ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
24 березня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

ознайомившись з касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:

Вказаним вироком місцевого суду, залишеним без зміни вищезазначеною ухвалою апеляційного суду, засуджено

ОСОБА_5 , 1980 року народження, громадянина України, раніше судимого 13.08.2014 за ч. 1 ст. 164 КК України до 100 годин громадських робіт, які відбув 13.11.2014, уродженця та мешканця міста Маріуполя Донецької області,

- за ч. 2 ст. 164 КК України на 2 роки обмеження волі.
Згідно вироку, ОСОБА_5 злісно ухилився від сплати ОСОБА_6 встановлених рішенням суду від 10.12.2010 коштів на утримання сина, ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 (аліментів), в розмірі 800 грн щомісячно, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за період часу з 14.08.2014 по 15.09.2015, яка складає 1 рік 1 місяць 2 дні, що станом на 15.09.2015 у грошовому еквіваленті становить 10 464, 52 грн, а з урахуванням боргу минулих років у сумі 41 873,37 грн.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати оскаржувані судові рішення, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Як вбачається з оскаржених рішень, суди першої та апеляційної інстанції встановили, що у судовому засіданні ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, у зв`язку із чим кримінальне провадження розглядалося у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів.
При цьому, всупереч доводам касаційної скарги, судом першої інстанції було роз`яснено ОСОБА_5 положення ч. 3 ст. 349 КПК України, з`ясовано, чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються та роз`яснено порядок оскарження вироку при розгляді справи без дослідження доказів, що зафіксовано в журналі судового засідання та на технічному носії інформації.

Розгляд справи за вказаною процедурою, відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України, позбавив учасників судового провадження права оскаржувати фактичні обставини в апеляційному порядку, а відповідно до вимог ст. 438 КПК України вказані обставини не можуть бути предметом перегляду в касаційному порядку.

Доводи захисника про невідповідність вироку вимогам ст. 374 КПК України необґрунтовані, оскільки в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції викладено формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_5 у злісному ухиленні від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини вчиненому особою, раніше судимою за аналогічний злочин, правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 164 КК України та призначив справедливе покарання, дотримавшись при цьому загальних засад, передбачених ст. 65 КК України.
В касаційній скарзі відсутні будь-які обґрунтування доводів того, що справу розглянуто неповноважним та упередженим складом суду.

Доводи касаційної скарги в частині неможливості засудженого працювати та сплачувати аліменти в м. Маріуполі, який знаходиться в зоні АТО, обґрунтовано визнані апеляційним судом безпідставними, оскільки вказане місто знаходиться на території підконтрольній Україні, в ньому працюють всі державні установи обласного й місцевого значення та підприємства.

Апеляційний суд, у відповідності до вимог ст. 419 КПК України вмотивувавши свої висновки, обґрунтовано залишив вирок першої інстанції без зміни, а в касаційній скарзі захисника не наведено переконливих та достатніх доводів на спростування вищезазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для її задоволення немає.
Зважаючи на зазначене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 19 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8 ОСОБА_9