів ведеться за картками обліку категорійного військового майна (додаток 35) та за номерами у книзі обліку за номерами і закріплення озброєння та техніки (додаток 12). Звірка обліку зі службою РАО військової частини проводиться щомісячно.

Однак, як повідомив свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні вказана документація на території військової частини мається, але жодні з вище перелічених дій військовою частиною відносно речей, які були вилучені у Ступка не проводилися, тобто не були записані до журналів і відносно вказаного не проводилася відповідна звірка. Тобто це ще раз підтверджує той факт, що привласнене майно Ступком не мало статусу військового, не перебувало на обліку військової частини, не було закріплене за військової частиною, тобто не мало жодного правового статусу.

Всі інші допитані свідки в даному судовому засіданні з даного питання пояснень не надають, так як в силу своїх обов`язків не мають до цього відношення.

Відносно долучених документів як то протокол огляду, слідчий експеримент державним обвинуваченням, то вони лише підтверджують факт вилучення у обвинуваченого боєприпасів, які підпадають під дію ст. 263 КК України, а ніяким чином не доводять його вину у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України, кваліфікуючими ознаками якої є військове майно та вчинене особою, яка зловживала службовим становищем. Тобто, державним обвинуваченням не надано достатніх доказів, які б підтверджували у діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбачено ч. 3 ст. 410 КК України, як то актів інвентаризації, журналів обліку військового майна, книг оглядів (перевірок), договору про повну матеріальну відповідальність з особою, відповідних документів при призначенні особи на займану посаду- погодження з СБУ, контрозвідкою, Службою правопорядку, не надано доказів того, що вилучене майно є хоча б трофейним і як результат перебувало на бухгалтерському обліку частини, не надано з цього приводу доказів занесення його до книги обліку трофейних боєприпасів, не зроблено відповідний запис до книги «Головна» та вони не віднесені жодним чином до основних засобів частини, не надано жодних доказів за яким саме підрозділом військової частини обліковувалося вилучене у Ступко майно.

Надаючи аналіз дослідженим в судовому засіданні доказам колегія суддів прийшла до висновку, що державним обвинуваченням не надано достатніх доказів того, що в зв`язку з викраденням Ступком боєприпасів, військовій частині завдана будь-яка матеріальна шкода,( з огляду на те що майно закріплюється за військовою частиною і виходячи з цього повинна бути завдана шкода) , а у відповідності з п. 2 Положення «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду заподіяну державі», затвердженого Постановою ВРУ від 23.06.1995 року відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, що спричинило додаткові витрати для військових частин для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей та у відповідності до п. 1.2 Інструкції про порядок проведення службового розслідування, в частині того, що службове розслідування проводиться у разі невиконання або неналежного виконання військовослужбовцем службових обов`язків, що заподіяло матеріальну чи моральну шкоду, з цього приводу не надано доказів того, що проводилося по вказаному факту відповідне службове розслідування і не надано документального підтвердження його результатів. Тобто, не проведення з даного факту службового розслідування та не надання стороною обвинувачення доказів про розмір дійсної завданої шкоди діями обвинуваченого свідчить про те, що військовій частині, не заподіяно матеріальних збитків, що в свою чергу не утворює складу даного злочину.

Протоколом огляду місця події який був оглянутий та досліджений в судовому засіданні встановлено, що огляд проводився за місцем мешкання Ступко по АДРЕСА_4 . Оглядом було встановлено, що за вказаною адресою було виявлено ряд боєприпасів, однак враховуючи те, що даний протокол майже не підлягає прочитанню, а прокурор будь-яких інших доказів суду не надав, то з врахуванням дослідженого протоколу та самих показів обвинуваченого який не заперечував, що він зберігав кількість та вид зброї і боєприпасів суд вважає такий доказ допустимим. Що стосується слідчого експерименту з участю обвинуваченого, то Ступко також не заперечував того факту, що він зберігав боєприпаси без відповідного дозволу та вказує, що він не був службовою особою, а діяв як військовослужбовець який переніс боєприпаси, що є трофейними за місцем свого проживання з військової частини. Також зазначає, що шкода його діями не заподіяна.

Крім того, сторона обвинувачення вказує, що ОСОБА_7 особисто повідомив командира військової частини про те що він викрав гранати та останні знаходяться за його місцем мешкання В ході обшуку дійсно було виявлено боєприпаси. Проте жоден із свідків не зазначив, що обвинувачений ОСОБА_7 , виносив викрадені боєприпаси через КПП чи в якійсь інший спосіб здійснив крадіжку боєприпасів. Однак в судовому засіданні з урахуванням показів свідків та письмових доказів наданих стороною обвинувачення не було доведено, що ОСОБА_7 займав посаду та був службовою особою суд вважає, що ОСОБА_7 , згідно обов`язків видав зброю тільки за вказівкою командира та за наявності накладних.

Згідно досліджених в судовому засіданні висновків експертиз, то вони вказують на те що вилучені в Ступко боєприпаси є промислового виробництва придатні для пострілів(крім виготовленого на основі вибухового пристрою типу ручної гранати на основі корпусу гранатометного пострілу ВОГ -17М та саморобного засобу ініціювання вибуху на основі підривника ручних гранат УЗРГМ виготовлений саморобним способом).

Одна лише обставина, що обвинувачений є військовослужбовцем, у якого було виявлено боєприпаси, які він зберігав за місцем мешкання не може бути підставою для висновку про його причетність до скоєння ним злочину передбаченого ч.3 ст. 410 КК України, оскільки як встановлено в судовому засіданні обвинувачений не був службовою особою, не був призначений на вказану посаду відповідно до діючого законодавства, на нього не були покладені обов`язки службової особи, крім того сама посада була відсутньою та визначена як позаштатна.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснив, що посада начальника РАО в даній військовій частині була відсутньою взагалі на квітень 2016 року. Крім того даний свідок у судовому засіданні,пояснював що вилучене у ОСОБА_27 майно - боеприпаси не належать військовій частині НОМЕР_3 оскільки ніде не були обліковані отже статусу військового майна не мають.

Відповідно до інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України 12 листопада 2015 р. за N 1426/27871 Командири військових частин завжди повинні мати точні дані про наявність і стан стрілецької зброї та боєприпасів. Вони зобов`язані забезпечити належний порядок їх охорони, обліку, зберігання, який унеможливлював би втрати та крадіжки. Командири батальйонів, рот, взводів та прирівняні до них особи (далі - командири підрозділів) повинні особисто перевіряти наявність і комплектність всієї стрілецької зброї та боєприпасів особового складу. Отже виходячи з наведеного саме службові особи зокрема командири повинні були здійснювати належний порядок щодо охорони, обліку, зберігання, який унеможливлював би втрати та крадіжки, а не військовослужбовець строкової служби без відповідних повноважень на позпштатній посаді.

Стаття 62 Конституції України передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст.91, 92 КПК України обов`язок доказування події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення покладається на прокурора та потерпілого.

Відповідно до ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.12 року у справі «Федорченко та Лозенко проти України»). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2013 року у справі «Вєренцов проти України»).

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 29.06.1990року №5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» визнано неприпустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Крім того, у п.25 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Капо проти Бельгії» (Capeau v Belgium), 42914/98, 13 січня 2005 року значиться, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

Дослідивши всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, вважає, що у судовому засіданні наданими стороною обвинувачення доказами з точки зору їх достатності та взаємозв`язку не доведено, що у діях обвинуваченого ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.410 КК України, а тому його слід виправдати за цим епізодом. ( ст. 373 п.3 КПК України)

Водночас, аналізуючи показання, які були надані обвинуваченим ОСОБА_7 , показання свідків та викладені при оцінці доказів в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України вище, дані протоколу огляду місця події від 13.01.2017 року висновку вибухово-технічної експертизи викладені вище при оцінці доказів в частині обвинувачення за ч.1 ст.263 КК України, а також висновки експертів - суд вважає, що сукупністю доказів доведена вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК УКраїни, а саме в носінні, зберіганні бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, суд кваліфікує за ч.1 ст.263 КК України.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу обвинуваченого, який не перебуває на наркологічному і психоневрологічному обліку, характеризуються за місцем проживання та служби виключно з позитивної сторони, одружений, раніше не судимий, шкоди його діями як державним, так і суспільним інтересам завдано не було.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 "Про практику призначення судами кримінального покарання"рішення суду має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

До обставин, що помякшують покарання ОСОБА_7 передбачених статтею 66 КК України, суд відносить визнання вини та щире каяття. На думку суду, ціллю вказаного зізнання та щирого каяття є можливість отримання більш м`якого покарання, що є природним правом кожного обвинуваченого, яким вони скористались.

Обставин, які обтяжують обвинуваченим покарання згідно статті 67 КК України не встановлено.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 р. №7 у вироку суд обговорює питання призначення покарання.

У відповідності дост.8 ч.1 Конституції Українив Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини "передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії`від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Разом з цим, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 враховує таку помякшуючу покарання обставину, як щире каяття, сприяння розкриттю злочину, зокрема обвинувачений приймаючи добровільно участь у слідчому експеременті розповів органу досудового розслідування де саме він зберігав зброю, як саме він виносив її з складу, кількість зборї, яка зберігалась за його мешканням і це з врахуванням того, що сам протокол огляду де описані боєприпаси майже не читаємий. Крім того обвинувачений має позитивні характеристики, наявність подяк за військову службу зокрема за проявлену стійкість та рішучість військову гідність і честь особливу відвагу проявлену в зоні антитерористичної операції мужність та самовіданність (т.2 а.с. 84-89.) Негативна характеристика яка є в матеріалах кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 надана Федічев спростовується показами самого Федічева який суду пояснив, що таку характеритику він надав лише тому, що відносно ОСОБА_7 була порушена кримінальна справа. Крім того ОСОБА_7 має молодий вік, одружений, від його дій не наступили тяжкі наслідки, відсутня будь-яка шкода державі чи суспільним інтересам.

При цьому суд також враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст. 50 КК Українимає на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила злочин. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс» проти Сполученого Королівства, зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

З урахуванням наведеного, зокрема обставин обставини, що характеризують особу обвинуваченого, відсутність у нього судимостей, та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд дійшов висновку, що зазначені обставини дають обґрунтовані підстави вважати, що виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб вони довели своє виправлення тому необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті обвинувачення із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, з випробуванням з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно обов`язків, що на переконання суду відповідатиме меті покарання. Крім того відповідно до ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до положень ст. 377 КПК України у зв`язку з призначенням обвинуваченому покарання не пов`язаного з позбавленням волі, суд вважає необхідним скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, звільнивши ОСОБА_7 з-під варти в залі суду.

Витрати на залучення експертів підлягають стягненню з обвинуваченого.

Оскільки відповідно до ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта, з обвинуваченого ОСОБА_7 , підлягають стягненню витрати за проведення Судово вибухово-технічної № 6 (Вт)- судової експертизи вибухових речовин № 19/119/7-1/11, судово-балістичної № 19 /119/6-3/19-е - Судово вибухово-технічної № 5 (Вт)- у розмірі 3214грн., що підтверджені довідкою про вартість експертизи.

Долю речових доказів вирішити в порядку ст.100 КПК та керуючись ст..ст. 377 КПК України

ЗАСУДИВ:
ОСОБА_7 за пред`явленим обвинуваченням в частині у вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 410 КК України визнати невинуватим та виправдати, у зв`язку з недоведеністю, що в його діях є склад даного кримінального правопорушення ( ст. 373 п.3 КПК України).

ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк терміном на 3 роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 , періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи та навчання; не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речові докази, а саме: камуфляжний рюкзак та червоно-чорний рюкзак повернути ОСОБА_7 , 1576 набоїв калібру 7,62, 160 набоїів калібру 9мм- знищити

Судові витрати за проведення Судово вибухово-технічної № 6 (Вт) 1058,48грн.;

судової експертизи вибухових речовин № 19/119/7-1/11,660,30грн.;

судово-балістичної № 19 /119/6-3/19-е - 1495,32грн;

Судово вибухово-технічної експертизи № 5 (Вт)- 1323,10 грн. на загальну суму 3214грн на підлягають стягненню з засудженого ОСОБА_7 .

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 скасувати, звільнивши з-під варти в залі суду.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Сумської області через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, а в разі подачі апеляції - з моменту винесення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно вручити учасникам судового провадження.

Головуючий суддя ОСОБА_1
Судді ОСОБА_3
ОСОБА_2