АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/321/17 Справа № 182/795/17 Слідчий суддя - Суддя-доповідач - ОСОБА_1
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі

судді доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро, апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року, -

В с т а н о в и л а:
Ухвалою слідчого судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року клопотання старшого слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погоджене з прокурором Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна задоволено. Накладено арешт на автомобіль «VolkswagenGolf» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя вислухав думку учасників процесу, дослідив доводи клопотання про накладення арешту слідчого, та дійшов до висновку, що підстави, передбачені ч.1 ст. 170 КПК України, є такими, що знайшли своє підтвердження, а тому слідчий суддя наклав арешт на майно.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт автомобіля «VolkswagenGolf» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вважає, що ухвала слідчого судді є незаконною та підлягає скасуванню. При цьому апелянт вказує, що автомобіль вона купила в грудні 2016 року у незнайомих їй осіб. Передавши кошти за автомобіль, їй було передано свідоцтво на автомобіль та сам автомобіль. З особою яка була зазначена у свідоцтві, як власник автомобіль, вона одного разу не зустрічалася. 11.02.2017 року її було зупинено на її автомобілі та в подальшому автомобіль було вилучено та поміщено на майданчик Нікопольського ВП.

Апелянт звертає увагу, що ч.4 ст. 358 КК України за яким було відкрито кримінальне провадження не передбачає санкції у виді конфіскації майна, в тому числі спеціальної. Підозру жодній особі пред`явлено не було. Вважає, що слідчий суддя накладаючи на її автомобіль арешт, порушив її конституційні права передбачені ст. 41 Конституції України. Також вказує, що кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння купленим нею транспортного засобу не порушувалось і не вносилося до ЄРДР.

Крім того апелянт зазначає, що дійсно не надала автомобіль для огляду під час поміщення його на майданчик, оскільки ніхто не повідомив, що буде проведено відповідну експертизу. До того, на теперішній час ніяких постанов пор проведення будь-якої експертизи у даному кримінальному провадженні не має.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку учасників процесу, дослідивши надані судом першої інстанції матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішення питання про арешт майна для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя, відповідно до вимог ст.94 КПК України, ст.132 КПК України, ст.173 КПК України повинен враховувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1) ч.2 ст.170 цього Кодексу.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно до вимог ч.1 ст.170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі- Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з вимогами п.1) ч.2 ст.171 КПК України арешт майна допускається в тому числі з метою збереження речових доказів, при цьому, згідно вимог ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається з наданих матеріалів судового і кримінального проваджень, досліджених в суді першої інстанції та перевірених в суді апеляційної інстанції відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.358 КК України, були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 лютого 2017 року, з присвоєнням кримінальному провадженню № 0000541, відповідно до витягу з якого зазначене кримінальне провадження внесене до ЄРДР за те, що 11 лютого 2017 року близько 10.00 години ОСОБА_8 надав працівникам поліції підроблене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

Постановою слідчого від 12.02.2017 року про долучення до кримінального провадження речових доказів, автомобіль «Volkswagen Golf» н.з НОМЕР_1 , було визнано речовим доказом.

13 лютого 2017 року, з огляду на офіційні вихідні, з дотриманням вимог ст.171 КПК України, старший слідчий СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , звернувся з клопотанням, про арешт зазначеного майна /а.с.п.1-2/, обґрунтовуючи його тим, що 11 лютого 2017 року користувач автомобіля ОСОБА_5 (пасажир автомобіля під керуванням ОСОБА_8 ) звернулась з письмовою заявою в якій зазначила, що вона не дає згоди на детальний огляд її автомобіля «Volkswagen Golf» н.з НОМЕР_1 та заперечує, щоб працівники поліції проникли до нього, у зв`язку з чим для детального огляду автомобіля, проведення судово-трасологічної експертизи та з`ясування всіх обставин по справ, виникла необхідність у накладанні арешту на вищезазначене майно.

Виходячи з наведеного вище колегія суддів приходить до наступного.

Так, частиною 1 ст.131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7) ч.2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.170 КПК України-ст.173 КПК України.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження в межах своєї компетенції, слідчий суддя, перевіряючи законність та обґрунтованість зазначеного вище клопотання від 13 лютого 2017 року про арешт майна, у відповідності до вимог кримінального процесуального закону, вислухав доводи прокурора, належним чином дослідив додані до нього документи, якими слідчий обґрунтував своє клопотання /а.с.п.2-14/ та фактичні обставини, вказані у клопотанні і дійшов вмотивованого висновку про накладення арешту на вказане в ньому майно, котре органом досудового розслідування, визнано речовим доказом.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 просила не накладати арешт на автомобіль «Volkswagen Golf» н.з НОМЕР_1 та повідомила, що має намір розібрати його на запчастини. За таких обставин, ризики, передбачені ч.1 ст.170 КПК України є очевидні з чим і погоджується колегія суддів.

Слід відмітити, що санкція ч.4 ст.358 КК України не передбачає будь-якої конфіскації, однак не позбавляє слідчого права звернутися з клопотанням про арешт майна для забезпечення доказової бази в кримінальному провадженні, про що йдеться в ст.170 КПК України, оскільки відповідно до вимог ст.214 КПК України, ст.223 КПК України, після внесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР, слідчий або прокурор розпочинають досудове розслідування та проводять слідчі (розшукові) дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у кримінальному провадженні, а тому дане не є перешкодою для вирішення питання про арешт майна, яке відповідає критеріям, зазначеним ст.170 КПК України, для забезпечення доказової бази у кримінальному провадженні на підставі вищевикладених положень чинного КПК України.

Істотних порушень вимог КПК України, які є підставою для скасування ухвали слідчого судді, при апеляційному розгляді не встановлено. Більше того, сама скаржниця не долучила до матеріалів апеляційної скарги, доказів того факту, що саме вона є власницею вказаного майна. В матеріалах, наданих слідчим міститься інформації про реєстрацію вказаного транспортного засобу на іншу особу.

З урахуванням викладеного, ухвала слідчого судді є законною та обґрунтованою, а тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

На підставі наведеного вище, керуючись ст.170 КПК України, ст.173 КПК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року), ч.2 ст.376 КПК України, ст.405 КПК України, п.1) ч.3 ст.407 КПК України, ст.418 КПК України, ст.422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Нікопольськогоміськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 березня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , про арешт майна автомобіля «VolkswagenGolf» д.н.з. НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3