Ухвала
іменем україни

01 листопада 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
його захисникаОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000345 за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року,

в с т а н о в и в:
За вказаним вироком
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 червня 2008 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186; ч. 1 ст. 187 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років, звільненого05 листопада 2013 року після відбуття строку покарання,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин. 28 червня 2014 року приблизно о 18.00 год. засуджений, відпочиваючи разом зі своїми знайомими на березі водойми неподалік будинку АДРЕСА_2 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, під час раптової сварки з ОСОБА_8 умисно, з метою його вбивства, взяв на покривалі з продуктами кухонний ніж і ударив ним ОСОБА_8 у праву частину грудей. Вказаними діями ОСОБА_5 заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, від якого останній помер на місці події.
Апеляційний суд, частково задовольнивши апеляційні скарги засудженого та його захисника ОСОБА_6 , змінив вирок місцевого суду, перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України (як заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого) і призначив покарання за цим законом у виді позбавлення волі на строк 7 років. У решті вирок залишив без змін.
Змінюючи кримінально-правову кваліфікацію дій засудженого, суд апеляційної інстанції виходив із того, що до поїздки на водойму ОСОБА_5 із потерпілим знайомі не були, у неприязних стосунках не перебували, безпосередньо у ході сварки засуджений наніс ОСОБА_8 один удар ножем, після чого викликав швидку медичну допомогу і до приїзду медиків сам вживав заходів для його порятунку. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що у момент поранення потерпілого умислом ОСОБА_5 охоплювалося лише заподіяння йому тілесних ушкоджень, а ставлення засудженого до наслідків у виді смерті ОСОБА_8 характеризувалося необережністю.
У касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_6 , кожен у своїй, порушують питання про скасування судових рішень з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. При цьому засуджений просить закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, а захисник призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог обидва автори скарг стверджують про перебування ОСОБА_5 у стані необхідної оборони, оскільки ОСОБА_8 під час спровокованого ним конфлікту погрожував засудженому та його знайомим ножем, чим створив реальну загрозу для життя і здоров`я всіх присутніх. Крім цього, на думку засудженого і захисника,апеляційний суд порушив принцип безпосередності судового розгляду, пославшись в обґрунтування своїх висновків на показання свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 без безпосереднього дослідження їх у судовому засіданні.
Крім цього, засуджений ОСОБА_5 у своїй касаційній скарзі додатково вказує на те, що викладені у вироку показання свідків не відповідають зафіксованим на технічному записі судового процесу.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання доводів, наведених у своїх скаргах, думку прокурора, який вважав, що касаційні карги не підлягають задоволенню, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши зазначені доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду щодо факту нанесення ОСОБА_5 потерпілому удару ножем, від чого настала його смерть, у касаційних скаргах не оспорюються.
Доводи засудженого і захисника щодо правової оцінки дій ОСОБА_5 як вчинених у стані необхідної оборони не ґрунтуються на вимогах закону про кримінальну відповідальність і матеріалах кримінального провадження.
Аналогічні доводи були предметом ретельної перевірки судів обох інстанцій та обґрунтовано спростовані на підставі детального аналізу поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності і взаємозв`язку.
Виходячи із законодавчого визначення необхідної оборони у частині першій статті 36 КК України, її сутність полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Згідно з названими положеннями закону і практикою Верховного Суду України (далі ВСУ) суспільно небезпечним посяганням вважаються будь-які дії нападника, безпосередньо спрямовані на заподіяння негайної і невідворотної істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам особи, яка захищається. При цьому дії останньої можуть вважатися правомірними лише за умови, коли вони зумовлені необхідністю негайного відвернення чи припинення посягання (постанова ВСУ № 5-31кс14 від 13 листопада 2014 року).
Відповідна необхідність виникає у разі, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди нападнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Водночас, якщо визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу і захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, а набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.
Для вирішення питання про наявність чи відсутність стану необхідної оборони та перевищення її меж суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання (постанова ВСУ № 5-27кс14 від 22 січня 2015 року).
В обґрунтування своїх висновків суди послалися на показання у судових засіданнях свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , дані досліджених судом протоколів слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_12 , огляду місця події і предметів та інших письмових доказів, зміст яких докладно наведений у вироку та ухвалі.
З наведених доказів убачалося, що в ході конфлікту на водоймі ОСОБА_8 спочатку лише демонстрував канцелярський ніж і висловлював на адресу присутніх словесні погрози. При цьому події розгорталися не миттєво, а після того, як потерпілий узяв назване знаряддя, сварка ще деякий час продовжувалася, і його намагалися заспокоїти. ОСОБА_8 у свою чергу тільки продовжував тримати ніж у руках, і будь-якої фізичної шкоди ні засудженому, ні свідкам не заподіяв (т. 1, а. к. п. 2-9, 31-33, 42).
У подальшому, відповідно до свідчень ОСОБА_5 у судах обох інстанцій і показань свідка ОСОБА_12 під час слідчого експерименту, підтверджених ним в апеляційному суді, коли ОСОБА_8 замахнувся ножем на засудженого, останній спочатку відбив його удар, а вже потім, коли загроза з боку потерпілого минула, вдарив його ножем у груди (т. 1, а. к. п. 31-33, 42).
При цьому, враховуючи похилий вік ОСОБА_8 (74 роки) та перебування його у стані сильного алкогольного сп`яніння (3,03 проміле), ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , які майже на 40 років молодші, мали кількісну і значну фізичну перевагу, не були позбавлені можливості одразу вибити чи відібрати у потерпілого ніж та вжити інших заходів для запобігання небезпеці без спричинення йому тілесних ушкоджень.
Виходячи з наведеного, суди дійшли обґрунтованих висновків, що дії ОСОБА_5 , які полягали у цілеспрямованому заподіянні ОСОБА_8 ножового поранення в область розташування життєво важливих органів, не були зумовлені необхідністю негайного відвернення чи припинення суспільно небезпечного посягання з його боку. На підставі зібраних у справі доказів не знайшли об`єктивного підтвердження ті обставини, що в ситуації, яка склалася, незаподіяння потерпілому фізичної шкоди чи зволікання з її заподіянням могли створити реальну загрозу для життя і здоров`я ОСОБА_5 або інших присутніх на місці події осіб.
Виходячи з установлених судами фактичних обставин кримінального провадження, немає підстав вважати, що засуджений, завдаючи ОСОБА_8 удару ножем у груди, перебував у стані необхідної оборони, як про це стверджується в касаційних скаргах.
Натомість, суди дійшли правильних висновків, що визначальним у таких діях засудженого був не захист охоронюваних законом цінностей від протиправного посягання, а бажання спричинити ОСОБА_8 тілесне ушкодження з мотивів особистої неприязні, яка виникла раптово у ході сварки.
Посткримінальна поведінка ОСОБА_5 , що полягала у невчиненні інших дій для заподіяння смерті потерпілому і вжитті заходів для надання йому медичної допомоги, законність і обґрунтованість таких висновків не спростовує.
Водночас, названі обставини, які свідчать про відсутність у засудженого умислу на вбивство, знайшли належну правову оцінку апеляційного суду при перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України.
Як встановлено судом апеляційної інстанції, засуджений, цілеспрямовано та з достатньою силою наносячи ОСОБА_8 проникаюче ножове поранення, достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав і свідомо допускав спричинення ними шкоди здоров`ю потерпілого. Водночас, діючи з невизначеним умислом, тяжкість такої шкоди ОСОБА_5 у своїй свідомості не конкретизував.
За наведених обставин особа має відповідати за ті наслідки, що фактично настали, умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Водночас, смерті ОСОБА_8 засуджений і не бажав і навіть свідомо не допускав, хоча з урахуванням характеру вчинених ним дій та свого життєвого досвіду повинен був і міг передбачити, що свідчить про необережну форму вини щодо настання вказаного наслідку.
Отже, у даному випадку має місце вчинення ОСОБА_5 злочину з так званими похідними (кваліфікуючими) наслідками, суб`єктивна сторона якого полягає у змішаній формі вини, коли умисно спричинений особою так званий прямий (безпосередній) наслідок (тяжкі тілесні ушкодження) тягне за собою ще один (опосередкований) у виді смерті потерпілого, психічне ставлення до якого з боку винного полягає в необережності у формі злочинної недбалості.
Виходячи з наведеного, колегія суддів за результатами перевірки доводів касаційних скарг сторони захисту (за відсутності скарги сторони обвинувачення) вважає правильною кваліфікацію апеляційним судом дій ОСОБА_5 , що виразились в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, за ч. 2 ст. 121 КК України.
Всупереч доводам касаційної скарги засудженого, наведені у вироку показання свідків у судовому засіданні відповідають зафіксованим на технічному записі судового процесу щодо обставин, які мали істотне значення для вирішення питання про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правової оцінки його дій. Формулюючи зміст таких свідчень, місцевий суд дотримався вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України та п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» щодо наведення у названому судовому рішенні лише тих показань, що стосуються доказуваної обставини.
Не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону і доводи касаційних скарг про порушення апеляційним судом принципу безпосередності судового розгляду у зв`язку з непроведенням повторного допиту свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .
Відповідно до приписів частини 3 статті 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено у суді першої інстанції.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного допиту під час апеляційної процедури свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 встановлено не було і стороною захисту не доведено, а тому апеляційний суд, обмежившись аналізом показань цих свідків у суді першої інстанції, дотримався встановленого законом порядку апеляційного розгляду.
При цьому у частині оспорюваних стороною захисту висновків про відсутність у ОСОБА_5 стану необхідної оборони суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою наведених свідчень, даною місцевим судом.
Оцінка судами першої та апеляційної інстанцій показань свідків, як і інших доказів, відрізняється лише у частині висновків про відсутність у ОСОБА_5 умислу на вбивство, і відповідно, про перекваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 115 на ч. 2 ст. 121 КК України, що передбачає відповідальність за менш тяжкий злочин.
Виходячи з наведеного, колегія суддів за результатами розгляду поданих касаційних скарг, з урахуванням встановлених законом меж оскарження, підстав вважати, що апеляційним судом порушено принцип безпосередності судового розгляду, не вбачає.
Вирішення судом апеляційної інстанції питання про призначення засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України Призначене ОСОБА_5 судом апеляційної інстанції покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає його меті, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні колегією суддів не встановлено, а тому передбачені ст. 438 КПК України підстави для скасування судового рішення та задоволення касаційних скарг відсутні.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_5 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3