АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 182/7392/14-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/378/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі 03 серпня 2016 року апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 за кримінальним провадженням №0003775 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, громадянина України, освіта середня, одруженого, має неповнолітню дитину 2001 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 04.06.2010 року Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.1 ст.119, ч.3 ст.185, ч.4 ст.185, ч.1 ст.309, ст.395, 70, 71 КК України до 6 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнився 06.05.2011 року по відбуттю строку покарання.

- 14.04.2014 Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст.185 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки.

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, який визнаний винним та засуджений:

- за ч.3 ст.186 КК України до покарання у виді 5 років позбавленні волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду від 14.04.2014 року, остаточно призначено покарання ОСОБА_7 у виді 6 років позбавлення волі.

Зараховано у строк відбування покарання час тримання під вартою ОСОБА_7 з 20.00 год. 13.09.2014 р. по день набрання вироком законної сили

В стягненні з ОСОБА_7 коштів за проведення судової трасологічної експертизи відмовлено.

Питання з речовими доказами вирішено.
Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_7

захисник ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року відносно ОСОБА_7 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років. На підставі ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2014 року та остаточно призначити покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі на строк 7 років.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 виправдати за ч.3 ст.186 КК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року ОСОБА_7 був визнаний винним та засуджений за обвинуваченням в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України за наступних обставин.

13 вересня 2014 року об 15.30 год. ОСОБА_7 , маючи намір на викрадення чужого майна, переліз через паркан будинку АДРЕСА_3 , де підійшов до вікна будинку і пошкодив москітну сітку на вікні. В цей час, до вікна підійшов неповнолітній ОСОБА_9 ОСОБА_7 , помітив ОСОБА_9 і сказав останньому: «О, привіт», після чого ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його дії помічені, реалізуючи свій злочинний умисел, протягнувши руку в кімнату, тим самим проникнувши до неї, умисно, відкрито, повторно, з підвіконня, викрав ноутбук Fujitsu Siemens seria Ap1510 d вартістю 800 грн., зарядний пристрій до нього вартістю 50 грн. та комп`ютерну мишку, вартістю 50 грн., які належали ОСОБА_10 , та перелізши через паркан, втік. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_10 збиток на загальну суму 900 грн.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого за ч.3 ст.186 КК України, посилається на ті обставини, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. При призначенні покарання ОСОБА_7 судом не враховано ступінь тяжкості кримінального правопорушення, який віднесено до категорії тяжких, також не враховано ті обставини, що ОСОБА_7 раніше засуджувався за подібні корисливі злочини та вчинив даний злочин в період іспитового строку, а отже, на шлях виправлення не став. Також, судом не достатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, оскільки вчиняючи злочин, обвинувачений порушив право власності потерпілої.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , посилається на ті обставини, що судом грубо порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, оскільки обвинувачений не мав можливості захищати себе в судовому засіданні, через те, що суд відсторонив останнього від розгляду справи, що врешті вплинуло на результат розгляду справи. Суд невірно дійшов до висновку, що вина ОСОБА_7 доведена та підтверджується доказами. Так, суд у вироку посилається на пояснення неповнолітнього ОСОБА_9 , як на особу, яка впізнала ОСОБА_7 , проте у судовому засіданні такого впізнання не відбулося. Суд посилається у вироку, що ОСОБА_9 впізнав в міліції ОСОБА_7 , оскільки добре розгледів обличчя, проте впізнання здійснюється не за зовнішніми ознаками обличчя, а за одягом чорні штани та чорні кросівки, які не мають відповідних відмінностей і носять загальний характер. Крім цього, у судовому засіданні ОСОБА_9 розповів, що в машині, коли вони їхали з ОСОБА_7 до відділу міліції, він сумнівався чи це той самий чоловік, який викрав ноутбук. Також, ОСОБА_9 зазначав, що людина, яку він бачив була високою та худорлявою, однак ОСОБА_7 на час затримання не був худорлявим в мав вагу 85 кг. Необхідно також піддати критиці і впізнання з боку ОСОБА_11 , яка бачила грабіжника лише мить зі спини, коли той перестрибував через паркан. Впізнавала за статурою, без посилання на конкретні особливості. Не перевірено судом також обставини виявлення ноутбука у ОСОБА_7 . На неодноразові клопотання ОСОБА_7 та його захисника щодо виклику понятих, які приймали участь при добровільній видачі ноутбуку, судом не забезпечено їх допит, а потім відхилено вказане клопотання. При ухваленні вироку також не враховано і вкрай тяжкий стан здоров`я ОСОБА_7 , який подавав клопотання про відстрочку проведення судових засідань на певний час до його одужання. Фізичний стан також не врахований і при визначенні покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_7 , посилається на ті обставини, що не згоден з вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року, оскільки були порушені його конституційні права.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 , кожен окремо, в судовому засіданні при апеляційному розгляді кримінального провадження, підтримали викладені в апеляційних скаргах вимоги та просили вирок суду першої інстанції скасувати. В задоволенні апеляційної скарги прокурора просили відмовити.

В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор просив апеляційну скаргу прокурора задовольнити, вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року скасувати, ухваливши новий вирок, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційні скарги сторонами судового провадження надані не були.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 не підлягають задоволенню, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року залишенню без змін, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.3 КК України, відповідають обставинам справи та ґрунтуються на сукупності зібраних та належним чином оцінених судом доказах.

Доводи апеляцій обвинуваченого та його захисника про те, що висновки суду, викладені у вироку не відповідають фактичним обставинам справи, що суд дав неправильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Судом в повній мірі досліджені зібрані в справі докази. У вироку суду міститься формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, зазначено місце, час, спосіб вчинення та мотив злочину, наведено докази на яких ґрунтується висновок суду про винуватість ОСОБА_7 .

Пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 є логічними та послідовними, узгоджуються між собою, не викликають будь-якого сумніву у їх достовірності та в своїй сукупності вказують на вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Суд дав правильну юридичну оцінку зібраним в справі доказам. Наведені докази спростовують доводи апеляції обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та про те, що він не вчиняв злочину.

Як видно із матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що злочину він не скоював. В той день він сварився зі своєю дружиною. Ноутбук та кросівки не видавав, а кросівки які є в матеріалах провадження йому не належать. Поняті, зазначені в матеріалах провадження, не були присутні при слідчих діях. Заяви про видачу ноутбука та кросівок він писав внаслідок тиску зі сторони співробітників міліції. На досудовому розслідуванні та під час судового розгляду, до нього булли застосовані фізичний та моральний тиск з боку працівників міліції

Спростовуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про непричетність до кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд послався на докази у кримінальному провадженні в їх сукупності, які є допустимими і підстав сумніватися у їх достовірності по справі колегія суддів не знаходить.

Колегія суддів вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена дослідженими та наведеними у вироку доказами, а саме:

- поясненнями неповнолітнього свідка ОСОБА_9 , який під час допиту в судовому засіданні суду пояснив, що 13.09.2014 року він знаходився дома в своїй кімнаті. Був біля вікна. Почув якийсь звук і побачив, як якийсь чоловік вирізав ножем москітну сітку. Цей чоловік сказав: « ОСОБА_14 , привіт», - взяв з підвіконня ноутбук з зарядним пристроєм та мишкою і побіг. Зарядний пристрій та мишку знайшли у дворі. Це було приблизно о 15 чи 16 годин. Ноутбук повернутий. В міліції, під час впізнання, в присутності понятих, він впізнав чоловіка який викрав ноутбук, так як добре розгледів обличчя. Чоловік був одягнений в чорні штани та чорні кросівки;

- поясненнями свідка ОСОБА_11 , яка під час допиту в судовому засіданні пояснила, що 13.09.2014 року вона прийшла з лікарні і лягла в кімнаті відпочити. Також в кімнаті був її онук ОСОБА_9 . Вона почула як її онук з ким-то розмовляє і побачила, як якийсь чоловік взяв ноутбук і побіг з ним. Він був одягнений у білий верх, темний низ. Обличчя чоловіка, який викрав ноутбук, вона не бачила. В міліції вона бачила чоловіка, який викрав ноутбук, впізнавши його по статурі;

- поясненнями свідка ОСОБА_12 , яка під час допиту в судовому засіданні показала, що знайома з ОСОБА_7 , як з покупцем магазина «Продукти», де вона працює продавцем. 13.09.2014 року вона бачила обвинуваченого неодноразово, так як він біля магазину зі своєю дружиною вчинив сварку. Сварка почалась приблизно о 9 годині, після чого дружина ОСОБА_15 пішла, а він сам неодноразово заходив до магазину, спілкувався з покупцями, кудись ходив. В період часу з 15 до 16 год. вона Снігового не бачила. Близько 18 години знову була сварка і бійка Снігового з дружиною. В той день ОСОБА_7 був у білих кросівках та чорних штанах. Кросівки вона запам`ятала добре, так як незадовго до зазначених обставин він ходив і продавав їх;

- поясненнями свідка ОСОБА_13 , яка під час допиту в судовому засіданні пояснила, що вона проживає по сусідству з ОСОБА_11 по АДРЕСА_3 , обвинувачений їй знайомий. В один з днів в 2014 р., в теплий період часу, вона неодноразово бачила ОСОБА_7 навпроти домоволодіння ОСОБА_11 . В той же день їй стало відомо, що в будинку ОСОБА_11 була скоєна крадіжка.

Колегія суддів вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 повною мірою доведена поясненнями зазначених свідків, які є послідовними та співпадають між собою. Крім того, допитуючи свідків, суд попередив їх про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України. Тому колегія суддів не вбачає підстав у суду першої інстанції сумніватися в достовірності їх показів.

Пояснення вказаних свідків надані ними з дотриманням вимог чинного КПК України, є послідовними та повністю узгоджуються між собою та щодо різних обставин справи, а суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що покази, які вони давали на досудовому слідстві та підтвердили в судовому засіданні правдиві, оскільки знаходяться у взаємозв`язку з іншими об`єктивними письмовими доказами по справі, дослідженими в судовому засіданні, а саме:

- протоколом огляду місця події від 13.09.2016 року, в ході якого була оглянута територія та житловий будинок домоволодіння АДРЕСА_3 , яке розташоване. Встановлене місце де знаходилось викрадене майно - підвіконня кімнати житлового будинку, а на території домоволодіння виявлені комп`ютерна мишка та зарядний пристрій від ноутбука, а також слід взуття (том 1 а.кп.11-16);

- заявою обвинуваченого ОСОБА_7 про добровільну видачу раніше викраденого ним ноутбуку (том 1 а.кп.34);

- протоколом огляду ноутбуку від 13.09.2014 року, в ході будь-яких пошкоджень на ньому не виявлено (том 1 а.кп.35-36);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.09.2014 року, в ході якого неповнолітній свідок ОСОБА_9 впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 як особу, яка викрала ноутбук (том 1 а.кп.60-63);

- протоколом пред`явлення особи для впізнання від 13.09.2014 року, в ході якого свідок ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_7 , як чоловіка якого вона бачила біля домоволодіння АДРЕСА_3 13.09.2014 р. о 15.30 год. (том 1 а.кп.64-67).

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_7 підтверджується вилученими речовими доказами: ноутбуком «Фуджицу» та комп`ютерною мишкою із зарядним пристроєм до нього та кросівками, які обвинувачений видав добровільно.
Посилання в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника на те, що ОСОБА_7 , без достатніх на те доказів, було незаконно засуджено за ст.186 ч.3 КК України, на думку колегії суддів є необґрунтованими, та такими, що повністю спростовуються матеріалами кримінального провадження, з яких видно, що події кримінального правопорушення, кримінальна відповідальність за які передбачена чинним Кримінальним кодексом України та вина ОСОБА_7 у його скоєнні знайшли своє повне підтвердження в сукупності доказів, які в суді першої інстанції належним чином перевірено та оцінено, в тому числі з точки зору їх достовірності.

У відповідності з вимогами ст.374 КПК України, в мотивувальній частині вироку суд першої інстанції проаналізувавши зібрані по справі докази обґрунтував правильність висновків щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено та навів мотиви, по яким не прийняв до уваги доводи сторони захисту щодо відсутності вини останнього, правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого за ст.186 ч.3 КК України, за ознаками відкритого заволодіння чужим майном, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням у житло.

На думку колегії суддів, сукупності викладених у вироку доказів достатньо для того, щоб зробити висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованого йому злочину, навіть при не визнані останнім своєї вини.

Судом першої інстанції чітко встановлено склад злочину у тому числі його об`єктивну сторону. Колегія суддів звертає увагу на те, що ні з боку захисту, ні з боку обвинуваченого не було надано додаткових доказів, не було заявлено обґрунтованих клопотань про необхідність дослідження додаткових доказів як у суді першої інстанції, так і не надходило обґрунтованих клопотань про дослідження доказів у суді апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника ОСОБА_6 з приводу того, що судом при розгляді кримінального провадження порушено право обвинуваченого ОСОБА_7 на захист, оскільки обвинувачений не мав можливості захищати себе в судовому засіданні, через те, що суд відсторонив останнього від розгляду справи, з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст.330 КПК України, якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні 20 квітня 2015 року суд перейшов до допиту свідка ОСОБА_16 , що був понятим при вилученні у обвинуваченого ноутбука та на обов`язковому допиті якого наполягали, як сам обвинувачений, так і його захисник (том 1 а.кп.35-36).

Але, під час допиту вказаного свідка, обвинувачений ОСОБА_7 почав погрожувати йому фізичною розправою, не реагуючи на розпорядження головуючого про припинення порушення порядку в залі судового засідання.

Згідно положень ч.1 ст.330 КПК України, головуючим було попереджено обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. Не дивлячись на це, обвинувачений порушення порядку не припинив та продовжував погрожувати свідку.

В зв`язку з вказаними діями обвинуваченого, головуючим було поставлено на обговорення питання з приводу його видалення з залу судового засідання та після з`ясування думки всіх учасників судового розгляду, постановлено ухвалу про видалення ОСОБА_7 з зали судового засідання на час допиту свідків (том 2 а.кп.86). Інтереси обвинуваченого на період відсутності його в залі судового засідання захищав адвокат ОСОБА_17 , згідно вимог ч.1 ст.330 КПК України.

Всі зазначені вище факти також підтверджуються звукозаписом судового засідання від 20 квітня 2015 року (3-5 хвилини звукозапису).

Крім того, в матеріалах кримінального провадження міститься рапорт чергового інспектора ІТТ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_18 , згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 відмовився виїжджати до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області в судове засідання, призначене на 11 грудня 2015 року, нічим не пояснивши свою відмову (том 2 а.кп.211).

В зв`язку з відмовою обвинуваченого ОСОБА_7 від явки до залу суду, в судовому засіданні було оголошено перерву до 14 грудня 2015 року для його повторного виклику в судове засідання (том 2 а.кп.212).

Але, 14 грудня 2015 року обвинувачений ОСОБА_7 повторно відмовився виїжджати до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, свою відмову нічим не мотивував, що підтверджується рапортом поліцейського ІТТ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_19 (том 2 а.кп.214).

Після повторної відмови обвинуваченого ОСОБА_7 від явки до суду, 14 грудня 2015 року судом першої інстанції було постановлено ухвалу, згідно якої в судовому засіданні було оголошено перерву до 29 грудня 2015 року та попереджено обвинуваченого про обов`язок прибути до зали судового засідання, а також про те, що у разі відсутності поважних причин відмови прибути до суду, це буде розцінено як відмова від своїх прав, передбачених ст.ст.42, 365 КПК України та розгляд справи буде продовжено за його відсутності (том 2 а.кп.215).

Згідно розписки обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначена ухвала та повідомлення про необхідність явки до суду були ним отримані 15 грудня 2015 року (том 2 а.кп.218).

В зв`язку зі зміною розкладу етапів, судове засідання, призначене на 29 грудня 2015 року ухвалою суду було перенесено на 28 грудня 2015 року (том 2 а.кп.229).

Але, у вказану дату обвинувачений ОСОБА_7 втретє відмовився виїжджати до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, свою відмову нічим не мотивував, що підтверджується рапортом інспектора-чергового ІТТ Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_20 (том 2 а.кп.231).

Оскільки обвинувачений тричі не був доставлений до залу суду у зв`язку з його відмовою, у тому числі і після попередження суду, 28 грудня 2015 року судом першої інстанції було прийнято рішення про продовження судового розгляду за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , за участі його захисника ОСОБА_6 (том 2 а.кп.232, 233). Вказані ухвали обвинуваченим були отриманні 29 грудня 2015 року (том 2 а.кп.237).

Інтереси обвинуваченого на період відсутності його в залі судового засідання захищав адвокат ОСОБА_6 , згідно вимог ч.1 ст.330 КПК України.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає в діях суду першої інстанції будь-яких порушень права на захист обвинуваченого ОСОБА_7 через відсторонення його від розгляду кримінального провадження та погоджується з думкою суду щодо відмови обвинуваченого від використання своїх прав, а отже доводи захисника обвинуваченого в цій частині не відповідають дійсності.

Що стосується доводів апеляції адвоката ОСОБА_6 з приводу того, що не дивлячись на його неодноразові клопотання та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо виклику понятих, які приймали участь при добровільній видачі ноутбуку, судом не забезпечено їх допит, а потім відхилено вказане клопотання, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, з журналів судового засідання видно, що судом першої інстанції неодноразово відкладався розгляд кримінального провадження та оголошувались перерви для виклику в судове засідання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_21 , які були понятими при добровільній видачі ноутбуку обвинуваченим ОСОБА_7 (том 2 а.кп.75-76, 79).

Також, суд п`ять разів оголошував в судових засіданнях перерви з постановленням ухвал про застосування приводу до свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_21 , а саме 20 квітня 2015 року, 22 квітня 2015 року, 28 травня 2015 року, 23 липня 2015 року та 08 вересня 2015 року (том 2 а.кп.90, 97, 117, 150, 166).

Крім того, після подій, які сталися в судовому засіданні 20 квітня 2015 року, під час яких обвинувачений ОСОБА_7 погрожував свідку ОСОБА_16 , який з`явився в судове засідання, фізичною розправою, вказаний свідок покинув залу судового засідання та не повернувся (том 2 а.кп.88).

Колегія суддів приходить до висновку, що зазначеними діями обвинувачений ОСОБА_7 завадив суду першої інстанції допитати свідка, на виклику та допиті якого він та його захисник неодноразово наполягали.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були прийняті всі передбачені чинним кримінальним процесуальним законодавством міри для виклику та допиту свідків у судове засідання та прийнято рішення про подальший розгляд справи без їх допиту, з урахуванням думок всіх учасників судового провадження. Подальше відкладення розгляду кримінального провадження та ухвалення остаточного рішення за результатами його розгляду призвело би до порушення однієї з основних засад кримінального провадження, передбачених ст.28 КПК України розгляду провадження в розумні строки.

Також, доводи апеляції захисника ОСОБА_6 з приводу того, що не враховано вкрай тяжкий стан здоров`я ОСОБА_7 , який подавав клопотання про відстрочку проведення судових засідань на певний час до його одужання не є обґрунтованими.

Так, в матеріалах кримінального провадження міститься клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про відкладення судового засідання, в зв`язку з його поганим самопочуттям. У клопотанні він вказує, що маються відповідні медичні висновки (том 2 а.кп.227).

Але, ані обвинуваченим ОСОБА_7 , ані його захисником ОСОБА_6 не було надано суду будь-яких письмових доказів незадовільного стану здоров`я обвинуваченого.

Замість цього, 28 грудня 2015 року обвинувачений відмовився виходити зі своєї камери для виїзду до Нікопольського міськрайонного суду, не зазначивши причиною своєї відмови саме погане самопочуття (том 2 а.кп.231).

Крім того, на підставі зазначеного вище клопотання обвинуваченого, судом першої інстанції було зроблено запит до Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровської області з проханням повідомити, чи надавалась медична допомога обвинуваченому ОСОБА_7 в період часу з 20 грудня 2015 року по день надання запиту (том 3 а.кп.5).

Згідно відповіді начальника Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровської області, при поміщенні обвинуваченого ОСОБА_7 до ІТТ Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровської області, у нього скарг на стан здоров`я не було. Але, 27 грудня 2015 року на прохання ОСОБА_7 йому було викликано швидку медичну допомогу. При обстеженні було встановлено, що він має артеріальний тиск 120/80 та температуру тіла 36,6 С. Вказані показники свідчать про задовільний стан здоров`я ОСОБА_7 . Медперсоналом швидкої медичної допомоги було зроблено відповідний запис в журналі первинного обстеження осіб, які утримуються в ІТТ. З 27 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року обвинувачений ОСОБА_7 зі скаргами на стан здоров`я до персоналу ІТТ не звертався (том 3 а.кп.10, 11-13, 14, 15).

Також, згідно довідки №34 від 27.01.2016 року від КЗ «Нікопольської станції швидкої медичної допомоги» ДОР» гр. ОСОБА_7 на момент огляду 27.12.2015 року надання швидкої медичної допомоги не потребував (том 3 а.кп.19).

На підставі вказаної довідки та відповіді начальника Нікопольського відділу поліції ГУНП у Дніпропетровської області судом першої інстанції було постановлено ухвалу, якою обвинуваченому ОСОБА_7 відмовлено в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи (том 3 а.кп.20).

З вказаними діями суду колегія суддів погоджується та вважає їх такими, що жодним чином не порушують вимог чинного КПК України та прав обвинуваченого, передбачених Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. А намагання обвинуваченого симулювати хворобу колегія суддів розцінює, як спробу затягнути розгляд кримінального провадження та відстрочити ухвалення остаточного рішення відносно нього.

Також, згідно матеріалів кримінального провадження, на підставі заяв обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції було постановлено ухвали, якими доручено прокуратурі Дніпропетровської області внести заяви обвинуваченого про кримінальне правопорушення, вчинене щодо нього співробітниками Нікопрольського МВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань і провести досудове розслідування за вказаними фактами (том 2 а.кп.61, 170).

На підставі проведених службових перевірок слідчим в ОВС СВ СУ прокуратури Дніпропетровської області було винесено постанову про закриття кримінального провадження, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (том 2 а.кп.129-138, 188-193).

Крім того, на думку колегії суддів, обставина, зазначена в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 щодо неврахування стану здоров`я обвинуваченого при призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років, не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
Доводи апеляції захисника з приводу того, що неповнолітній свідок ОСОБА_9 , не підтвердив в судовому засіданні, що впізнав ОСОБА_7 , а свідок ОСОБА_11 , бачила грабіжника лише мить зі спини, коли той перестрибував через паркан та впізнавала його за статурою, без посилання на конкретні особливості є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження та звукозаписами судових засідань.

Так, згідно ч.1 ст.228 КПК України, перед тим, як пред`явити особу для впізнання, слідчий, прокурор попередньо з`ясовує, чи може особа, яка впізнає, впізнати цю особу, опитує її про зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини, за яких вона бачила цю особу, про що складає протокол. Якщо особа заявляє, що вона не може назвати прикмети, за якими впізнає особу, проте може впізнати її за сукупністю ознак, у протоколі зазначається, за сукупністю яких саме ознак вона може впізнати особу.
Вимоги вказаної норми кримінального процесуального закону в повній мірі дотримані слідчім під час проведення впізнання за участю свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 .
Відповідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 13.09.2015 року за участю свідка ОСОБА_9 , перед пред`явленням особи для впізнання у неповнолітнього свідка ОСОБА_9 попередньо було з`ясовано чи може він впізнати особу, яка викрала ноутбук, її зовнішній вигляд і прикмети цієї особи, а також про обставини за яких вона бачила цю особу. На запитання слідчого свідок ОСОБА_9 відповів, що зможе впізнати чоловіка, який викрав у нього ноутбук. Після пред`явлення свідку для впізнання осіб, він заявив, що впізнає особу під №1, тобто ОСОБА_7 . Свідок пояснив, що впізнав ОСОБА_7 за зовнішніми ознаками обличчя та за одягом (том 1 а.кп.60-63).
З вказаним протоколом впізнання обвинувачений ОСОБА_7 був ознайомлений, що підтверджується його підписом, але будь-яких зауважень від нього не поступало.
Крім того, під час допиту в судовому засіданні, неповнолітній свідок ОСОБА_9 пояснив, що він впізнав ОСОБА_7 після затримання. У нього була коротка стрижка, світле волосся, середнього зросту, худорлявий, близько 28-30 років, одягнений він був у білу футболку з чорним написом, спортивні штани та кросівки чорного кольору. Пояснив, що обличчя особи, що викрала ноутбук він не зможе описати, так як не вміє описувати обличчя, але він його розгледів. Не запам`ятав він тільки очі, оскільки знаходився за сіткою. Під час впізнання він його одразу впізнав та не сумнівався, оскільки добре його запам`ятав (17-26 хвилини звукозапису від 21 липня 2015 року).
Також, свідок ОСОБА_11 21 липня 2015 року під час допиту в суді першої інстанції пояснила, що бачила обвинуваченого ОСОБА_7 збоку та зі спини, коли він біг та перестрибував через паркан. Вона впізнала його після затримання. Він був худорлявий та високий, одягнутий в темні штани та світлу футболку. Обличчя його вона не бачила. Коли він втікав, в руках у нього був ноутбук, він біг та кричав: «Який я дурак». Також, одразу після затримання, він просив у них вибачення та казав: «Вибачте, що так сталось» (5-12 хвилини звукозапису від 21 липня 2015 року).

Будь-яких суттєвих протиріч, які могли би бути підставою для визнання пояснень свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 неналежними або недопустимими доказами, колегією суддів не встановлено, оскільки вони обидва підтвердили, що саме обвинувачений ОСОБА_7 викрав у них ноутбук.
Колегія суддів вважає, що доводи апеляції захисника ОСОБА_6 , не можуть беззаперечно свідчити про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а тим більше не можуть бути підставою для його виправдання.

Також, за всіх вищезазначених підстав колегія суддів не вбачає у діях суду будь-яких порушень прав обвинуваченого ОСОБА_7 , передбачених Конституцією України, на які він посилається в своїй апеляційній скарзі, а тому доводи апеляції обвинуваченого є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що необхідно віднестися критично до пояснень обвинуваченого щодо не вчинення ним інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки вони не ґрунтується на досліджених під час судового слідства матеріалах кримінального провадження, та приходить до висновку, що не визнання ним вини, викликане лише бажанням обвинуваченого ухилитися від кримінальної відповідальності.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що судовий розгляд вказаного кримінального провадження проведений з достатньою повнотою, дії ОСОБА_7 вірно кваліфіковані за ст.186 ч.3 КК України, а тому, підстав для його виправдання, як про це зазначено апеляційній скарзі захисника, колегією суддів не встановлено.

Будь-яких даних, які б свідчили про упередженість органів досудового слідства чи суду, колегією суддів не виявлено. Під час досудового слідства та судового розгляду кримінального провадження вимоги норм чинного Кримінального процесуального кодексу України було дотримано.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, які б могли вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення чи підстав для закриття кримінального провадження, колегією суддів не встановлено. Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_6 не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та є надуманими.

Крім того, доводи викладені в апеляції прокурора про м`якість призначеного обвинуваченому покарання, не підлягають задоволенню, так як призначене покарання ОСОБА_7 відповідає вимогам ст.65 КК України.

Обґрунтовуючи висновки щодо виду та міри покарання обвинуваченому та призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, суд першої інстанції виходив, не лише з характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.
Судом враховано його особу, негативну характеристику обвинуваченого (том 1 а.кп.113), обставину, що пом`якшує покарання, а саме наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини та обставину, що обтяжує покарання рецидив злочину.
Кримінальне правопорушення, скоєне ОСОБА_7 , згідно ст.12 КК України є тяжким злочином.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий (том 1 а.кп.105-107), перебуває на обліку у лікаря-нарколога з липня 2013 року (том 1 а.кп.108), на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (том 1 а.кп.109).

Крім того, остаточне покарання ОСОБА_7 було призначено судом із застосуванням положень ч.1 ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 2014 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років.

З урахуванням всіх обставин кримінального провадженнясуд першої інстанції вірно призначив покарання ОСОБА_7 в межах санкції ч.3 ст.186 КК України у виді позбавлення волі, не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого злочину та дані про особу, та призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого, є справедливим та відповідає вимогам ч.2 ст.50 КК України, згідно з яким покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що вимоги апеляційних скарг прокурора, захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 не підлягають задоволенню, а вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

В задоволенні апеляційних скарг прокурора, захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_7 відмовити.

Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 залишити тримання під вартою.

Ухвала підлягає до негайного виконання, але може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.

Судді Апеляційного суду

Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4