АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/1152/15-к Номер провадження 11-кп/786/264/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Н.Т.
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, українця, громадянина України, освіта вища, розлученого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого, -

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст. 286 КК України на 1 рік обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
Згідно ст. 76 КК України на ОСОБА_8 покладені наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання або роботи; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Цивільний позов прокурора м. Полтави в інтересах держави до обвинуваченого ОСОБА_8 залишено без розгляду.

Цивільний позов потерпілої до обвинуваченого задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого на користь потерпілої 6000 гривень витрат на правову допомогу. В іншій частині цивільний позов потерпілої залишено без розгляду.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 21 листопада 2014 року близько 15 години 00 хвилин, керуючи автомобілем ДЕУ Ланос д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Фрунзе від вул. 1100-річчя Полтави в напрямку вул. Пушкіна в м. Полтава, виїхав на заборонений сигнал світлофора на регульований пішохідний перехід позначений дорожньою розміткою і дорожнім знаком 5.35.1 «Пішохідний перехід», розташований на перехресті з вул. 1100-річчя Полтави, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину по вул. Фрунзе на регульованому пішохідному переході на зелений сигнал світлофора для пішоходів, зліва на право по напрямку його руху.

В результаті наїзду пішоходу ОСОБА_7 , спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому тіла Тн 12 хребця та зниження висоти диску Тн 12-ЛІ хребців; закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які кваліфікуються як ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Згідно висновків судової автотехнічної експертизи №498 від 29.12.2014 року, причиною дорожньо-транспортної події та її наслідків стали порушення водієм ОСОБА_8 п. 8.7.3 е, п. 8.10 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

8.7.3 Сигнал світлофора мають такі значення:

е) червоний сигнал, і в тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

8.10 У разі подання світлофором (крім реверсного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», якщо їх не має - не ближче 10 м. до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та у всіх інших випадках перед перехрещуванням проїзної частини, не створюючи перешкод для руху пішоходів.

На вирок суду потерпіла ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду в частині призначення покарання та залишення цивільного позову без розгляду. Призначити ОСОБА_8 покарання у вигляді 1 року обмеження волі без застосування ст. 75 КК України та позбавити права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Крім того, потерпіла просить задовольнити цивільний позов, стягнувши з обвинуваченого на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 500000 гривень.

На переконання потерпілої, всупереч ст. 129 КПК України суд першої інстанції безпідставно залишив без розгляду вимоги по стягнення моральної шкоди.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував її позиції при призначенні покарання, оскільки вона наполягала на призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у вигляді 1 року обмеження волі. Крім того, на думку потерпілої, вирок суду в частині призначення покарання ґрунтується на недостовірних відомостях, а саме, що обвинувачений є приватним підприємцем, який надає послуги перевезення пасажирів та вантажів та заробляє на життя здійсненням перевезень, що не відповідає дійсності.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить змінити вирок суду від 05.03.2015 року в частині цивільного позову, зменшивши розмір витрат на правову допомогу до 4 560 гривень.

Заслухавши доповідача, потерпілу яка підтримала апеляційну скаргу частково, в частині призначення обвинуваченому реального покарання просила ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому реальне покарання з позбавленням його права керування транспортними засобами, обвинуваченого, який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти апеляційної скарги потерпілої, прокурора ОСОБА_6 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілої, обговоривши доводи апеляційних скарг і дослідивши матеріали кримінального провадження в межах поданих апеляційних скарг, колегія суду вважає, що апеляційна скарга потерпілої підлягає частковому задоволенню, а обвинуваченого не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 , який керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 , середньої тяжкості тілесні ушкодження, при встановлених обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені доказами, дослідженими судом в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Як встановлено колегією суддів, при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд першої інстанції повністю дотримався вимог ч.3 ст.349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений та інші учасники судового розгляду зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_8 , в його апеляційній скарзі та в апеляційній скарзі потерпілої не оспорюються.

Таким чином, вина обвинуваченого ОСОБА_8 , який керуючи транспортним засобом порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_7 , середньої тяжкості тілесні ушкодження, передбачена ч.1 ст.286 КК України, є доведеною і ніким не оспорюється.

У відповідності до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як пояснила потерпіла, на даний час її цивільний позов вирішено в порядку цивільного судочинства, а тому в цій частині вона не підтримує свою апеляційну скаргу.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із матеріалів провадження, суд, призначаючи основне покарання ОСОБА_8 , врахував ступінь тяжкості вчиненого засудженим злочину, наслідки вчиненого, дані про його особу, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, характеризується позитивно та призначив основне покарання яке відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого.

Разом з цим, суд першої інстанції, правильно призначивши основне покарання, допустився помилки та без наведення у вироку будь яких мотивів, звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував особу обвинуваченого та інші обставини справи, що послужило призначенню покарання, яке не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Так обвинувачений, як у суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді справи не висловлював жалю з приводу вчиненого та не виявляв наміру усунути негативні наслідки своїх злочинних дій. Навпаки, із змісту його пояснень витікає, що із потерпілою нічого «страшного» не трапилося і в нього немає коштів, щоб компенсувати їй заподіяну шкоду.

Також, звільняючи від призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції послався на неіснуючі докази того, що обвинувачений позитивно характеризується. В той же час у матеріалах провадження відсутні будь які дані, які б характеризували обвинуваченого.

Крім того, суд, належним чином не дослідив та не перевірив достовірність наданих обвинуваченим доказів зайняття його підприємницькою діяльністю з надання транспортних послуг та безпідставно взяв до уваги, те що засуджений є приватним підприємцем, який надає послуги перевезення пасажирів та вантажів. Така помилка суду стала підставою для не призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний строк.

Однак, колегія суддів, вважає, що призначене засудженому покарання без призначення додаткового покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі винного у наслідок м`якості.

Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в тому числі і потерпілою, була подана апеляційна скарга в якій порушувалось питання про скасування судового рішення щодо обвинуваченого у зв`язку із м`якістю призначеного покарання тяжкості вчиненого ним злочину, оскільки на думку потерпілої в матеріалах кримінального провадження були відсутні дані про те, що засуджений є приватним підприємцем, який надає послуги з перевезення пасажирів та вантажів. Крім того, як вказує потерпіла у апеляційній скарзі, відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, де розміщено запис в графі «Дані про перебування фізичної особи-підприємця у процесі припинення підприємницької діяльності, банкрутства» стосовно ОСОБА_8 , код НОМЕР_2 , «ПРИПИНЕНО» (ліквідовано, закрито, реорганізовано). Дата зняття з обліку у ДПІ м. Полтави 22.08.2014 року. Тобто обвинувачений, вже на момент вчинення злочину та розгляду справи у суді першої інстанції, не був приватним підприємцем, як помилково зазначає суд першої інстанції.

Цей факт підтвердив і обвинувачений у судовому засіданні.

Разом з тим, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що поза увагою суду першої інстанції залишилось і те, що хоча судом при призначенні покарання було враховано щире каяття ОСОБА_8 , але останній ніяких дій щодо намагання відшкодувати шкоду потерпілій не здійснював. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку ОСОБА_8 , своїх дій у матеріалах кримінального провадження не має. Також, суд не в повній мірі врахував, що засудженим вчинено грубе порушення ПДР України, а саме, виїзд на заборонений сигнал світлофора на регульований пішохідний перехід позначений дорожньою розміткою і дорожнім знаком, де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину на регульованому пішохідному переході на зелений сигнал світлофора.

Виходячи з наведеного, вирок суду є таким, що постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, в зв`язку з чим підлягає скасуванню, та ухваленню нового вироку.

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 , покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Що стосується доводів апеляції обвинуваченого про зменшення суми стягнутих витрат на правову допомогу на користь потерпілої, то вони є безпідставними.

Згідно ч.1 ст.120 КПК України витрати, пов`язані з оплатою допомоги захисника, несе підозрюваний, обвинувачений.

Вказані витрати понесені потерпілою, підтверджуються договором про надання правової допомоги та трьома квитанціями, сплаченими потерпілою в період проведення досудового розслідування та розгляду кримінального провадження в суді (а.п.33-34).

Тому підстав для зміни вироку в цій частині немає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 414 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок суду в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, у виді одного року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

В іншій частині вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 05 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 , залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ України.

С У Д Д І :
ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_4