АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/791/14/17 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Категорія: ч. 2 ст. 121 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
05 квітня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Херсонської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілого ОСОБА_8 ,
його представника ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі апеляційного суду Херсонської області матеріали справи відносно ОСОБА_6 за апеляціями прокурора Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_6 на вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року, яким
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Каланчак, Каланчацького району, Херсонської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України до 8 років позбавлення волі.
В строк відбування покарання постановлено зараховано строк перебування під вартою з 16 серпня 2007 року по 15 вересня 2008 року, з 11 квітня 2012 року по 09 грудня 2014 року та у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України враховано, що 1 дню попереднього ув`язнення відповідають 2 дні позбавлення волі.
Задоволено позов прокурора.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь Каланчацької центральної районної лікарні 13 202 грн. 85 коп. в рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка є потерпілою від злочину.
Позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальні збитки в сумі 146 049 грн. та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 346 049 грн..
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати за проведення експертизи № 44/82 від 01.09.2007 року в сумі 43 грн. 35 коп.
Вироком Каланчацького районного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 09 серпня 2007 року близько 02 години 30 хвилин, знаходячись на літній площадці в барі «Осінь» по вул. Леніна в смт. Каланчак, Херсонської обл., в ході раптово виниклої сварки, маючи вже неприязні відносини та невизначений умисел, передбачаючи, що він нанесе шкоду здоров`ю потерпілого, умисно завдав удар кулаком в обличчя ОСОБА_12 , в результаті чого той упав та вдарився головою об підлогу та перебував далі при тямі. Після падіння ОСОБА_12 , ОСОБА_6 продовжив свої злочинні дії, а саме наніс лежачому та беззахисному потерпілому удар ногою по голові та через декілька хвилин після цього, замість того щоб надати допомогу потерпілому чи викликати швидку, ОСОБА_6 , на прохання персоналу бару, підійняти та вивести ОСОБА_12 на вулицю, почав витягати ОСОБА_12 , який на той час був без свідомості, та жодного супротиву не чинив, за ногу з коридору приміщення кафе «Осінь», при цьому допускав аби голова потерпілого вдарялася об бетонну підлогу, в результаті чого заподіяв ОСОБА_12 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми - забій головного мозку тяжкого ступеню, травматичний субарахноідальний крововилив, забій м`яких тканин волосистої частини голови на потилиці, садна на обличчі в правій надбрівній області, які виникли від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, можливо рук або ніг людини, по давності 09.08.2007 року і згідно акту судово-медичного експерта №44/82 мд від 03.09.2007 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя. Після отриманих травм ОСОБА_12 в період часу з 09.08.2007 року по 13.11.2007 року перебував на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні Каланчацької ЦРЛ без свідомості в критичному стані для життя, після чого з 13.11.2007 року його було переведено на лікування за місцем мешкання буд. АДРЕСА_2 , де він лікувався не приходячи до свідомості від отриманих травм в результаті вказаних дій ОСОБА_6 . 13.11.2008 ОСОБА_12 від отриманих під час бійки ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер за місцем свого мешкання в АДРЕСА_2 . Згідно висновку СМЕ №1/149 мд від 17.02.2009 року смерть ОСОБА_12 настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми - забою головного мозку, яка ускладнилася набряком і набуханням головного мозку, що призвело до здавлення головного мозку, які виникли від дії тупих предметів з обмеженою поверхнею, можливо рук або ніг людини, по давності відповідають 09.08.2007 року та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя, ця небезпека реалізувалась смертю. Смерть ОСОБА_12 знаходиться в прямому причинному зв`язку з тілесними ушкодженнями, отриманими 09.08.2007 року
Не погодившись з постановленим вироком прокурор та засуджений ОСОБА_6 подали на нього апеляції.
В апеляції прокурор просить скасувати вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року відносно ОСОБА_6 у зв`язку з істотним порушенням кримінально-процесуального закону. Постановити новий вирок, виклавши в його мотивувальній частині оцінку доказів, наведеній в мотивувальній частині апеляції прокурора, та яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити йому покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Апеляційна скарга мотивована доводами про істотне порушення судом вимог КПК України та неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, як зазначає апелянт, за правилами ст. 323 КПК України (в редакції1960 року) суд обґрунтовує своє рішення на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Тобто не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.
Однак, як зазначає апелянт, в оскаржуваному вироку суду взагалі не надана оцінка доказам по справі, а лише мається їх перелік, що є істотним порушенням вимог КПК України ( в редакції1960 року) та тягне за собою безумовне скасування вироку.
Крім того, апелянт звертає увагу і на те, що в порушення вимог ст.323 КПК України (в редакції 1960 року), судом в мотивувальній частині вироку не зазначено, що аналіз досліджених доказів, матеріалів кримінальної справи, характер вчинюваних підсудним дій, те, що він свідомо з коридору приміщення кафе «Осінь» тягнув потерпілого ОСОБА_12 за ногу та допускав аби голова потерпілого вдарялася об бетонну підлогу, усвідомлюючи при цьому, що може заподіяти шкоду здоров`ю потерпілого та свідомо припускав її настання, його поведінка, свідчать, що його умисел був направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, в тому числі і тяжких.
Таким чином, засуджений усвідомлював небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно-небезпечні наслідки і свідомо припускав їх настання.
В апеляції засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року відносно нього, а кримінальну справу закрити за відсутності в його діях складу злочину.
Так, на думку апелянта, суд не об`єктивно розглянув справу, не виконав вказівки, які містяться в ухвалі апеляційного суду Херсонської області від 09.12.2014 року, не дав оцінки добутим по справі доказам, а тому ухвалив обвинувальний вирок.
Крім того, апелянт звертає увагу і на те, що постановляючи вирок, суд допустив суперечливі висновки щодо обставин справи, зазначивши в мотивувальній частині вироку про те, що він, діючи умисно, після того як наніс потерпілому ОСОБА_12 удар кулаком в обличчя, в результаті чого той упав та вдарився головою об підлогу, продовжував свої злочині дії та наніс лежачому ОСОБА_12 , який перебував при тямі, удар ногою по голові, а потім коли той уже був в непритомному стані взявши потерпілого за ногу потягнув його на вихід з бару при цьому допускав щоб голова потерпілого билась об підлогу.
Проте в підтвердження чи спростування зазначених обставин, а саме того чи перебував потерпілий при тямі чи ні, суд, за наявності протиріч з цього приводу в показаннях свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ніякої оцінки не дав, суперечності не усунув.
Крім того, на думку апелянта судом не надано ніякої оцінки і показанням свідка ОСОБА_15 , яка на протязі всього досудового слідства та розгляду справи в суді давала суперечливі показання, однак за відсутності належної їх перевірки та оцінки її показання дані під час останнього допиту були покладені в основу вироку.
Також, як зазначає апелянт, як на досудовому слідстві, так і в суді, він заперечував умисний характер своїх дій, однак суд незважаючи це, направленість умислу не перевірив, не дав цьому жодної оцінки та хибно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України.
Крім того, апелянт звертає увагу на ряд доказів покладених в основу вироку, які на його думку є недопустимими.
Заслухавши суддю - доповідача, думку учасників судового розгляду:
- прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали апеляцію прокурора та заперечували проти задоволення апеляції засудженого;
- засудженого та його захисника, які підтримали апеляцію засудженого та заперечували проти задоволення апеляції прокурора;
вивчивши матеріали справи, доводи апеляцій та перевіривши їх, вислухавши судові дебати та останнє слово засудженого, колегія суддів приходить до висновку, що вони підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 365 КПК України (в редакції 1960 року) рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального й процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Згідно ст. ст. 323 КПК України (редакції 1960 року) вирок суду повинен бути законним та обґрунтованим. Мотивувальна частина обвинувального вироку відповідно ст. 334 КПК України (редакції 1960 року) повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину з зазначенням доказів, на яких ґрунтується висновок суду щодо вини підсудного, з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає інші докази.
Відповідно до роз`яснення п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», суду належить дати аналіз всіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілих, підсудних, у висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення, не обмежуючись лише зазначенням прізвища свідків, потерпілого або назви проведеної експертизи.
Згідно п.п. 17, 18 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Роз`яснити, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні ознак установленого судом злочинного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, його частиною або пунктом, і формулюванні висновку про їх відповідність.
Вирок є обґрунтованим, якщо він постановлений на матеріалах справи, повністю зібраних, всебічно і повністю досліджених, правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину, про призначення міри покарання з достовірністю випливають з матеріалів справи.
Відповідно до ст.ст. 2, 15 КПК України в редакції 1960 року) суд, як єдиний орган, що здійснює правосуддя, під час провадження в кримінальній справі повинен забезпечити правильне застосування матеріального та процесуального закону й постановити (ухвалити) законне та обґрунтоване рішення. Це рішення має бути справедливим і не повинно містити жодних сумнівів стосовно повноти, всебічності та об`єктивності дослідження доказів.
Відповідно до ухвали апеляційного суду Херсонської області від 09.12.2014 року вирок відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України було скасовано у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінально процесуального законодавства, невідповідністю висновків суду, викладеним в судовому рішенні фактичним обставинам справи та призначеного новий розгляд справи в суді першої інстанції із зазначенням того, які саме недоліки судового розгляду підлягають усунення під час нового розгляду справи в суді першої інстанції.
Незважаючи на зазначене,вищевказані вимоги КПК України, роз`яснення, які містяться в постанові пленуму ВСУ та вказівки апеляційного суду судом першої інстанції при розгляді кримінальної справи відносно ОСОБА_6 дотримані не були, що ставить під сумнів законність і обґрунтованість постановленого по страві судового рішення.
Як вбачається з оскаржуваного вироку суд першої інстанції послався в ньому як на докази на показання підсудного, потерпілого, свідків, письмові докази по справі, в тому висновки експертиз.
Однак, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд жодної оцінки зазначеним доказам взагалі не дав, не усунув протиріччя, які містяться в них щодо обставин справи, та за таких обставин передчасно прийшов до висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст.121 КК України, не навівши у вироку жодних мотивів цьому, та не спростувавши позицію підсудного та захисту про відсутність умислу на завдання потерпілому тілесних ушкоджень та не передбачення настання смерті потерпілому внаслідок його протиправних дій.
Так, суб`єктивна сторона тяжкого тілесного ушкодження може полягати як в умисній ст. 121 КК України, так і в необережній формі вини ст. 128 КК України.
Вияснення питання про умисел, з яким діяв винний по відношенню до потерпілого, необхідно вирішувати виходячи з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, кількість характер і локалізацію тілесних ушкоджень, яке спричинило смерть потерпілого, для чого слід було ретельно дослідити докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.
Як вбачається з показань ОСОБА_6 він вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та повідомив, що умислу на заподіяння тяжким тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не мав.
Однак, як вбачається з оскаржуваного вироку, суд ніяких доказів на спростування таких доводів підсудного у вироку не зазначив.
Крім того, незважаючи на те, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 121 КК України полягає лише в умисній формі вини зазначив в судовому рішення про невизначеність умислу підозрюваного в момент заподіяння тілесних ушкоджень, при цьому кваліфікувавши його дії за ч. 2 ст. 121 КК України.
Крім не належного з`ясування направленості умислу підсудного, суд фактично не з`ясував і мотиви вчиненого злочину.
Так, підсудний не визнаючи вину у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за обставин зазначених у обвинувальному висновку, не заперечував факту заподіяння ним удару потерпілому в ході сварки, від якого за показаннями свідків - очевидців той впав спиною на підлогу та вдарився потилицею. Завдання удару ногою в голову потерпілого та його переміщення на літній майданчик бару заперечував. Тоді як свідкок ОСОБА_15 та ОСОБА_13 стверджували, що ОСОБА_6 завдав потерпілому, який впав після нанесеного удару на підлогу, удар ногою в область щоки, а після цього взявши його за ногу почав витягувати на вихід з бару до літнього майданчика. Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 , на відміну від показань вищевказаних свідків, зазначив, що на літній майданчик потерпілого ОСОБА_8 вивів він разом з ОСОБА_17 ..
Крім того, свідок ОСОБА_15 показала, що під час коли ОСОБА_6 тягнув за ногу потерпілого ОСОБА_12 , останній був притомному стані та просто лежав на полу, в той час інший свідок подій ОСОБА_13 вказав на те ОСОБА_12 в цей момент був без свідомості. Також в супереч показанням зазначених свідків про те, що ОСОБА_6 тягнув потерпілого за ногу на літній майданчик, свідок ОСОБА_18 повідомив, що коли він та ОСОБА_19 виводили ОСОБА_12 на літній майданчик, останній йшов сам, а вони його лише підтримували.
Показання цих свідків належно не були досліджені судом, не спростовані суперечності в показаннях обвинуваченого, цих та інших свідків, в тому числі очевидців події щодо обставин злочину. Належно не дослідженими судом залишилися і висновки судово-медичних експертиз для підтвердження чи спростовання показань зазначених свідків щодо завдання удару ногою в область щоки потерпілому матеріалами, в яких відсутні дані про наявність тілесних ушкоджень в цій частині обличчя потерпілого.
Постановляючи вирок, суд допустив суперечливі висновки щодо обставин справи, зазначивши в мотивувальній частині вироку, що ОСОБА_6 , маючи невизначений умисел, передбачаючи, що він нанесе шкоду здоров`ю потерпілого, умисно, завдав удар кулаком в обличчя ОСОБА_12 , в результаті чого той упав та вдарився головою об підлогу та перебував далі при тямі.
Проте, в підтвердження зазначених обставин, а саме, що потерпілий в цей час перебував при тямі, суд у вироку не навів жодного доказу.
Вияснення зазначених обставин має істотне значення для правильної кваліфікації дій засудженого.
При наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції повинен був зазначити у вироку, які докази взяв до уваги та відкинуті інші, проте, цього не зробив.
Крім того, як вбачається з протоколу та журналу судового засідання, а також технічної фіксації судового розгляду в судових засіданнях 04.03.2016 року був допитаний свідок ОСОБА_20 , 18.03.2016 року свідок ОСОБА_21 та 22.07.2016 року свідок ОСОБА_22 , однак відомостей про допит зазначених свідків, як і аналізу їх показань на предмет їх допустимості та спроможності, оскаржуваний вирок взагалі не містить.
Також, в оскаржуваному вироку суд, як на достовірне джерело доказів послався на висновки п`яти проведених по справі судово-медичних експертиз, та висновок експерта, які по суті містять суперечності, та з приводу яких допитувався в судовому засіданні експерт.
Проте, суд не дав оцінки відповідності зазначених експертиз вимогам ст. 200 КПК України 1960 року, оскільки деякі з них фактично не містять даних про те, які експерт провів дослідження, які матеріали використав та інше. Також, суд не зазначив, які саме висновки експертиз та в якій частині узгоджуються з іншими доказами по справі та підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину .
Таким чином, суд допустив неповноту судового слідства, істотні суперечності у вироку щодо викладення фактичних обставин справи, зокрема, тих, що мають значення для з`ясування змісту та направленості умислу ОСОБА_6 .
За вищевказаних обставин доводи апеляцій засудженого та прокурора щодо прийняття рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 без всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, відсутності належного аналізу та оцінки всіх здобутих доказів, якими має обґрунтовуватися пред`явлене обвинувачення в їх сукупності, у тому числі оцінки показань потерпілого, свідків та підсудного, висновків судово-медичної експертизи, тощо, та доводи апелянтів щодо порушення вимог кримінально-процесуального закону при постановленні вироку без встановлення та зазначення мотивів та умислу ОСОБА_6 на вчинення протиправних дуй щодо потерпілого, є слушними та підлягають задоволенню.
З огляду на викладене, висновок суду, викладений у вироку, щодо доведеності вини та кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України, є невмотивованим, а вирок не відповідає вимогам ст. 323, 334 КПК України (в редакції 1960 року).
Крім того, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 370 КПК України (в редакції 1960 року), істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок чи постанову. Вирок (постанову) в усякому разі належить скасувати, якщо, в тому числі, у справі відсутній протокол судового засідання або перебіг судового процесу не фіксувався технічними засобами (п.10 ч. 2 ст. 370 КПК в редакції 1960 року).
Згідно ч. 2 ст. 374 КПК України, апеляційний суд скасовує вирок (постанову) і повертає справу на новий судовий розгляд в суд першої інстанції, якщо при розгляді справи в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку чи постанови, зокрема, порушення, зазначені в пунктах 2, 3, 4, 6-10, 13 частини другої статті 370 КПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, перебіг її розгляду здійснювався, в тому числі, за допомогою технічних засобів. Незважаючи на відсутність прийнятого рішення про подальше не фіксування судового розгляду технічними засобами в матеріалах справи відсутній технічний носій інформації на якому б були зафіксовані судові засідання від 30.06.2016 року та 23.12.2016 року.
Також, як вбачається з матеріалів справи, крім здійснення повного фіксування судового розгляду засобами фіксації секретарем судового засідання вівся і протокол судового засідання в якому подекуди час проведення судових засідань не співпадає з часом проведення судових засідань, який зазначений в журналі судового засідання
Також, як вбачається з постанови від 22.06.2015 року, кримінальна справа відносно ОСОБА_6 була прийнята до провадження суддею ОСОБА_1 та згідно резолютивної частини цієї постанови призначено попередній судовий розгляд, однак матеріали справи не містять ніяких даних про його проведення.
Також, ухвалю від 30.01.2017 року, з посиланням на ст.ст. 409, 411 КПК України (в редакції 1960 року), як про це зазначено в ухвалі, були виправлені описки, а фактично доповнена резолютивна частина вироку вказівкою суду щодо зарахування строку попереднього ув`язнення ОСОБА_6 в строк відбування покарання, що є недопустимим, оскільки зазначені питання мали б віршуватися судом уже після набрання вироком законної сили, тобто в порядку його виконання.
Зважаючи на зазначене, та виходячи з того, що суд першої інстанції при розгляді кримінальної справи відносно ОСОБА_6 допустив істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність судового рішення, постановленого по справі, вимогам кримінально-процесуального закону, оскільки висновки районного суду не відповідають всім фактичним обставинам, встановленим під час судового слідства, оскаржуваний вирок суду підлягає безумовному скасуванню відповідно до вимог ст. 367, 374 КПК України (в редакції 1960 року) з направленням справи на новий судовий розгляд.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України (в редакції 1960 року), при скасуванні вироку з поверненням справи на новий судовий розгляд, апеляційний суд не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого кримінального закону та покарання, а тому при новому судовому розгляді місцевому суду належить з`ясувати всі фактичні обставини справи у порядку, визначеному кримінально-процесуальним законом, належно дослідити докази по справі, надані досудовим слідством та здобуті під час судового розгляду справи в їх сукупності, надати всім без винятку здобутим доказам належну правову оцінку, усунути існуючі протиріччя та постановити законний, належно мотивований та обґрунтований вирок.
За таких обставин апеляції прокурора та засудженого підлягають частковому задоволенню, в частині скасування вироку.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366, 367 КПК України (в редакції 1960 року), колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Апеляції прокурора Новокаховської місцевої прокуратури Херсонської області ОСОБА_10 та засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Каланчацького районного суду Херсонської області від 27 січня 2017 року, відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК України скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишити без змін у виді підписки про невиїзд.

Головуючий:
Судді: