Справа № 344/716/17
Провадження № 1-кс/344/184/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2017 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу представника потерпілого ОСОБА_3 на постанову від 26.05.2015р. слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області лейтенанта міліції ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000134 від 31.01.2013р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.215 КК України (в редакції 1960 року), перекваліфікованої на ч.2 ст.286 КК України (в редакції 2001р.),-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся з вказаною скаргою, в обґрунтування якої покликався на зазначені у ній обставини. Крім цього зазначив, що слідчим потрібно було взяти за основу покази свідка ОСОБА_5 замість свідка ОСОБА_6 , а також взяти за основу висновок авто технічної експертизи №09/17-120 від 14.07.2011р., якою встановлено, що водій ОСОБА_7 володів технічною можливістю не допустити наїзд на пішохода ОСОБА_8 (сина скаржника), разом з даними повторного відтворення обставин ДТП від 06.07.2011 року, якою встановлено видимість пішохода на відстані 37.4 м. всі інші експертизи вважає не вірними.

Скаржник в судовому засіданні скаргу підтримав, покликаючись на викладені в ній обставини та надані в судових засіданнях пояснення, просив скаргу задовольнити: скасувати оскаржувану постанову та справу передати до суду.

В судовому засіданні слідчий ОСОБА_4 заперечив доводи скарги, звертаючи увагу на те, що ним правильно встановлено обставини і проведено досудове розслідування при винесенні постанови про закриття провадження від 26.05.2015 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Заслухавши пояснення скаржника, слідчого, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження, вважаю в частині вимоги скарги про скасування постанови наступне.

Згідно ст.. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до ч.4 ст. 38 КПК України орган досудового розслідування зобов`язаний застосовувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.

Частина 1 ст. 24 КПК України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора про закриття кримінального провадження та/або провадження щодо юридичної особи - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно ст.. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Постановою від 26.05.2015р. слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області лейтенанта міліції ОСОБА_4 було закрито кримінальне провадження №0000134 від 31.01.2013р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.215 КК України (в редакції 1960 року), перекваліфікованої на ч.2 ст.286 КК України (в редакції 2001р.) на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та отримавши пояснення по суті скарги, слідчим суддею встановлено, що 15.04.1997 року біля 24 год. (в темну пору доби, при наявності встановлених погодніх умов дрібний дощ, та ремонту тротуарів) у м.Івано-Франківську по вул.Вовчинецькій водій ОСОБА_9 керуючи автомобілем марки «Москвич» вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_10 , внаслідок даної ДТП потерпілий ОСОБА_10 отримав тяжкі тілесні ушкодження. В автомобілі на той час знаходився, окрім водія, ОСОБА_11 (знайомий водія) на передньому сидінні, та незнайома ні водію, ні ОСОБА_5 особа - ОСОБА_12 , який зупинив автомобіль з проханням водія ТЗ відвезти його в центральну частину міста.

Під час досудового розслідування було проведено неодноразові допити водія ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , інших свідків, очну ставку 08.06.1998р. між свідками ОСОБА_13 (в т.ч. щодо наявності зустрічних автомобілів до автомобіля ОСОБА_7 в період ДТП), проведено ряд експертиз (судові автотранспортні, судово-медична), проводилось огляд місця події 16.04.1997р. та 19.04.1997р., огляд та перевірка технічного стану ТЗ 16.04.1997р., медичний огляд водія, відтворення обстановки 05.10.1997р., 05.02.2002р., 06.04.2006р., 15.04.2008р., 26.10.2010р., 06.07.2011р..

Оскаржуючи дану постанову про закриття кримінального провадження, скаржник зазначив про те, що слідчим потрібно було взяти за основу покази свідка ОСОБА_5 (від 18.04.1997р.,02.06.1997р.) про те, що пішохід знаходився спиною до автомобіля (при цьому сам скаржник також вважає мінливими в подальшому свідчення даного свідка в 1997р.,1998р.,2002р. які не слід брати до уваги), натомість неправдивими є свідчення свідка ОСОБА_6 (від 18.04.1997р., 03.06.1997р., 05.10.1997р.), водія ОСОБА_7 (від 16.04.1997р., 09.05.1997р., 05.02.2002р.) свідчення якого суперечать як між собою, так і показам свідка ОСОБА_5 .

Також скаржник вказує і на те, що вихідні дані для проведення експертиз бралися слідчими протягом всього слідства з показів свідків вибірково та не тих свідків, окрім єдиної експертизи від 14.07.2011р. №09/17-120, яка на думку скаржника є вірною та якою встановлено, що водій ОСОБА_7 володів технічною можливістю не допустити наїзд на пішохода ОСОБА_8 (сина скаржника), разом з даними повторного відтворення обставин ДТП від 06.07.2011 року, якою встановлено видимість пішохода на відстані 37.4 м.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновком судово-медичної експертизи від 06.05.1997р.№853 та від 16.09.1997р. №853-Д встановлено «наявність у ОСОБА_14 тяжких тілесних пошкоджень, спричинені тупими твердими предметами. Враховуючи їх характер і локалізацію, пошкодження одягу та автомобіля можна думати, що мало місце зіткнення людини з автомобілем в при цьому первинний удар правим боком автомашини міг бути спричинений в ліву бокову поверхню тіла, коли потерпілий знаходився вертикальному чи близькому до нього положенні з послідуючим закиданням на капот та дах автомобіля, відкиданням, падінням і ударом до дорожнього покриття. На тілі та одязі ОСОБА_14 слідів наїзду, переїзду, волочіння не виявлено».

В матеріалах кримінального провадження є також висновки судової автотехнічної експертизи: від 12.12.1997р. №646, від 02.08.2005р. №1035, від 15.04.2008р. №1766, від 13.11.2010р. №09/17-215, від 14.07.2011р. №09/17-120, від 21.01.2012р. №09/17-30, від 25.04.2012р. №09/17-128.

За даними експертизи, окрім від 14.07.2011р., при встановленій швидкості руху автомобіля близько 40 км./год., водій не мав технічної можливості попередити дану ДТП та уникнути наїзду на пішохода, а в деяких висновках також зазначалось, що окрім відсутності технічної можливості водія щодо попередження ДТП, водій ОСОБА_7 мав об`єктивну можливість виявити пішохода, що рухався по проїжджій частині дороги у попутному руху як і авто водія ОСОБА_7 , на такій відстані до останнього, що вже водій не володів можливістю попередити ДТП. При цьому, слідчий суддя звертає увагу на те, що дані всіх семи автотехнічних експертиз залежали від встановленого моменту появи у полі зору водія ОСОБА_7 пішохода Цепенди (об`єктивна можливість виявити особу) на проїздній частині дороги, саме з цього моменту виникає небезпека руху водія ТЗ.

Окрім слід зупинитися на експертизі від 14.07.2011 року на яку саме і покликається скаржник, яка визначила об`єктивну можливість виявити водію пішохода на дорозі на віддалі 37.4 м., а при русі автомобіля 40 км/год відстань за даною експертизою для зниження руху авто (зупинка) до швидкості руху пішохода в умовах ДТП близько 21.96м. Оцінюючи в сукупності всі докази зібрані слідством, такі дані експертизи від 14.07.2011 року суперечать іншим встановленим даним шести експертиз, а також свідченням свідків які саме були очевидцями ДТП (водія, два пасажира, потерпілий який на жаль після ДТП обставини її не пригадав), відтворенням обстановки. Всі інші свідки були присутніми або після ДТП, або свідчили інші обставини справи. Оцінку доказам у їх сукупності слідчим зроблено у оскаржуваній постанові.

Також, в матеріалах справи (протокол допиту свідка ОСОБА_15 ) є дані про те, що особи (свідок і ще двоє дівчат перед свідком) рухаючись по проїздній частині дороги, (перед пішоходом Цепендою без встановлення чіткої відстані щодо цього), оскільки тротуари були в ремонті, виходили на тротуар справа коли рухались автомобілі, при необхідності.

Так, закриваючи кримінальне провадження, слідчий в постанові надав оцінку зібраних всіх доказів, даних судових автотехнічних експертиз (всього було проведено сім даних експертиз), в т.ч. експертизі №09/17-120 від 14.07.2011р., яка є єдиною з усіх проведених та підтвердила технічну можливість водія уникнути наїзду на пішохода, на яку покликається скаржник. Після даної експертизи було проведено ще дві авто технічні експертизи та надано висновок від 21.01.2012р. №09/17-30 та від 25.04.2012р. №09/17-128 про відсутність у водія технічної можливості уникнути ДТП. Оцінка слідчим надана в сукупності з зібраними у кримінальному провадженні іншими доказами, якими є і свідчення свідків, та проведених ряду слідчих дій. Також у постанові що оскаржується, вірно зазначено, що у показаннях ОСОБА_6 протиріч немає, та досудовим слідством було встановлено рух пішохода по проїжджій частині дороги у попутному напрямку до автомобіля водія ОСОБА_7 , наявність зустрічних автомобілів в межах часу коли сталась ДТП (передуючи цьому), та зроблено висновок про те, що водій ОСОБА_7 не володів технічною можливістю попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування.

Доводи скаржника про домовленість ОСОБА_6 з ОСОБА_7 про покази, є припущенням, які також спростовані і тим, що ці особи не були знайомими чи друзями, а також покази свідка ОСОБА_6 є оціночним судженням про події ДТП, як і покази інших свідків, які оцінюються в сукупності. Також доводи скаржника, що слідство прийшло до висновку про кидання пішохода під автомобіль, не відповідає висновкам слідства, оскільки такого не було вставнолено.

В матеріалах кримінального провадження також є наявні постанови про закриття кримінальної справи: 03.01.1998р., скасованої прокурором 06.04.1998р.; 07.06.2002р., скасованої прокурором 08.10.2002р.; 29.10.2007р. скасованої прокурором 21.03.2008р.; 27.05.2008р. скасованої прокурором 24.07.2008р.; 26.08.2011р. скасованої прокурором 26.09.2011р.; 18.05.2012р. скасованої прокурором 21.09.2012р.; 27.03.2013р. скасованої слідчим суддею Івано-Франківського міського суду 28.05.2013р.(без зазначення дій які повинен вчинити слідчий при скасуванні постанови про закриття).

Проте, з двома останніми постановами слідчих, в т.ч. і щодо оскаржуваної прокуратура не скасовувала їх, а оцінку таким рішенням слідчого зроблено уже слідчим суддею безпосередньо.

Щодо вимоги скарги про направлення ухвалою слідчого судді за результатами розгляду даної скарги, кримінальну справу до суду, то така вимога скарги не може розглядатися в порядку ст..303 КПК України, і не є предметом розгляду даної скарги.

Зважаючи на всі обставини встановлені досудовим слідством, матеріали кримінального провадження які досліджені слідчим суддею, слідчий суддя не вбачає підстав для скасування постанови від 26.05.2015р. слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області лейтенанта міліції ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000134 від 31.01.2013р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.215 КК України (в редакції 1960 року), перекваліфікованої на ч.2 ст.286 КК України (в редакції 2001р.).

Отже слідчим суддею встановлено, що скаржником достатньо не обґрунтовано подану скаргу, відтак, вважаю, що в задоволенні скарги - слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, 306, 307, 309 КПК України,

У Х В А Л И В :
В задоволенні скарги ОСОБА_3 , на постанову від 26.05.2015р. слідчого СВ Івано-Франківського МВ УМВС України в Івано-Франківській області лейтенанта міліції ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження №0000134 від 31.01.2013р. за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.215 КК України (в редакції 1960 року), перекваліфікованої на ч.2 ст.286 КК України (в редакції 2001р.) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1