Роздільнянський районний суд Одеської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Номер провадження: 1-кп/511/9/17
30 березня 2017 року Роздільнянський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
представника потерпілого ОСОБА_6
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Роздільна, Одеської області, громадянина України, освіта середня, не працюючого, не одруженого, утриманців не має, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_5 органами досудового розслідування обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.190 ч.1 КК України, а саме в тому, що «в період з 18 березня 2013 року по 07 листопада 2013 року, він перебував на обліку у Роздільнянському районному центрі зайнятості, як безробітна особа та отримував грошову допомогу по безробіттю. Також, ОСОБА_5 , як безробітна особа, у період з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року отримав право на навчання та здобуття професійно-технічної спеціальності «Електрогазозварник» у Дочірньому підприємстві «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд» державного ПАТ «Будівельна компанія «УКРБУД», куди направлявся спеціалістом Роздільнянського районного центру зайнятості, за ініціативою ОСОБА_5 , із бронюванням місця у гуртожитку за рахунок коштів Роздільнянського районного центру зайнятості, наданих з Фонду соціального страхування на випадок безробіття.
При цьому, ОСОБА_5 письмово та під підпис попереджався, а також йому роз`яснювалось усно спеціалістом Роздільнянського районного центру зайнятості ОСОБА_7 про те, що в разі трудової зайнятості із винагородою, допомога по безробіттю припиняється. Крім того, ОСОБА_5 під підпис отримав пам`ятку про права та обов`язки безробітної особи, та написав власноручно про необхідність обов`язкового письмового повідомлення до центру зайнятості у разі провадження діяльності, спрямованої на отримання прибутку.
Разом з цим, встановлено, що ОСОБА_5 на підставі наказу №112-2-ОК від 21.06.2013 року керівника ТОВ «Агротрейд-Юг» виконував роботи в ТОВ «Агротрейд-Юг» на посаді пробовідбірника, за що отримував грошову винагороду згідно трудового договору, не повідомивши до Роздільнянського районного центру зайнятості про те, що з 21.06.2013 року відповідно до ст.4 Закону України «Про зайнятість населення» він припинив бути безробітним та відноситься до зайнятого населення.
ОСОБА_5 , органами досудового розслідування обвинувачується у тому, що в період з 21 червня 2013 року по 11 вересня 2013 року в м.Роздільній Одеської області навмисно, шляхом обману, замовчуючи перед посадовими особами Роздільнянського районного центру зайнятості про своє працевлаштування з 21.06.2013 року у ТОВ «Агротрейд-Юг» з метою отримання заробітної плати, порушуючи ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове соціальне страхування на випадок безробіття», не повідомив до Роздільнянського районного центру зайнятості про свою трудову діяльність, розуміючи, що це вплине на умови надання йому державної допомоги по безробіттю та отримання права на майно у вигляді документа про здобуття професійно-технічної спеціальності.
У вказаний період часу ОСОБА_5 , перебуваючи у м.Роздільній Одеської області та м.Одесі, розуміючи свої протиправні дії, шляхом зняття з банківського рахунку, відкритого ним в ПАТ «КБ «Надра» для перерахування державної грошової допомоги по безробіттю, протиправно заволодів грошовими коштами Роздільнянського районного центру зайнятості в сумі 497,20 гривень, а також неправомірно отримав документ свідоцтво з професії «Електрогазозварник» 3-го розряду (реєстраційний номер свідоцтва - № НОМЕР_1 від 29 серпня 2013 року), виданого Дочірнім підприємством «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд», які ним отримані внаслідок обману, тобто замовчування відомостей, які мають бути повідомлені до Роздільнянського районного центру зайнятості.
Своїми навмисними протиправними діями ОСОБА_5 завдав матеріальні збитки Роздільнянському районному центру зайнятості на суму 2638,68 гривень, з них: 769,48 гривень витрачені потерпілою стороною на професійне навчання ОСОБА_5 за період з 21.06.2013 року по 29.08.2013 року; 1372 гривні витрачені потерпілою стороною на заброньоване місце для проживання ОСОБА_5 у гуртожитку та 497,20 гривень потерпілою стороною виплачено Сафарову допомоги по безробіттю у період з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року.
Орган досудового розслідування обвинувачує ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, тобто у заволодінні чужим майном шляхом обману (шахрайство).
Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив суду, що чужим майном шляхом обману не заволодівав, картку про відвідування Роздільнянського РЦЗ він підписав, не читаючи її, а запис про роз`яснення йому прав та обов`язків, де він попереджений про необхідність обов`язкового письмового повідомлення ЦЗ про провадження діяльності спрямованої на отримання прибутку, написаний рукописним текстом він не вчиняв. На день звернення до Роздільнянського районного центру зайнятості він роботи не мав, за направленням пройшов навчання з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року та отримав спеціальність «Електрогазозварник», але роботи за спеціальністю не отримав. У період навчання, коли був перерив у учбовому процесі, він пішов працювати у ТОВ «Агротрейд-Юг» з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року та отримав невелику заробітну плату, близько 300 гривень. Коли поновився учбовий процес, він звільнився з 18.07.2013 року та повернувся на навчання, яке закінчив 29.08.2013 року та тримав відповідне свідоцтво. Свої зобов`язання перед Роздільнянським РЦЗ він виконав, і, якби, знав, що треба попереджати РЦЗ про працевлаштування, обов`язково повідомив би. Він не мав умислу на шахрайське заволодіння коштами РЦЗ ні при постановці на облік, як безробітний, ні в подальшому. Збитки, які він завдав потерпілій стороні з нього стягнуто згідно постанови Одеського окружного адміністративного суду, яка знаходиться на примусовому виконанні у ДВС, та з нього вже стягнуто 300 гривень у відшкодування заборгованості. У процесі примусового виконання він погасить всю суму заборгованості по можливості.
Представник потерпілого ОСОБА_6 , суду пояснила, що ОСОБА_5 звернувся до Роздільнянського районного центру зайнятості (РЦЗ) про постановку його на облік, як безробітного. 18.03.2013 року він підписав відповідну заяву, яка була розпечатана з комп`ютерної програми і власноруч обвинуваченим не писана. ОСОБА_5 прийшов до РЦЗ зі своєю бабусею та просив направити його на навчання, бо на той час дійсно не мав роботи та спеціальності. Сама представник потерпілого не була присутня при подачі ним документів та, після постановки його на облік, жодного разу з ним не спілкувалася. Вважає, що при реєстрації його заяви обвинувачений був ознайомлений працівниками РЦЗ з його обов`язками зареєстрованого безробітного, визначеними законами України. З обвинуваченим спілкувалася спеціаліст РЦЗ ОСОБА_7 , яка оформляла його документи та проводила з ним відповідний інструктаж та бесіди. В ході перевірки було встановлено, що ОСОБА_5 працевлаштувався, але службу зайнятості не повідомив про це та продовжував отримувати допомогу по безробіттю. ОСОБА_5 18.11.2013 року було скеровано претензію щодо повернення отриманих коштів у сумі 2638,68 гривень, яку останній залишив без відповіді. 11.12.2013 року Роздільнянський РЦЗ звернувся з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду про стягнення з ОСОБА_5 вказаних коштів. 09.01.2014 року постановою Одеського окружного адміністративного суду даний позов задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_5 2638,68 гривень. Виконавчий лист, виданий судом, надійшов на примусове виконання 03.03.2014 року. Державний виконавець 05.03.2014 року відкрив виконавче провадження та 18.03.2014 року на рахунок потерпілого надійшло 300 гривень на виконання вказаної постанови від ОСОБА_5 .. Залишок невідшкодованої суми по виконавчому листу становить 2338,68 гривень. Також представник потерпілого повідомила суд, що разом з подачею позову до суду, а саме: 11.12.2013 року, РЦЗ повідомили прокурора Роздільнянського району про вказаний факт, але про звернення до суду у порядку позовного провадження, прокурора не повідомляли. Про притягнення ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності вона заяви не подавала. Метою її звернення до правоохоронних органів було бажання якнайшвидше отримати від ОСОБА_5 відшкодування вказаної суми.
Заслухавши пояснення обвинуваченого, представника потерпілого, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, надані сторонами провадження, призначивши по справі за клопотанням сторони обвинувачення судово-почеркознавчу експертизу, посприявши сторонам у збиранні доказів, надавши, за їх клопотанням запити до різних установ та організацій, дослідивши особову справу безробітного ОСОБА_5 , матеріали адміністративного позову потерпілої сторони, виконавче провадження з примусового виконання постанови суду про стягнення з обвинуваченого коштів на користь потерпілого, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_5 відсутній склад злочину, передбаченого ст.190 ч.1 КК України та при вирішенні справи виходить з наступного.
Як вбачається із ст.2 КПК України,завданням кримінального провадження є захист особи,суспільства,держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод і законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожен, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно зі ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Саме на них ч. 2 ст. 9 КПК України покладено обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Положеннями ст. 91 КПК України передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доведення зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора.
Згідно зі ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Зазначені норми КПК України повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а саме: частинами 2 та 3.
Згідно ст.2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.
Склад злочину-це сукупність встановлених у кримінальному законі об`єктивних та суб`єктивних ознак, які визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочин.
Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.190 ч.1 КК України , характеризується прямим умислом. Об`єктивна сторона даного злочину полягає у заволодінні чужим майном шляхом обману або зловживання довірою.
В обвинувальному акті, як затвердженому 08.09.2014 року, так і зміненому прокурором у суді 28.07.2015 року згідно ч.2 ст.337 КПК, міститься констатація фактів перебування ОСОБА_5 на обліку у РЦЗ, направлення його на навчання, проживання його у гуртожитку, отримання ним свідоцтва з професії, тимчасового його працевлаштування, отримання ним допомоги по безробіттю у сумі 497,20 гривень, але немає жодного посилання на наявність у обвинуваченого прямого умислу на вчинення шахрайських дій у зазначений в обвинуваченні період. Посилання на те, що обвинувачений неправомірно внаслідок обману отримав свідоцтво з професії також не підтверджено доказами, наданими суду.
Допитані за клопотанням прокурора свідки обвинувачення не спростували твердження обвинуваченого про відсутність у нього умислу на вчинення шахрайських дій.
Так, свідок обвинувачення ОСОБА_7 , спеціаліст центру зайнятості, суду пояснила, що вона особисто працювала з ОСОБА_5 при постановці його на облік, як безробітного. Вона протягом декількох хвилин роз`яснила йому його обов`язки та не пам`ятає чи вручала йому памятку. Про кримінальну відповідальність вона ОСОБА_5 не попереджала. Він зразу після постановки на облік був направлений на навчання, тому вона не пам`ятає скільки разів останній приходив на консультації до РЦЗ.
Свідок не пам`ятає змісту своїх розмов із ОСОБА_5 під час його прийому у центрі зайнятості, не пам`ятає чи запитувала вона обвинуваченого про будь-яке працевлаштування, не пам`ятає чи запитувала вона у нього і чи пред`являв він їй свою трудову книжку під час відвідування центру зайнятості. ОСОБА_5 проставляв підписи у відповідних документах щодо дати поточної явки до центру зайнятості, отримував талон на наступний прийом у центрі зайнятості. Всі наступні бесіди тривали недовго та відповідають термінам вказаним у роздруківках «картки відвідування»
Свідок обвинувачення ОСОБА_8 - головний спеціаліст РЦЗ, суду пояснила про порядок взяття осіб на облік, як безробітних, а також про те, що з ОСОБА_5 вона не працювала, але впевнена, що спеціалісти Центру завжди вручають особам пам`ятки про їх права та обов`язки та доступно все роз`ясняють. Крім того, вказані пам`ятки знаходяться на столах у приміщенні центру та особи можуть самостійно з ними знайомитися.
Також судом безпосередньо досліджені наступні докази:
- заяви ОСОБА_5 на підставі яких він був зареєстрований в Роздільнянському районному центрі зайнятості з наданням статусу безробітного, з виплатою допомоги по безробіттю, під розпис роз`яснена ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» та буклет пам`ятки «Ваші права Ваші обов`язки» (т.1,а. с. 95-97,98).
- заява про направлення ОСОБА_5 на профнавчання від 20.03.2013 року (т.1, а.с.100);
- наказ №112-2-ОК від 21.06.2013 року ТОВ «Агротрейд-Юг» про прийняття ОСОБА_5 на роботу за строковим договором на посаду пробовідбірника з 21.06.2013 року по 21.09.2013 року; наказ №152-ОК від 18.07.2013 року про розірвання трудового договору за заявою ОСОБА_5 ,заяви ОСОБА_5 про прийом на роботу та звільнення, копія трудового договору №22 від 13.03.2014 року (без реквізитів робітника), наказ №134-ОК від 05.07.2013 року про надання відпустки ОСОБА_5 без збереження заробітної плати на 14 календарних днів з 05.07.2013 року по 18.07.2013 року, заява про відпустку, довідка про нараховану заробітну плату (т.1, а.с.105-106, 117-121, 188-190);
- обмін данними з ДПА станом на 30.10.2013 року, де зазначено, що ОСОБА_5 у другому кварталі 2013 року працював в ТОВ «Агротрейд-Юг» та отримував доходи (т.1, а.с.107);
- акт №57 від 30.10.2013 р. Роздільнянського районного центру зайнятості про розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» щодо звірки (перевірки) достовірності даних зазначених в документах особи, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_5 , перебуваючи на обліку в РЦЗ, як безробітний з 18.03.2013 року, працював в ТОВ «Агротрейд-Юг» з 21.06.2013 року по 18.07.2013 року, а також у цей період отримував матеріальну допомогу за рахунок коштів державного бюджету України по безробіттю у сумі 497,20 (чотириста дев`яносто сім) гривень 20 копійок (т.1, а. с. 108).
- договір №135/13/1519 між РЦЗ та ОСОБА_5 від 20.03.2013 року щодо професійного навчання, де зокрема в п.2.1.4 зазначено, що громадянин зобов`язаний виконувати письмові рекомендації Центру та здійснювати самостійний пошук роботи під час навчання;; у Розділ 3 «Відповідальність сторін» передбачені підстави розірвання договору та скорочення виплат по безробіттю , до яких не віднесено працевлаштування особи у період навчання без відриву від учбового процесу; - докази прибуття ОСОБА_5 на навчання, поселення його до гуртожитку, розрахунок вартості навчання та проживання у період з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року (т.1, а.с.110-114);
- наказ Роздільнянського РЦЗ від 15.11.2013 року №95 про повернення ОСОБА_5 коштів у сумі 2638,68 гривень (т.1, а.с.115);
- претензія Роздільнянського районного центру зайнятості від 18.11.2013 р. за №1362/03-04 ОСОБА_5 про повернення в повному обсязі отриманої допомоги по безробіттю в сумі 2638,68 грн. (т.1,а.с. 116).
- постанова від 09.01.2014 року Одеського окружного адміністративного суду за адміністративним позовом Роздільнянського РЦЗ про стягнення з ОСОБА_5 2638,68 грн. (т.1, а.с.122);
- відповідь ВДВС Роздільнянського міжрайонного управління юстиції в Одеській області про надходження на виконання виконавчого документу згідно вказаної постанови суду про стягнення з ОСОБА_5 коштів у сумі 2638,68 грн. та квитанція про сплату останнім 300 грн на рахунок потерпілого, копії виконавчих документів (т.1, а.с.123-124, 137,196-209);
- витяг з наказів про прийняття рішення по особі ОСОБА_5 від 19.11.2013 року про повернення коштів, дані про виконані платежі, витяг з наказів про прийняті рішення по ОСОБА_5 від 14.09.2013 року, де зазначено, що останньому скорочено виплату допомоги по безробіттю з 12.09.2013 року по 26.09.2013 року у зв`язку з недотриманням безробітним рекомендацій щодо сприяння працевлаштуванню (т.1, а.с.172-175);
- свідоцтво про присвоєння робочої кваліфікації серії НОМЕР_2 видане 29.08.2013 року ОСОБА_5 ДП «Навчально-курсовий комбінат «Одесбуд» в тому, що він з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року пройшов курс навчання та йому присвоєно кваліфікацію «Електрогазозварник» 3 розряду, реєстраційний номер 169; - характеристика на ОСОБА_5 з місця навчання (т1, а.с.176, 194)
- наказ про прийняття рішення по особі від 19.03.2013 року, від 25.03.2013 року, та додаток до них про надання статусу безробітного ОСОБА_5 та виплату йому допомоги (т.1, а.с.177-178);
- копія адміністративного позову від 11.12.2013 року (т.1, а.с.179) на підставі якого ухвалено постанову суду, вказану вище;
- договір №113/13 РЦЗ з навчальним закладом про професійне навчання безробітних; список осіб, направлених на навчання, до якого входить ОСОБА_5 ; кошторис витрат на професійне навчання; розрахунок вартості навчання; робочий навчальний план; відомості виплат допомоги по безробіттю та докази перерахування коштів на рахунки за навчання та проживання (т.1, а.с.218-244).
Копія трудової книжки на ім`я ОСОБА_5 суду не надана ні стороною обвинувачення, ні стороною захисту.
Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного.
ОСОБА_5 звернувся до Роздільнянського районного центру зайнятості Одеської області із заявою про надання статусу безробітного 18.03.2013 р. та цього ж дня заповнив та підписав власноруч заяву про призначення допомоги по безробіттю. Станом на день звернення він не працював та не навчався.
Доказів того, чи надавав у день звернення до даної державної установи ОСОБА_5 трудову книжку, з останнім записом про звільнення, суду не надано. Підпунктом «е» пункту 2.19 глави 2 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. №58 передбачено, що запис безробітним особам про період одержання допомоги по безробіттю заноситься у трудову книжку органом державної служби зайнятості населення. Доказів того, що трудова книжка ОСОБА_5 містить запис про призначення обвинуваченому допомоги по безробіттю, суду не надано.
Стороною обвинувачення не надано до суду доказів на підтвердження обставин, зазначених в обвинувальному акті, а саме про те, що ОСОБА_5 у період з 21.06.2013 року по 11.09.2013 року навмисно, шляхом обману, замовчуючи перед посадовими особами РЦЗ про своє працевлаштування, не повідомив центр зайнятості про свою трудову діяльність та саме у вказаний період незаконно заволодів коштами РЦЗ на суму 497,20 грн.
В обвинувальному акті стороною обвинувачення не вірно зазначений період тимчасового працевлаштування ОСОБА_5 , зазначено лише те, що останній влаштувався на роботу з 21.06.2013 р та не враховано, що він звільнився з роботи 18.07.2013 року за власним бажанням, а з 05.07.2013 року по 18.07.2013 року перебував у безоплатній відпустці, тобто заробітну плату у цей період не отримував. Крім того, стороною обвинувачення не вказано, що ОСОБА_5 тимчасово працював без відриву від навчання, у вільний від учбового процесу час та не порущував умов, викладених у вказаному вище договорі щодо його професійного навчання, що також підтверджується його характеристикою з місця навчання.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття» тривалість виплати допомоги по безробіттю, матеріальної допомоги у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації скорочується на строк до 90 календарних днів у разі приховування відомостей про працевлаштування на тимчасову роботу (у тому числі за межами України) або здійснення іншої діяльності за винагороду в період одержання допомоги по безробіттю.
Отже, за умови приховування відомостей безробітним про працевлаштування на тимчасову роботу, законодавець визначив, що тривалість виплати (а не припинення виплати допомоги по безробіттю) скорочується (а не припиняється взагалі) на строк до 90 днів.
Статтею 23 Кодексу законів про працю України передбачено, лише три види строків трудових договорів: безстроковий, на визначений строк, на час виконання певної роботи. Термін «працевлаштування на тимчасову роботу» вжито законодавцем у законі щодо сфери зайнятості населення, у п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування на випадок безробіття», який є спеціальним законом щодо регулювання відповідної сфери відносин.
З показів свідків, представника потерпілого, обвинуваченого, змісту картки відвідування ним РЦЗ, неможливо однозначно встановити, чи відвідував ОСОБА_5 РЦЗ під час навчання у період з 21.03.2013 року по 29.08.2013 року та чи була у нього можливість повідомити своєчасно Центр про своє тимчасове працевлаштування.
Пунктом 28 Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.03.2013 р. №198, передбачено, що зареєстрований безробітний зобов`язаний відвідувати з метою пошуку підходящої роботи та отримання інших соціальних послуг центр зайнятості, в якому він зареєстрований, не рідше ніж один раз на 30 календарних днів, з пред`явленням паспорта громадянина України чи іншого документа, що посвідчує особу та трудової книжки.
Стороною обвинувачення не спростовано показання обвинуваченого ОСОБА_5 про пред`явлення ним щоразу після відвідування центру зайнятості своєї трудової книжки щодо проcтавлення відмітки про призначення допомоги по безробіттю та вказана трудова книжка суду не надана.
Пунктами 6, 7 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення безробітним, затвердженим наказом Мінсоцполітики України, ДПА України від 13.02.2009 N 60/62, передбачено, що у разі якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку. Рішення про повернення коштів особою оформлюється наказом. Протягом 2 (двох) робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти.
Після встановлення факту про тимчасове працевлаштування в період перебування на обліку з 18.03.2013 р. ОСОБА_5 центром зайнятості складено акт №57 від 30.10.2013 р., в якому зазначено про необхідність повернення отриманої допомоги по безробіттю за період його тимчасового працевлаштування, коштів за навчання та проживання у гуртожитку в сумі 2638,68 грн. Добровільно вказані кошти ОСОБА_5 не повернув та, за адмінстративним позовом РЦЗ, 09.01.2014 року постановою суду з нього було стягнуто дану суму.
Стороною обвинувачення не надано належних та допустимих доказів умисного вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 дій, спрямованих на заволодіння грошовими коштами центру зайнятості шляхом обману. Обвинувачений дав показання, що не повідомляв центр зайнятості про тимчасову роботу, оскільки не знав, що це потрібно робити. Крім того, він був впевнений, що виконує тимчасову роботу у період навчання на законних підставах, тому ніякого умислу на заволодіння чужими грошовими коштами шляхом обману у нього взагалі не було.
Центр зайнятості не провів з ним попереджувальну роботу про кримінальну відповідальність, у разі працевлаштування на іншу роботу.
Як зазначалося вище, суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, характеризується прямим умислом.
Проте належних, допустимих і достатніх доказів того, що ОСОБА_5 , влаштувавшись офіційно на тимчасову роботу, та пропрацювавши менше одного місяця, у період одержання допомоги по безробіттю, діяв з прямим умислом на заволодіння державними коштами, у кримінальному провадженні немає і на такі докази відсутні посилання у наданих стороною обвинувачення і потерпілим судові доказах (як прямі так і непрямі).
За клопотанням сторони обвинувачення ухвалою суду від 01.12.2015 року по справі була призначена судово-почеркознавча експертиза (т.1,а.с.247-248). Однак ні сторона обвинувачення, ні сторона захисту на вимогу експертів не надала достатнього порівняльного матеріалу для отримання відповідного висновку, а доказів, що містяться у справі для експертів виявилося недостатнім, про зазначено у Повідомленні №7543/02 від 16.02.2017 року про неможливість надання висновку судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами справи (т.2, а.с.33-34). Дана обставина щодо ненадання додаткових доказів стороною обвинувачення, як ініціатором призначення експертизи, на численні клопотання експертів оцінюється судом, як затягування процесу з метою унеможливлення своєчасного розгляду даної справи та ухвалення судом остаточного рішення.
Суд наголошує, що згідно з п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» у разі приховування особою відомостей про працевлаштування на тимчасову роботу в період одержання допомоги по безробіттю тривалість виплати допомоги по безробіттю скорочується на строк до 90 днів.
Верховний Суд України висловив правову позицію, щодо вказаних положень п. п. 4 п. 5 ст. 31 Закону, в ухвалі від 25.02.2010 р., справа №5-173км10 «Про скасування судових рішень та звільнення від кримінальної відповідальності» та сформулював такий висновок: «отже, законодавець спеціальним законом врегулював це питання і визначив цивільно-правову відповідальність особи за наведені дії, встановивши максимальний термін, на який у такому випадку може бути скорочена виплата допомоги, а також, у якому порядку і ким це питання вирішується, поклавши цей обов`язок на відповідних службових осіб центру зайнятості, які й визначають конкретний термін, на який скорочується виплата допомоги. За змістом ч. 6 ст. 9, ст. 458 КПК України правові висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, для суду.
Відповідно до ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку (ст. 36 Закону).
Встановлені та доведені обставини цього кримінального провадження, зазначені приписи законів, суб`єктивна та об`єктивна сторони шахрайства як злочину, правова позиція Верховного Суду України свідчать, що вчинене ОСОБА_5 діяння тягне виключно цивільно-правову відповідальність особи за наведені дії та не є шахрайством.
З огляду на вище наведене, ретельно дослідженні у судовому засіданні докази, надані стороною обвинувачення, потерпілим, викликають обґрунтовані сумніви та суд не може покласти їх в основу обвинувального вироку, а відтак, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що наявність «обґрунтованої підозри» у вчинені правопорушення передбачає «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин». І такі факти мають бути досить переконливими, щоб суд на підставі їх розумної оцінки міг визнати причетність особи до вчинення злочину.
Пункт 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).
Таким чином, суд, виходячи із загальних засад кримінального судочинства, а саме верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами і потерпілим їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (у т.ч. надавши за їх клопотанням час для підготовки до судових дебатів), дослідивши та оцінивши усі докази, надані стороною обвинувачення, стороною захисту, потерпілим, в їх сукупності, приходить до висновку про те, що під час судового розгляду стороною обвинувачення, потерпілим не надано безсумнівних, беззаперечних, належних і допустимих доказів вчинення ОСОБА_5 діяння, у вчиненні якого він обвинувачується, та яким стороною обвинувачення надано правову кваліфікацію за ч. 1 ст. 190 КК України - заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство).
Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року із змінами «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ і постановлення вироку» всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні; тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.
За таких обставини, суд приходить до переконання про відсутність у діянні обвинуваченого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, у зв`язку з чим суд визнає його невинуватим та виправдовує. Вчинене ним діяння перебуває у площині цивільно-правових відносин, що також підтверджено постановою Одеського окрудного адміністративного суду від 09.01.2014 року, яка долучена до справи. Суд також звертає увагу на те, що відомості в ЄРДР по факту вчинення невідомою сособою «на ім`я ОСОБА_9 » шахрайства за ч.1 ст.190 КК України, були внесені 29.01.2014 року після набрання постановою суду про стягнення коштів з ОСОБА_5 законної сили.
Обставини, які пом`якшують або які обтяжують покарання, не встановлені.
Обвинувачений на обліку у лікаря психіатра та/або лікаря нарколога не перебуває, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно (спокійний, врівноважений), до кримінальної відповідальності не притягувався.
Цивільний позов прокурором та представником потерпілого не заявлявся. В обвинувальному акті зазначено, що позов у кримінальному провадженні не заявлено, оскільки заявлений потерпілою особою та задоволений судом раніше.
Заходи забезпечення кримінального провадження під час досудового розслідування не застосовувалися.
Речових доказів по кримінальному провадженню немає.
Судові витрати по справі відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 337, 349, 368, 370-376, 392-395, 535 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати невинуватим та виправдати за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення (злочину).
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Роздільнянський районний суд Одеської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом Одеської області.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надіслати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Суддя: ОСОБА_1