АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2425/15-к Номер провадження 11-кп/786/87/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 286 КК УКраїни Н.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника обвинуваченого ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
потерпілої ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження №0000171, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.02.2015, за апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 02 серпня 2016 року ,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Полтави, з середньою технічною освітою, неодруженого, працюючого водієм в ТОВ «Мінімаксі», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та засуджено до покарання у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 гривень без позбавлення права керування транспортними засобами.

Цивільний позов потерпілої задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Фірма «Заря» на користь потерпілої ОСОБА_9 14234 грн. 30 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди спричиненої внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 30000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

За вироком суду обвинувачений ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України за наступних обставин.

20.02.2015 року близько 08.30 год. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем Иж-27175 д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вулиці Червонофлотська від вулиці Овочева в напрямку вулиці Половка в м. Полтава. На регульованому перехресті з вулиці Половка при виконанні маневру повороту ліворуч не надав переваги у русі і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка переходила проїжджу частину вулиці Половка справа наліво відносно напрямку руху автомобіля на зелений сигнал світлофора.

В результаті наїзду автомобілем, пішоходу ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-медичної експертизи №560 від 28.04.2015 року, спричинені тілесні ушкодження у вигляді: перелому кісток лівого передпліччя, перелому сідаліщного бугра та компресійного перелому L 1 хребця, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та забоїв м`яких тканин голови, тулубу, кінцівок, які кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Згідно висновків судово - автотехнічної експертизи №146 від 20.04.2015 року, причиною дорожньо-транспортної події та її наслідків стали порушення водієм ОСОБА_8 п.п. 10.1, 12.3, 16.2 Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому максимально можливе покарання та стягнути з ТОВ «Заря» на користь потерпілої матеріальні збитки згідно заявленого позову.

На переконання потерпілої, не відповідає дійсності наявність у обвинуваченого батьків похилого віку, даний факт помилково враховано судом як пом`якшуючу обставину.

Обвинувачений спричинену шкоду не відшкодував, жодної матеріальної допомоги не надавав.

Заслухавши доповідача, потерпілу ОСОБА_9 на підтримку доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_7 , які заперечували щодо апеляційної скарги потерпілої, думку прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні вимог правил безпеки дорожнього руху особою при керуванні транспортним засобом, що спричинило потерпілі ОСОБА_9 середньої тяжкості тілесне ушкодження, за викладених в вироку обставинах, ґрунтуються на зібраних в провадженні та досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, відповідають фактичним обставинам провадження, учасниками судового розгляду не оспорюються.

Згідно ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Так, на підставі ст.65 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року (з подальшими змінами) "Про практику призначення судами кримінального покарання" суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь тяжкості цього злочину, суд повинен виходити із усіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву та мети, способу і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали тощо.

Водночас засудженому має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_8 суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 65 КК України, належним чином умотивував своє рішення з посиланням на встановлені обставини, що впливають на призначення покарання, зокрема тяжкість злочину, обставини його вчинення та відомості про особу обвинуваченого.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

Судом ураховано, що ОСОБА_8 позитивно характеризується, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою молодого віку, має батьків похилого віку.

Обставинами, що пом`якшують покарання судом обґрунтовано визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Слід також відмітити, що у кримінальному провадженні обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.
Врахувавши вище зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання у виді штрафу в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України.
Таке покарання, на переконання колегії суддів, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
За таких обставин, враховуючи викладене, колегія суддів не може погодитись з твердженням потерпілої про призначення обвинуваченому судом явно несправедливого покарання внаслідок його м`якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення спеціального права може бути застосоване, якщо з урахуванням характеру вчиненого злочину, особи обвинуваченого та інших обставин справи суд прийде до висновку про неможливість чи недоцільність збереження за засудженим цього права.
Беручи до уваги, що санкція ч.1 ст.286 КК України є альтернативною у виборі та не встановлює обов`язковості при застосуванні додаткового покарання, суд обґрунтовано скористався своїм правом та не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, навівши при цьому переконливі мотиви прийнятого рішення. Суд виходив із офіційної працевлаштованості обвинуваченого на посаді водія, зважив на те, що ОСОБА_8 в момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди в стані сп`яніння не перебував, в минулому порушень правил дорожнього руху не допускав та раніше з цього приводу до відповідальності не притягувався.
З таким рішенням суду погоджується і апеляційний суд та вважає, що застосування такого додаткового покарання до обвинуваченого ОСОБА_8 , який офіційно працює водієм, що вимагає від нього наявність водійського посвідчення, позбавить його засобів для існування та унеможливить його життя, тому обрана судом першої інстанції міра покарання обвинуваченому без позбавлення права керувати транспортними засобами є правильною.
Разом з цим, потерпіла ОСОБА_11 в апеляційній скарзі, наполягаючи на призначенні суворого покарання обвинуваченому, свою позицію щодо необхідності у застосуванні додаткового покарання не висловлювала.

З огляду на викладене, а також за відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов переконливого висновку про можливість призначення покарання у виді штрафу без застосування додаткового покарання.

Таке покарання за своїм видом і розміром відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого, і не може бути визнано явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості.

Окрім цього, вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду були предметом розгляду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і не був скасований з підстав призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

Колегія суддів вважає, що вирок в частині вирішення цивільного позову судом першої інстанції постановлений з дотриманням чинного законодавства.

Відповідно до ст.56 КПК України потерпілі мають право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Зі змісту вироку суду першої інстанції та матеріалів кримінального провадження вбачається, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди потерпілому суд врахував, що ОСОБА_9 внаслідок отриманих тілесних ушкоджень їй заподіяні моральні страждання, проходила тривалий курс лікування у зв`язку з перенесеною операцією, зазнала порушення її нормальних життєвих зв`язків.
Із визначеним розміром моральної шкоди погоджується й колегія суддів та вважає, що розмір стягнення на відшкодування моральної шкоди вважає таким, що відповідає ступеню моральних страждань потерпілої ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції врахував всі обставини, в тому числі і ті, на які посилається апелянт.
Твердження потерпілої про необхідність відшкодування матеріальних витрат за пошкоджений одяг та телефон внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є необґрунтованими, оскільки жодних доказів про їх пошкодження та вартість потерпіла суду не надала.
Суд обґрунтовано стягнув з ОСОБА_8 документально підтверджені та понесені матеріальні витрати потерпілою, підстави для їх збільшення колегія суддів не знаходить.
Окрім зазначеного, при розгляді справи було залучено як третю особу, страховика ПАТ «СК Брокбізнес», але потерпіла не заявила позов до нього.
В той же час ні обвинувачений ні цивільний відповідач фактично частково задоволений позов потерпілої, фактично, визнали та не оскаржували його.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду відповідає вимогам закону, у зв`язку із чим залишає даний вирок без змін, а апеляційну скаргу потерпілої - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 02 серпня 2016 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Головуючий суддя : ОСОБА_2
Судді : ОСОБА_3
ОСОБА_4