Ухвала іменем україни 20 жовтня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000551, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 із доповненням до неї на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 рокута ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вільнянськ Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

у касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 вказує на незаконність судових рішень із підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Надаючи свою оцінку правовим актам, які регламентують порядок проходження військової служби за контрактом і строку його закінчення, стверджує про те, що суд належним чином не перевірив і не спростував твердження сторони захисту про відсутність в його діях складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України. Звертає увагу на неналежну перевірку судом апеляційної інстанції доводів сторони захисту і безпідставну, на його думку, відмову у задоволенні апеляційної скарги. Просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції. У доповненні до касаційної скарги звертає увагу, що на час вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, ця частина статті кримінального закону діяла редакції закону України про кримінальну відповідальність, яка передбачала покарання у виді позбавлення волі. Звертає увагу на дані про особу, які його позитивно характеризують, та на обставини свого особистого життя, через які він був змушений звертатися до командування військової частини з проханням надання йому відпустки. Просить судові рішення скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції або змінити судові рішення щодо нього, призначивши йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки та звільнивши від відбування цього покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 рокуОСОБА_5 , який раніше не судимий, визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на 3 місяці з відбуванням покарання на гаупвахті.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого на підтримання касаційної скарги, прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги із доповненням до неї, перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі із доповненням до неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_5 , проходячи військову службу на посаді командира відділення артилерійської розвідки 1 гаубичної артилерійської батареї 1 гаубичного артилерійського дивізіону військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою АДРЕСА_2 , всупереч інтересам служби, і; порушення вимог статей 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, статей 1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи з прямим умислом, 12 серпня 2015 року, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, самовільно залишив військову частину та тимчасово ухилявся від проходження військової служби до 19 вересня 2015 року за наступних обставин.
ОСОБА_5 із 12 жовтня 2011 року зарахований на військову службу за контрактом. Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 23 листопада 2011 року № 264 ОСОБА_5 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 (польова пошта НОМЕР_1 ) і поставлений на всі види забезпечення.
Молодший сержант ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем, відповідно статей 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України був зобов`язаний свято та непорушно додержуватися Конституції України та законів України, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд військовослужбовців за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.
12 серпня 2015 року молодший сержант ОСОБА_5 самовільно залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 , що дислокується за адресою АДРЕСА_2 , а 19 вересня 2015 року самостійно прибув до Запорізького відділення військової служби правопорядку та повідомив про себе.
За період із 12 серпня до 19 вересня 2015 року ОСОБА_5 свої службові обов`язки не виконував, на території військової частини був відсутній, на телефонні дзвінки не відповідав, жодних повідомлень про місце знаходження ОСОБА_5 до військової частини польова пошта НОМЕР_1 не надходило. За вказаний період ОСОБА_5 не хворів, до лікувальних закладів не звертався, члени його сім`ї тяжкою хворобою не хворіли, лиха або пожежі за місцем його проживання не було. ОСОБА_5 свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи заходів для повернення до військової частини, польова пошта НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв та ухилився від проходження служби, об`єктивних причин що заважали йому прибути до військової частини та продовжити службу не було.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційних скарг.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у самовільному залишенні військової частини, вчинене військовослужбовцем в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений перевіреними у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.
Так, ОСОБА_5 не заперечує, що він із 12 жовтня 2011 року був зарахований на військову службу за контрактом. ОСОБА_5 , хоча і доводить, що строк дії його контракту закінчився 10 жовтня 2014 року, проте не заперечує, що він не був звільнений з військової служби та продовжив її проходження до 12 серпня 2015 року, а в період із 12 серпня до 19 вересня 2015 року самовільно залишив військову частину, на її території був відсутній, свої службові обов`язки не виконував. Показання ОСОБА_5 про те, що він 12 жовтня 2011 року уклав контракт, проходив військову службу до 12 серпня 2015 року, а в період із 12 серпня до 19 вересня 2015 року самовільно залишив військову частину підтверджується дослідженими судами доказами, які детально наведені у судових рішеннях.

При цьому винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, підтверджується його показаннями, наданими суду першої інстанції, в яких він повністю визнав свою вину у вчиненні злочину, в якому він підозрювався, та додатково указав, що проходження ним військової служби після 12 жовтня 2014 року було пов`язано з оголошенням в державі особливого періоду, а військову частину він залишив самовільно у зв`язку з відмовою командування надати йому щорічну відпустку в повному обсязі та вихідний для допомоги сім`ї.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про безпідставність тверджень сторони захисту про те що з 12 жовтня 2014 року у ОСОБА_5 закінчився контракт на проходження військової служби, а тому з цього часу він не був військовослужбовцем, тобто суб`єктом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Законом України № 589-УІІ від 19 вересня 2013 року статтю 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» доповнено частиною 8 згідно з якою, з урахуванням змін, внесених Законом № 1275-VII від 20 травня 2014 року, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Пунктом 8 статті 26 указаного Закону, яка встановлює підстави для звільнення різних категорій військовослужбовців, під час особливого періоду, не передбачено можливість звільнення з військової служби на підставі закінчення дії контракту.
Згідно з Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» в Україні оголошена часткова мобілізація, а з 17 березня 2014 року настав особливий період, який діє до теперішнього часу.
Відповідно до п. 252 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента №1153 від 10 грудня 2008 року, в редакції від 01 квітня 2014року, яке діяло на момент закінчення контракту ОСОБА_5 , усі військовослужбовці, які перебувають, в а час оголошення мобілізації на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців - жінок, які мають дітей віком до 16 років (такі військовослужбовці - жінки можуть продовжувати військову службу тільки за власним бажанням).
Тобто на день закінчення контракту 12 жовтня 2014 року законодавством була встановлена норма про те, що дія контракту продовжується до закінчення особливого періоду і оголошення демобілізації.

При цьому судами першої та апеляційної інстанцій ретельно перевірялись доводи про те, що з 12 жовтня 2014 року ОСОБА_5 не був військовослужбовцем, і вони визнані необґрунтованими, а в касаційній скарзі не наведено аргументів, які б спростовували висновки судів про голослівність цих тверджень сторони захисту.
При застосуванні закону про кримінальну відповідальність суд правильно визначив, що дії ОСОБА_5 підлягають кваліфікації за ч. 4 ст. 407 КК України в редакції, яка діяла на час постановлення вироку та на час вчинення злочину.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено таких порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст.419 КПК України, оскільки в ній, окрім іншого, зазначені та належним чином мотивовані підстави, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_5 визнано необґрунтованою.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Призначаючи ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України суд врахував суспільну небезпечність вчиненого злочину, ступінь його тяжкості, дані про особу засудженого, пом`якшуючі покарання обставини, які у сукупності істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Призначене ОСОБА_5 судом покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Суд касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 437 КПК України не може погіршити становище засудженого за його касаційною скаргою, як про це просить ОСОБА_5 у доповненні до касаційної скарги, висловлюючи прохання про призначення йому більш суворого покарання у виді позбавлення волі.
Також суд позбавлений можливості звільнити засудженого від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку, оскільки при призначенні покарання у виді арешту, так як ст. 75 КК України не передбачено звільнення від відбування покарання з випробуванням для цього виду покарання.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

______________________ __________________ _______________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3