Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/96/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 185 (81, 86-1, 140) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.02.2017 року. м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0011188 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сєвєродонецька Луганської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 14.02.2006 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 2 ст. 185 КК України на 1 рік позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік;

- 26.10.2006 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі; на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки;

- 22.10.2008 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі;

- 26.10.2010 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 18.12.2014 року вироком Рубежанського міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;

- 10.07.2015 року вироком Лисичанського міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 3 роки 3 місяці позбавлення волі;

- 13.05.2016 року вироком Сєвєродонецького міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70, на 4 роки 8 місяців позбавлення волі;

- 19.05.2016 року вироком Лисичанського міського суду Луганської області за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки 8 місяців; звільненого 08.07.2016 року на підставі ухвали Старобельського районного суду Луганської області,

засуджено за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставіч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання у виді позбавлення волі зараховано строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 08.09.2016 року і до дня набрання вироком законної сили

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить змінити вирок суду першої інстанції та призначити покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбуття покарання встановивши іспитовий строки 3 роки, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції при призначенні покарання не взято до уваги всі пом`якшуючі та характеризуючи обставини покарання, зокрема за місцем проживання ОСОБА_7 характеризується позитивно, осудний, на обліку в лікарнях не перебуває, раніше він був судимий, але за дані злочини, він вже фактично поніс покарання. На вчинення злочину його спіткали важке матеріальне становище, хвороба матері його цивільної дружини. Він є уродженцем м. Сєвєродонецька Луганської області, політична ситуація, економічні обставини в країні вимусили його шукати роботу після звільнення з місць позбавлення волі в іншому регіоні.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 08.09.2016 року приблизно о 03 год. 23 хв., проходячи по вул. Євгена Тельнова в м. Кропивницькому Кіровоградської області, помітив магазин «Ятрань», що розташований за адресою: м. Кропивницький, вул. Євгена Тельнова, 8, к. 1. В цей час у ОСОБА_7 виник умисел на вчинення таємного викрадення чужого майна. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , діючи цілеспрямовано, з корисливих спонукань, з метою власної наживи, шляхом віджиму пластикових дверей вищевказаного магазину, проник в середину приміщення, де з касового апарату викрав грошові кошти в сумі 701,00 грн., однак з причин, що не залежали від його волі не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, оскільки був затриманий співробітниками Державної служби охорони.

Заслухавши доповідача, у дебатах захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення вироку суду без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданої апеляції, колегія суддів встановила, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які досліджені судом першої інстанції у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, та є взаємоузгодженими між собою і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

При цьому районний суд дотримав вимоги змісту ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого та роз`яснив йому наслідки застосування такої норми закону, зокрема неможливість оскаржити такі обставини в апеляційному порядку, і за згодою всіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин кримінального провадження, які ніким не оспорювалися, у тому числі і тих фактичних обставин, які зазначені в обвинувальному акті.

На підставі викладеного, колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, стосовно яких, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались.

За таких обставин районний суд обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 3ст. 185 КК України, кваліфікувавши його дії, як незакінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у інше приміщення.

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог статей 50, 65 КК України та роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року, а також вимог ч. 3 ст. 68 КПК України, відповідно до якої за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України.

Отже, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення, особі обвинуваченого та розмір покарання не перевищує двох третин максимального строку, передбаченого санкцією статті 185 частини 3 КК України, тобто не перевищує 4 років позбавлення волі.

За таких обставин, доводи апеляції захисника ОСОБА_6 про пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 призначеного покарання та про невідповідність призначеного останньому покарання та тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення внаслідок суворості, то вони не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є тяжким злочином; особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується позитивно, осудний, на обліках у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий злочин маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість; обставини, що пом`якшують покарання щире каяття; обставини, що обтяжують покарання - відсутні, а тому обґрунтовано дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 не можливе без ізоляції від суспільства та призначив покарання, яке не перевищує двох третин максимального строку, передбаченого санкцією статті, яке у даному випадку буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, та відповідатиме цілям покарання.

До того ж, хоча судом не вмотивовано, але при призначенні покарання належно враховано, що у ОСОБА_7 немає батьків, є неповнолітній брат, а батько його дружини з якою він проживає у не зареєстрованому шлюбі, інвалід пенсійного віку і ці особи потребують сторонньої допомоги.
Проте, вище зазначені обставини являються такими, що характеризують особу ОСОБА_7 , а тому не можуть бути визнані поряд з цим, ще й обставинами, що пом`якшують його покарання. При цьому, самі по собі наведені дані, які характеризують ОСОБА_7 як особу, без урахування в сукупності з обставинами кримінального провадження, мотиву вчинення кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого в частині наявності у нього судимостей за не однократне вчинення злочинів, в тому числі й тяжких, не можуть бути підставами для пом`якшення покарання або застосування до обвинуваченого ст.ст. 69,75 КК України.
Доводи захисника ОСОБА_9 , що на вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_7 спіткало важке матеріальне становище, що вимусило шукати роботу після звільнення з місць позбавлення волі в іншому регіоні, хвороба матері його цивільної дружини, колегія суддів відкидає, як необґрунтовані, так як в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані стосовно наявності у ОСОБА_7 на утриманні хворої матері його цивільної дружини та довідки з місця роботи, а захисник не долучив до апеляційної скарги документи, на підтвердження даного факту.

При цьому наявність важкого матеріального становища у ОСОБА_7 , що вимусило його до вчинення кримінального правопорушення, сторона захисту використовує як спосіб уникнути покарання, яке ОСОБА_7 дійсно заслужив. Також захисник не ураховує, що ОСОБА_7 вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих тяжких злочинів, маючи не зняту та непогашену в установленому законом порядку судимість, якому ухвалою Старобільського районного суду Луганської області від 08.07.2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України та звільнено з під варти, 08.09.2016 року, тобто через короткий проміжок часу вчинив новий злочин, що свідчить про небажання ОСОБА_7 стати на шлях виправлення. Судами двічі ОСОБА_7 призначалось покарання у виді позбавлення волі, з застосуванням ст. 75 КК України на підставі якої він звільнявся від відбування покарання з випробуванням.

Отже, колегія суддів не знаходить передбачених законом України про кримінальну відповідальність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України і звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Також колегія суддів зазначає, що відсутні законні підстави до застосування ст. 69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 368 КПК України при ухваленні вироку, суд зокрема, вирішує питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати; основні засади призначення покарання, що є обов`язковими для суду при призначенні покарання винуватому, регламентовані ст. 65 КК України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому ОСОБА_7 судом першої інстанції призначено покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром, необхідне і достатнє для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, є справедливим, а також відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для скасування вироку чи для пом`якшення обвинуваченому покарання колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01.11.2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4