Єдиний унікальний номер 243/1729/16-к
Номер провадження 11-кп/775/966/2016

УХВАЛА

Іменем України

16 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті Донецької області матеріали кримінального провадження № 0005724 відносно ОСОБА_8 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,потерпілої ОСОБА_11 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Слов`янськ, Донецької обл., українця, громадянина Украіни, з неповною вищою освітою, одруженого, має неповнолітню доньку ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , мешкає по АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, за ч. 3 ст. 382 КК України призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі, з позбавленням права обіймати певні посади строком на 3 роки. На підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно обрано покарання у вигляді позбавленням волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права обіймати певні посади строком на 3 (три) роки. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) гривень. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду у сумі 1000 (одна тисяча) гривень, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року, з обвинуваченого ОСОБА_8 за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.08.2013 року, яке набуло чинності 12.08.2013 року, в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто грошові кошти в сумі 2000 грн. на користь ОСОБА_11 .

На підставі рішення Апеляційного суду Донецької області від 12.08.2013 року, Слов`янським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист №243/4463/13-ц від 27.08.2013 року про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 грошових коштів в сумі 2000 грн.

На підставі виконавчого листа № 243/4463/13-ц від 27.08.2013р., 30.08.2013 р. відділом Державної виконавчої служби Слов`янського МРУЮ, відповідно до вимог ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження», відкрито виконавче провадження та надано ОСОБА_8 семиденний строк на добровільну сплату боргу, про що було сповіщено обвинуваченого.

Відповідно до ст.ст. 124, 129 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими для виконання на всій території України.

Відповідно до ч.2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Згідно ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження щодо рішення майнового характеру повинно бути виконане в шестимісячний строк з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

В порушення зазначених вимог законодавства, обвинувачений ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що рішення Апеляційного суду Донецької області від 18.08.2013р. набрало законної сили, діючи умисно, в своїх власних інтересах, будучи працездатною особою, яка зобов`язана сплатити кошти на користь ОСОБА_11 , маючи реальну можливість виконати вказане рішення суду, в період з 12.08.2013 року по 23.02.2016 року рішення суду не виконав.

Також, рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2014 року, яке набуло чинності 22.12.2014 року, з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 стягнуто грошові кошти в сумі 5000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

На підставі даного рішення суду Слов`янським міськрайонним судом Донецької області видано виконавчий лист № 243/1391/14 від 15.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 грошових коштів в сумі 5000 грн.

Згідно виконавчого листа № 243/1391/14 від 15.09.2015р., 18.09.2015 відділом Державної виконавчої служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області на підставі ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження та надано ОСОБА_8 семиденний строк на добровільну сплату боргу, про що було сповіщено обвинуваченого.

В порушення вимог ст. ст. 124, 129 Конституції України, ч. 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2014 року набрало законної сили, діючи умисно, в своїх власних інтересах, будучи працездатною особою, яка зобов`язана сплатити кошти на користь ОСОБА_10 , маючи реальну можливість виконати вказане рішення суду, в період з 22.12.2014 року по 23.02.2016 року рішення суду не виконав.

Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.11.2013 року, яке набуло чинності 27.12.2013р. з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 стягнуто заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 188597,46 грн., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, у розмірі 390,99 грн. та оцінкою вартості пошкодженого майна у розмірі 793,80 грн., а всього на суму 189 782,25 грн.

На підставі зазначеного рішення суду Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області видано виконавчий лист № 263/6165/2013-ц від 17.01.2014р. про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 грошові кошти в сумі 189 782, 25 грн.

Відповідно до вказаного виконавчого листа 19.11.2015р. відділом Державної виконавчої служби Слов`янського міськрайонного управління юстиції Донецької області на підставі ст. ст. 17, 19, 20, 25 Закону України «Про виконавче провадження» відкрито виконавче провадження та надано ОСОБА_8 семиденний строк на добровільну сплату боргу, про що сповіщено обвинуваченого.

В порушення вимог ст. ст. 124, 129 Конституції України, ч.2,4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження», ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21.11.2013 року набрало законної сили, діючи умисно, в своїх власних інтересах, будучи працездатною особою, яка зобов`язана сплатити кошти на користь ОСОБА_12 , маючи реальну можливість сплачувати грошові кошти на користь останньої, в період з 27.12.2013 року по 23.02.2016 року рішення суду не виконав, чим заподіяв істотну шкоду ОСОБА_12 .

На вказаний вирок суду прокурором у ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, виключивши з резолютивної частини вироку посилання на призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади. Зазначає, що суд у вступній частині вироку зазначив, що ОСОБА_8 є не працевлаштованою особою, тобто, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ніде не працює та не займає посади, пов`язані з виконанням організаційно розпорядчих, адміністративних та фінансово господарських функцій, проте в резолютивній частині вироку суд не чітко сформульовано рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльність, тобто не в повної міри зрозуміло, як виконувати даний вирок.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 також не погодився з вироком, просить вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати його невинуватим та закрити кримінальне провадження, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень. Крім того, зазначив в апеляційній скарзі, що за відсутності підстав для його виправдання, просить вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року щодо нього змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування основного покарання з іспитовим строком. Свої вимоги мотивує тим, що він не мав фінансової можливості сплатити матеріальну шкоду потерпілим, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, що, нібито, він мав таку можливість. Пояснив, що по мірі своєї фінансової можливості виконував судові рішення, частково сплачуючи потерпілим шкоду, про що надав квитанції.

Також на вказаний вирок суду потерпілим ОСОБА_10 подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року скасувати в частині цивільного позову, та постановити новий, яким стягнути з ОСОБА_8 на його користь моральну шкоду у сумі 15 000 грн., оскільки до теперішнього часу обвинувачений сплатив лише частину заподіяної шкоди.

В своїй апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_11 просить вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року скасувати в частині цивільного позову, та постановити новий, яким стягнути з ОСОБА_8 на її користь моральну шкоду у сумі 25 000 грн., мотивуючи тим, що з його вини тривалий час була позбавлена можливості користуватись своїми грішми.

Також до апеляційного суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_13 від потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 , в яких вони заперечували проти доводів, викладених в його апеляційний скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; думку захисника та обвинуваченого ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора, заперечували проти доводів апеляційних скарг потерпілих, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають частковому задовольню, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 слід залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд, встановивши фактичні обставини по справі, дійшов до правильного висновку про об`єм та доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_8 , кваліфікації його дій.

Висновки суду підтверджені перевіреними в ході судового розгляду та наведеними у вироку доказами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 під час розгляду справи свою провину не визнав, але підтвердив, що дійсно, за рішеннями суду, на підставі виконавчих листів, що перебувають на виконанні у відділі ДВС Слов`янського міськрайонного управління юстиції, він повинен сплати грошові суми на користь ОСОБА_11 2000 грн., ОСОБА_10 5000 грн., ОСОБА_12 - 189 782 грн. 25 коп. Пояснив, що намагався погашати призначені суми. Станом на 23.02.2016р. він повністю сплатив ОСОБА_11 2000 грн. Вважає, що у зв`язку з тим, що він не працює, проживає на випадкові заробітки, допомогу батьків дружини, він не мав можливості погасити всі присуджені суми. В 2014р. намагався стати на облік до центру зайнятості населення, однак йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він значився як особа-підприємець. З лютого 2016р. по цей час він перебуває на обліку у центрі зайнятості. Не заперечував в судовому засіданні, що від дідусі та матусі йому у спадок залишилось дві квартири, в одній з них мешкає він з сім`єю, а в іншій його родичі і з них він ніякого орендної плати не бере. Незважаючи на те, що він прийняв спадщину, розпоряджається спадковим майном, але оформити на своє ім`я дані квартири не може у зв`язку з відсутністю грошей. Дійсно, у ПриватБанку він має картку, але ніяких операцій по ній не робив, так як у 2015 році даною карткою користувався його друг - ОСОБА_15 . Додав, що крім сум, які він винен потерпілим, він ще має інші рішення, по яких повинен сплатити заборгованість на користь банку, де у 2007-2008 р.р. брав два кредити, по яких і нарахована заборгованість. Вважає, що матеріальне становище не дає йому можливості погасити суми, призначені за рішенням суду, але він не ухиляється від їх сплати, а тому вважає, що його вина не доведена та просить суд його виправдати.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно послався у вироку на покази потерпілих та інші встановлені докази.

Колегія суддів вважає, що немає підстав ставити під сумнів, в їх достовірності, покази потерпілих та свідків, які суд виклав у своєму вироку та надав їм належну правову оцінку.

Потерпілий ОСОБА_10 підтвердив у суді, що за рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 20.10.2014 року обвинувачений ОСОБА_16 повинен сплатити 5000 грн., але на час судового розгляду ним сплачено лише 320 грн.. Йому відомо, що в нього є успадковані від родичів квартири, однак ОСОБА_8 відмовляється їх оформлювати на своє ім`я, посилаючись на відсутність грошей для цього, що, на його думку, є умисним невиконанням рішення суду, пов`язане с небажанням виплатити суми за рішеннями суду. Свої моральні страждання оцінює в 15000 грн., які просить стягнути з обвинуваченого.

Представник потерпілої ОСОБА_17 , її мати, ОСОБА_11 , пояснила в суді, що за рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12.08.2013 року з обвинуваченого на користь ОСОБА_11 стягнуто сумі 2000 грн., між тим, на протязі двох років ОСОБА_8 не виконував рішення суду, незважаючи на те, що вона неодноразово пропонувала йому допомогу щодо оформлення спадщини. Підтвердила, що отримала від ОСОБА_8 19510 грн. від загальної суми 22000 грн. Вважає, що обвинувачений, який займається вантажоперевезенням, здає в оренду квартиру, тобто має прибуток, а цьому має можливість своєчасно сплатити борг, але навмисно ухиляється від сплати. Оскільки вони тривалий час не можуть користуватись своїми грошима з вини обвинуваченого, просить стягнути з нього матеріальну шкоду у розмірі 25000 грн. на користь ОСОБА_11 ..

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що, працюючи державним виконавцем, у 2013р. отримала документі для примусового виконання рішень суду, про що відкрила виконавче провадження про стягнення з боржника ОСОБА_8 та користь ОСОБА_11 та ОСОБА_10 грошових коштів. Це провадження було у неї понад шести місяців, по якому вона разом із стягувачами виходила за місцем мешкання боржника ОСОБА_8 перевірити його майновий стан, але нічого не було виявлено. Нею було встановлено, що ОСОБА_8 отримав у спадщину дві квартири, але навмисно їх не оформлює, що не дає можливість їх описати та виставити на торги, з метою подальшого погашення боргу.

Колегія суддів вважає, що першої інстанції дав належну оцінку показам інших свідків: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , згідно до яких встановлено, що обвинувачений дійсно звертався до центру зайнятості населення, однак йому було відмовлено в постановці на облік, як особі яка не знята з обліку як приватний підприємець; про те, що в квартирі, яку отримав обвинувачений у спадок, живе інша особа; про те, що до початку 2016р. ОСОБА_8 користувався карткою Приватбанку, а потім віддав іі свідку ОСОБА_26 , оскільки на ній, нібито, були гроші останнього.

Суд також обґрунтовано послався на письмові докази, які підтверджують факт того, що ОСОБА_8 повинен був сплачувати грошові кошти на користь потерпілих, згідно до виконавчих листів на підставі рішень суд, які набрали чинності, але умисно ухилявся від цього на протязі тривалого часу, в тому числі: подання ВДВС Слов`янського міськрайонного управління юстиції від 04.10.2013р. за виконавчим провадженням про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн. (Т. 1 а.с.63-65); заяву ОСОБА_11 від 17.09.2013р. та документи виконавчого провадження державного виконавця; заяву ОСОБА_8 на ім`я Приватного нотаріуса, яка прийнята 04.01.2013р., якою ОСОБА_8 приймає спадщину після смерті матері ОСОБА_27 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т.1 а.с.86); довідки КП «Бюро технічної інвентаризації», з яких вбачається, що за ОСОБА_8 право власності на нерухоме майно не зареєстровано, однак зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_27 (матір`ю обвинуваченого), а на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_16 (батьком обвинуваченого) (Т.1 а.с.96,97,98); заяву ОСОБА_8 на ім`я нотаріуса м. Слов`янськ, яка прийнята 06.09.2013р., якою ОСОБА_8 приймає спадщину після смерті батька - ОСОБА_28 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т.1 а.с.101); виконавче провадження № 542/18 (номер ЄДРВП №48312490) відкрите на підставі виконавчого листа № 2-1092-2009 від 11.09.2009р., виданого на підставі рішення Апеляційного суду Донецької області про стягнення з боржника ОСОБА_8 ( НОМЕР_1 ) на користь стягувача ОСОБА_10 11115 грн. (Т.1 а.с.115); заяву ОСОБА_10 від 31.07.2015р. та виконавчий лист № 2-1092-2009 від 11.09.2009р. про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 11115 грн. (Т.1 а.с.120); постанову від 04.08.2015р про приєднання виконавчого провадження (номер ЄДРВП №48256940) до зведеного виконавчого провадження (номер ЄДРВП: №49756245) (Т.1 а.с.121); постанову про відкриття виконавчого провадження від 19.11.2015р. за виконавчим листом №243/6165 виданого 17.01.2014р. про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 заборгованості в розмірі 189782,25 грн. (номер ЄДРВП №49395441) (Т.1 а.с.160,187); заяву ОСОБА_12 про прийняття (повторно) виконавчого листа № 243/6165, виданого 21.11.2013р. про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 заборгованості в розмірі 189782,25 грн. (Т.1 а.с.171); виконавчий лист № 243/6165, виданий 21.11.2013р. Жовтневим районним судом м. Маріуполя Донецької області, про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 заборгованості в розмірі 189782,25 грн. (Т.1 а.с.172); рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2013 року, яким з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 стягнута заборгованість в розмірі 189782,25 грн. (Т.1 а.с.175-177); облікову картку на зведене виконавче провадження за номером ЄДРВП 49756245, у якій вказано, що зведено декілька виконавчих проваджень на загальну суму 248172,26 грн., у тому числі на користь ОСОБА_12 189782,25 грн., ОСОБА_10 5000 грн., ОСОБА_10 11115 грн., ОСОБА_11 12264,81 грн., ОСОБА_11 -2000 грн., а також на користь банків (Т.1 а.с.184-185); заявою ОСОБА_12 від 23.11.2015р., у якому остання просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за ст. 382 КК України за умисне ухилення від виконання рішення суду (Т.1 а.с.186); інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.02.2016р., з яких вбачається, що на даний час квартира АДРЕСА_3 зареєстрована за ОСОБА_27 , а квартира АДРЕСА_4 зареєстрована за ОСОБА_16 (Т.1 а.с.226-227,228-229); протокол обшуку від 18.02.2016р. квартири АДРЕСА_4 , де мешкає ОСОБА_8 , під час якого було виявлено та описано побутову, аудіо-відео техніку, а також два договори оренди житлового приміщення від 03.04.2012р. та 01.08.2013р., укладених ОСОБА_8 з орендарями приміщення ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , та акт здавання-прийму квартири, який підтверджує той факт, що ОСОБА_8 прийняв у спадщину квартири та розпоряджається ними, отримуючи дохід у вигляді орендною плати, але офіційно це ніде не вказує і тим паче не реєструє своє право власності на отримані ним у спадок квартири (Т.1 а.с.235-239).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції у своєму вироку дав належну оцінку всім зазначеним у вироку доказам, в їх сукупності, повний аналіз показанням самого обвинуваченого ОСОБА_8 , який не заперечував про наявність виконавчих листів, виданих на підставі рішень суду, які набрали чинності, та необхідність сплачувати кошти потерпілим, а також потерпілих про ухилення обвинуваченого від сплати, тобто умисне невиконання рішень суду, а також показанням свідків, давши їм належну правову оцінку. Зазначені показання є послідовними та не суперечать іншим встановленим по кримінальному провадженню обставинам, дослідженим в ході судового розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши всі докази, правильно дійшов до висновку про правильність кваліфікації дій ОСОБА_8 , про що зазначив у вироку.

Доводи обвинуваченого про те, що, на його думку, в його діях нема складу інкримінованого йому складу злочину, оскільки він не мав можливості сплачувати потерпілим заподіяну шкоду за рішеннями суду, спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, викладеними у вироку та показаннями потерпілих та свідків.

Всі допитані під час судового засіданні потерпілі, а також свідки, підтвердили, що доводи ОСОБА_8 про, нібито, неможливість сплачувати кошти за рішеннями суду у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, не відповідають дійсності. Як встановлено державним виконавцем, підтверджено письмовими доказами, ОСОБА_8 отримав у спадок дві квартири від родичів, які не переоформлював на своє ім`я, яку здавав в оренду, одержуючи за це гроші. Банківську картку, на якій знаходились кошти, якою він користувався до початку 2016 року, передав своєму товаришу, мотивуючи, що на ній знаходяться гроші останнього. Таким чином, як під час досудового розслідування, так в судовому засіданні, встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 мав можливість сплачувати потерпілим заподіяну шкоду, але навмисно ухилявся від виконання судових рішень.

Аналіз наведених доказів, в їх сукупності, свідчить про обґрунтованість висновків суду про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що знайшло своє повне підтвердження під час судового розгляду.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він виконав рішення суду про стягнення з нього на користь ОСОБА_11 2000 грн. ще до порушення відносно нього кримінального правопорушення були предметом перевірки суду, який встановив, що вони не відповідають дійсності. Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, пославшись на витяг з кримінального провадження № 0005724, з якого вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 звернулась з заявою про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , яка була внесена до ЄРДР 11.10.2013р. (Т.1 а.с.60), що в свою чергу спростовує посилання ОСОБА_8 на безпідставне порушення справи, так як 23.02.2016 року ним було погашено суму боргу ОСОБА_11 ..

Доводи обвинуваченого, що він, крім того, частково сплатив суми на користь інших потерпілих, також не свідчать про його невинуватість у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки несплата заборгованості, встановленої судовими рішеннями, на протязі декількох років свідчить саме про умисне ухилення від їх виконання.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що він не мав реальної можливості сплатити борги за заподіяну шкоду за рішеннями суду, а тому вважає, що в його діях відсутній склад злочину, неспроможні. Суд першої інстанції правильно не взяв до уваги ці твердження, оскільки обвинувачений достовірно знав, що рішення суду, зазначені у вироку, набрали законної сили, тобто, діяв умисно, в своїх власних інтересах, будучи працездатною особою, яка зобов`язана сплатити кошти на користь потерпілих, при цьому, маючи реальну можливість сплачувати грошові кошти з 12.08.2013 року по 23.02.2016 року рішення суду не виконав, чим заподіяв істотну шкоду.

Колегія суддів погоджується з доводами суду першої інстанції, викладені у вироку, який обґрунтовано критично поставився до показань свідків, що були допитані в судовому засіданні: ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_25 , які охарактеризували обвинуваченого як порядну людину, яка надає допомогу, дотримується свого слова, при цьому жодний з цих свідків не вказав за який рахунок ОСОБА_8 утримує весь цей час себе та свою родину, чому він своєчасно не сплачує борги за рішенням суду і які підстави є у них, щоб своєчасно не надати матеріальну допомогу своєму, з їх слів, товаришу. Крім цього, свідок ОСОБА_25 не міг суду пояснити з якої саме картки ПАТ КБ «Приватбанк», яку, нібито, він брав у ОСОБА_8 , він проводив платіжно-розрахункові операції, які саме суми надходили на дану картку та її пін-код, що у свою чергу ставить під сумнів покази даного свідка.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції також обґрунтовано не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_23 в тій частині, що той, нібито, інколи надає ОСОБА_8 належний йому автомобіль «Форт», оскільки дані свідчення суперечать викладеним оголошенням про вантажоперевезення на сторінках інтернет-сайтів із зображенням ОСОБА_8 , а іншої інформації номер мобільного телефону, вантаж, вартість кілометражу. Зазначений свідок є зацікавленою особою по справі.

Також суд правильно та обґрунтовано не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_33 в той частині, що майно у квартирі АДРЕСА_3 належать їм, оскільки ці свідки є родичами обвинуваченому, вони не надали суду жодного документу, який вказував на належність їм цього майна. Саме з цих підстав вони також є зацікавленими особами по справі.

На думку колегії суддів, провина обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження під час судового розгляду і тому немає підстав для його виправдання.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом обвинуваченому у вигляді 3 /трьох/ років позбавлення волі, відповідає загальним засадам, тобто призначено у відповідності із ступенем тяжкості скоєного кримінального правопорушення, даних про особу останнього, який не судимий на підставі ст. 89 КК України, характеризується задовільно, той факт, що тяжких наслідків від скоєного тим злочину не настало, а також ту обставину, що невиконання судового рішення негативно впливає на авторитет держави та судових органів, чим нівельована кінцева мета правосуддя - захист інтересів громадян. Міра покарання призначена в межах санкції.

Між тим, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про можливість звільнення його від відбування покарання з випробуванням з застосуванням вимог ст.ст. 75, 76 КК України, заслуговують на увагу.

Згідно до вимог ст. 65 КК України особі, що вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як встановлено судом першої інстанції та апеляційним судом, обвинувачений ОСОБА_8 має на утриманні малолітню дитину, дружину, яка не працює у зв`язку з доглядом за дитиною, на теперішній час працевлаштувався, характеризується задовільно, тобто має реальну можливість сплачувати потерпілим суми матеріальної шкоди згідно до рішення суду, що неможливо в умовах позбавлення волі. Повне погашення заподіяної шкоди на підставі рішення суду потерпілій ОСОБА_11 та часткове погашення обвинуваченим ОСОБА_8 іншим потерпілим заподіяної шкоди, свідчить про фактичне визнання ним вини.

На думку колегії суддів зазначені обставини є такими, що пом`якшують покарання, а тому вважає за можливе частково задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням терміном на 2 роки, застосувавши до нього вимоги ст. 75 КК України, якщо він протягом зазначеного строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, а також не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Колегія суддів вважає, що покарання з застосуванням вимог ст.ст. 75,76 КК України, є саме таким, що відповідає засадам кримінального провадження.

Доводи апеляційної скарги прокурора стосовно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права обіймати певні посади строком на 3 роки, підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до ст. 55 КК України призначення зазначеного додаткового покарання полягає в позбавленні засудженого його суб`єктивного права на посаду, яку він обіймав, або на службову, професійну чи іншу спеціальну діяльність, якою він займався під час вчинення злочину.

Як видно з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_8 ніде не працював та не займав ніякої посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих, адміністративних та фінансово-господарських функцій, не займав ніякої посади, заборону на яку передбачає дана санкція. Таке ж роз`яснення надане в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003р. із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», де зазначено, що позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю, відповідно до вимог ст.. 55 КК України, застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю. У зв`язку з чим необхідно виключити зазначене посилання з резолютивної частини вироку.

З зазначених та викладених в ухвалі підстав вирок суду першої інстанції слід змінити в частині призначення покарання.

В іншій частині вирок необхідно залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що немає підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілих ОСОБА_34 та ОСОБА_35 . Суд у своєму вироку докладно виклав підстави, з яких він частково задовольнив їх позовні вимоги стосовно стягнення з обвинуваченого моральної шкоди саме у зазначеному у вироку розмірі. Суд першої інстанції обґрунтовано послався на роз`яснення, викладені в п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» від 31.03.1995р. із змінами та доповненнями, згідно до якої під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

На думку колегії судді, суд першої інстанції правильно зазначив у вироку обставини стягнення моральної шкоди та її розміру, про що докладно зазначив у вироку. Моральна шкода на користь потерпілих у визначеному судом розмірі обумовлена саме тими стражданнями, на які вони посилались. Крім того, 23.02.2016 року потерпілій ОСОБА_36 обвинуваченим сплачена сума шкоди у повному обсязі. Доводи про задоволення позову з тих підстав, що вони відчували моральні страждання з тих підстав, що не могли користувались своїми грішми, взяті до уваги судом першої інстанції. Колегія суддів вважає, що сума 1000 грн. є такою, що відповідає зазначеним вимогам потерпілих.

У зв`язку с наведеним у задоволенні апеляційних вимог потерпілих слід відмовити.

Колегія суддів зазначає, що з 08.10.2016р. набрав чинності Закон України «Про пробацію», яким внесені зміни до ст. 76 КК України, згідно до яких нагляд за особами, звільненими від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації за місцем проживання, роботи або навчання засудженого, крім положень щодо застосування пробаційних програм, що набирають чинності з 01 січня 2018 року. Між тим, фактично органи пробації на теперішній час не створені, а функції органів пробації наразі фактично виконує кримінально-виконавча інспекція, а тому вважає, що призначаючи обвинуваченому покарання з застосуванням вимог ст. 76 КК України і покладаючи на нього певні обов`язки, контроль за виконання вироку слід покласти саме на КВІ.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково, апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 22 червня 2016 року посилання на призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 382 КК України до 1 року позбавлення волі; за ч. 3 ст. 382 КК України до 3 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1, 2 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 остаточно обрати покарання у вигляді позбавленням волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання з випробуванням на 2 роки, якщо протягом визначеного іспитового строку він не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки відповідно до ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. На ухвалу може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Повний текст ухвали буде проголошений 21 листопада 2016 року о 9 годині 00 хвилин у приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті.

Судді