АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/793/38/17 Справа № 1-211/12 Категорія: ч. 2 ст. 125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_4

за участю засудженого ОСОБА_5

захисника

прокурора ОСОБА_6

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальну справу за апеляціями захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2017 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, працює приватним підприємцем, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 гривень; звільнено від призначеного покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності; кримінальну справу за ч. 2 ст. 125 КК України закрито; цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_8 в сумі 32 140,00 грн. залишено без розгляду, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за те, що 08.05.2012 року о 12-00 год. на території бази «ОПС» по вул. Смілянській в м. Черкаси, агресивно реагуючи на звичайну незначну дорожньо-транспортну пригоду, нецензурно висловлюючись, завдав ОСОБА_8 декілька ударів в область обличчя, чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді травматичного набряку слизової оболонки верхньої губи, вивих першого зуба верхньої щелепи зліва, травматичне запалення (періодонтит) фіксуючого апарату обох перших зубів верхньої щелепи; забій м`яких тканин носа, що згідно з висновком експерта № 559 від 25.03.2014 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_8 подали апеляції.

В апеляції захисник ОСОБА_6 просить скасувати вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2017 року та закрити справу в зв`язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_5 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду є незаконним, оскільки висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи. В діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки не встановлений ні мотив, ні умисел цього злочину, не встановлений механізм нанесення тілесних ушкоджень та немає підтвердження, що саме від дій ОСОБА_5 потерпілий отримав тілесні ушкодження, про які він вказує. Доказів, які б прямо чи побічно вказували на причетність ОСОБА_5 до скоєння інкримінованого йому діяння у ході судового слідства зібрано не було.

Зазначає, що суд першої інстанції посилається, зокрема, на показання свідка ОСОБА_9 , який не був опитаний під час ДТП, а був допитаний тільки в судовому засіданні. Також в судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_10 не зміг пояснити, чому через три роки він скасував постанову ДІМ Соснівського РВ м. Черкаси УМВС України в Черкаській області ОСОБА_11 від 14.05.2012 р. про відмову в порушенні кримінальної справи. Показання потерпілого та свідків ОСОБА_9 й ОСОБА_12 не узгоджуються з іншими матеріалами справи та містять протиріччя.

Крім того у вироку не надано оцінки доказам у справі, які спростовують вину ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, при цьому суд не вказує, чому він надав перевагу іншим доказам, а докази невинуватості ОСОБА_5 відхилив. Будучи допитаними в судовому засіданні, свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 вказували, що ОСОБА_5 не завдавав ударів потерпілому. Однак, суд дає оцінку тільки показам свідка ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , вказуючи, що критично відноситься до показів останнього, оскільки він є товаришем ОСОБА_5 . Щодо показів свідка ОСОБА_14 , то суд жодним чином їх не коментує.

Також суд не взяв до уваги, що 08.05.2012 р. до органів міліції також надійшла заява про злочин від ОСОБА_5 відносно потерпілого ОСОБА_8 , однак постановою ДІМ Соснівського РВ м. Черкаси від 14 травня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ст. 296, ст. 125 КК України. Зазначена постанова була скасована 17.04.2015 р. та приєднана до кримінальної справи, коли справа була направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Суд жодним чином не мотивує та не надає оцінку поведінці самого потерпілого, відносно якого була скасована постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 296 КК України.

Крім того, апелянт вказує, місцевий суд без висновків експертів - спеціалістів, без проведення відтворення обстановки та обставин по справі, без вихідних даних зробив категоричний висновок щодо неможливості отримання потерпілим ОСОБА_8 тілесних ушкоджень об виступаючі предмети автомобіля та розцінює такі покази ОСОБА_15 як спосіб уникнути кримінальної відповідальності. При цьому, залишаючи без розгляду цивільний позов потерпілого, суд сам собі суперечить, вказуючи, що потерпілий не надав достатніх доказів завдання йому матеріальної та моральної шкоди у зв`язку зі злочином та враховує висновок експерта № 559 від 20.02.2014 р., згідно з яким не виключається можливість, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути при ударі об виступаючі предмети салону автомобіля під час ДТП.

Крім цього, згідно з консультацією лікаря щелепно-лицьового хірурга вказано про нібито травматичне запалення фіксуючого апарату обох перших зубів верхньої щелепи у потерпілого. Однак, згідно з випискою з історії хвороби у потерпілого мав місце гострий гнійний періодонтит першого лівого зуба. Консультація лікаря не містить в собі вислову «травматичне» запалення. Натомість, виписка із історії хвороби свідчить саме на користь обвинуваченого, а не підтверджує його вину у завданні тілесних ушкоджень потерпілому. Також на спростування вини ОСОБА_5 свідчить й довідка із стоматологічної клініки Мамайсура від 14.12.2012 р., згідно з якою діагноз потерпілого - парадонтоз 2-го ступеня й не мітиться даних, що цей діагноз отриманий потерпілим внаслідок травми.

Також суд першої інстанції не врахував позицію Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладену в ухвалі від 02 грудня 2014 року щодо визначення природи виникнення тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 , не усунув протиріччя між показами обвинуваченого та потерпілого, допитаних в судовому засіданні свідків, та інших доказів по справі, не спростував доводів ОСОБА_5 про відсутність в його діях інкримінованого йому складу злочину.

Потерпілий ОСОБА_8 в поданій апеляції просить змінити вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04.04.2017 р. в частині залишення цивільного позову без розгляду, задовольнивши його цивільний позов на суму 40 296,78 грн. у повному обсязі.

Не оскаржуючи вирок в частині засудження, призначеного ОСОБА_5 покаранн, та звільнення його внаслідок закінчення строку притягнення до кримінальної відповідальності, потерпілий вважає вирок суду незаконним в частині залишення цивільного позову без розгляду.

Зазначає, що висновки суду щодо підстав залишення цивільного позову без розгляду не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, які б містились в матеріалах справи та були надані для обґрунтування ним своїх вимог, заявлених в позові, а також об`єктивно не з`ясовані та не спростовані судом з посиланням на норми матеріального та процесуального права.

Вказує, що злочинними діями ОСОБА_5 йому завдано матеріальну шкоду на суму 18 140 грн., які необхідні на повне лікування спричинених ним тілесних ушкоджень згідно з довідкою приватної стоматологічної клініки лікаря ОСОБА_16 . Також ним був укладений договір на правову допомогу із адвокатом ОСОБА_17 . Розгляд цієї кримінальної справи в суді першої, апеляційної та касаційної інстанцій триває вже більше чотирьох років, за вказаний час ним було сплачено адвокату ОСОБА_17 грошові кошти в сумі 12 000 грн., що також є матеріальними збитками від злочину ОСОБА_5 . На підтвердження вказаних оплат він додав до цивільного позову від 30.06.2016 р. копії договору та відповідних квитанцій.

Крім того, зазначає апелянт, психологічним шоком від вказаних дій ОСОБА_5 , його відмовою від визнання своєї вини у вчиненні злочину, намаганнями ввести суд в оману та уникнути кримінальної відповідальності, негативним відношенням до відшкодування завданої шкоди, що призвело до тривалого розгляду справи та неодноразових викликів його для проведення судових засідань, йому завдано моральну шкоду, яка виразилась у постійних душевних хвилюваннях та стражданнях, головних болях, набутій боязні в подальшому потрапляти в ДТП. До сьогодні він боїться лікувати зуби, оскільки процес їх лікування є тривалим, дуже коштовним та болісним. Завдану йому незаконними діями ОСОБА_5 моральну шкоду він оцінює в 10 000 грн.

Тому внаслідок злочинних дій ОСОБА_5 йому завдано матеріальну та моральну шкоду на загальну суму 40 296,78 грн. Однак, місцевий суд, не дотримавшись вимог ст. ст. 291, 328 КПК України 1960 року та п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31.03.1989 р., постановивши обвинувальний вирок відносно ОСОБА_5 , залишив цивільний позов без розгляду.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції, залишаючи цивільний позов без розгляду, прийшов до суперечливих висновків, зазначивши «.... з урахуванням висновку експерта № 559 від 20.02.2014 року, згідно якого не виключається можливість, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути при ударі об виступаючі предмети салону автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди». Водночас, у мотивувальній частині вироку суд зазначає: «Твердження підсудного ОСОБА_5 , що тілесні ушкодження потерпілому він не наносив, а потерпілий міг отримати їх внаслідок зіткнення автомобілів, спростовуються показами потерпілого ОСОБА_8 та показами свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_12 , які в судовому засіданні підтвердили, що підсудний ОСОБА_5 наносив потерпілому тілесні ушкодження рукою в область обличчя через відкрите вікно автомобіля. Вказані покази є послідовними і узгоджуються між собою та іншими матеріалами справи».

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та його захисник підтримали апеляцію останньої з мотивів, які в ній наведені та просили її задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_8 на час розгляду справи апеляційним судом помер, хоча за життя брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Постановою суду першої інстанції від 26 червня 2017 року йому був поновлений строк на подання апеляційної скарги. З огляду на це, колегія суддів вбачає необхідним розглянути апеляційну скаргу потерпілого по суті, адже вона була ним подана, не відкликана, виходячи з того, що ця апеляційна скарга підтримується.

Залучений до участі у кримінальному провадженні прокурор указав, що рішення суду першої інстанції є законним. Лише просив виключити з резолютивної частини вироку посилання на закриття кримінального провадження, вбачаючи його зайвим, адже розгляд справи закінчений ухвалення обвинувального вироку з призначенням покарання, хоча й з подальшим звільненням від його відбування.

За клопотанням захисника у суді апеляційної інстанції було вирішено провести часткове судове слідство в частині дослідження окремих документів. Зокрема, колегія суддів дослідила дані висновку експерта № 559 від 25 березня 2014 року (Т-1, а.с. 66-68), де в п.п. 4.4 та 8.3 зазначено наступне. Не виключається можливість, що виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження могли виникнути при ударі об виступаючі предмети салону автомобіля під час дорожньо-транспортної пригоди. Локалізація виявлених у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень доступна для спричинення їх власною рукою.

Інших клопотань про дослідження доказів не надходило.

Заслухавши доповідача, засудженого, його захисника, прокурора, вивчивши матеріали кримінальної справи, провівши часткове судове слідство, обговоривши доводи, наведені в апеляціях, колегія суддів вважає наступне.

Відповідно до ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду має бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватися на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального та кримінально-процесуального закону.

Відповідно до ст. 365 КПК 1960 року, вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції. Якщо розгляд апеляції дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, щодо яких апеляції не надійшли, апеляційний суд зобов`язаний прийняти таке рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 КПК 1960 року, постановляючи обвинувальний вирок, суд, залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції, дослідивши обставини справи і наявні докази, обґрунтовано дійшов висновку про те, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину належно підтверджується фактичними даними, які містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляції захисника про те, що суд однобічно і вибірково підійшов до оцінки доказів у провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 КПК 1960 року, суд, прокурор, слідчий і особа, яка провадить дізнання, оцінюють докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції оцінив докази в сукупності, зокрема покази потерпілого, свідків, дані матеріалів справи, тоді як апеляційна скарга захисника зводиться до намагання виокремити певні докази з наявної сукупності й оцінити їх окремо як такі, що підтверджують невинуватість підсудного.

В суді першої інстанції потерпілий надав безпосередні покази про те, що обвинувачений кілька разів ударив його по обличчю. Це було підтверджено і показами свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_12 . Наявність у потерпілого тілесних ушкоджень, які могли бути спричинені за указаних ним обставин, підтверджується висновками експертиз, які були досліджені судом першої інстанції.

Дійсно, за показами окремих свідків, які були допитані судом першої інстанції, зокрема свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_14 , обвинувачений потерпілого не бив. Натомість між чоловіками просто була словесна сварка. На думку колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано оцінив ці покази критично. Зокрема, як зазначено у вироку, ОСОБА_19 є товаришем ОСОБА_5 , що вказує на те, що його покази не можуть братися до уваги беззастережно. Аналогічні покази іншого свідка також випадають із логічної сукупності інших доказів.

Тоді як покази потерпілого, свідків ОСОБА_18 і ОСОБА_12 , дані судово-медичного дослідження № 492 від 11 травня 2012 року, яке було проведене через незначний проміжок часу після інциденту, складаються у логічний і послідовний ланцюг подій.

Досліджені в суді апеляційної інстанції окремі дані висновку експерта № 559 від 25 березня 2014 року, на думку колегії суддів, не спростовують обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_5 . Зокрема у цих даних мова йде про те, що виявлені у потерпілого ушкодження могли виникнути від удару об виступаючі предмети автомобіля, а також знаходяться в зоні досяжності його власних рук. Ці висновки вказують лише на альтернативність можливого походження цих ушкоджень, не виключаючи можливість їх отримання за обставин, на які вказує потерпілий.

Крім цього, колегія суддів вбачає обґрунтованою позицію потерпілого, висловлену ним в поданій ним апеляційній скарзі, про те, що залишення судом першої інстанції без розгляду його цивільного позову за умови ухвалення відносно обвинуваченого обвинувального вироку прямо суперечить вимогам ч. 1 ст. 328 КПК України 1960 року. Однак при цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішити по суті цивільний позов самостійно, адже такого рішення не ухвалював суд першої інстанції, тому в апеляційного суду відсутній предмет апеляційного перегляду. З огляду на це, колегія суддів вбачає справедливим скасувати вирок в цій частині на направити матеріали цивільного позову до суду першої інстанції для розгляду у порядку цивільного судочинства, де цей позов може бути у подальшому підтриманий особами, які належно приймуть спадщину після померлого потерпілого.

Також суд вбачає обґрунтованою й позицію прокурора в частині того, що вказівка у резолютивній частині вироку на закриття кримінального провадження щодо підсудного після його звільнення від призначеного покарання за спливом строку давності є зайвою. Колегія суддів вбачає необхідним виключити цю вказівку, оскільки ухвалення судом обвинувального вироку щодо особи не передбачає закриття кримінальної справи відповідно до вимог КПК 1960 року.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 323, 365, 366, 367, 370, 374 КПК України 1960 року, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 04 квітня 2017 року щодо ОСОБА_5 змінити, скасувавши його в частині залишення без розгляду цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про відшкодування шкоди та направити кримінальну справу в цій частині до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства.

Виключити з резолютивної частини вироку вказівку про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 125 КК України.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Головуючий :

Судді :