Ухвала іменем україни 17 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:
головуючого суддів: при секретарі судового засідання за участю прокурора захисника потерпілої ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
в с т а н о в и л а:

Вироком Києво Святошинського районного суду Київської області від 14 липня 2015 року

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Софіївська Борщагівка Києво Святошинського р-ну Київської області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року за ч. 2 ст. 187 КК України зі змінами, згідно ухвали Апеляційного суду м. Києва від 14 червня 2012 року на 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 10 квітня 2014 року умовно достроково на 1 рік 4 місяці 9 днів,

засуджено за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року, за сукупністю вироків остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку терміном на 3 (три) роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили.
Вироком суду вирішено долю речових доказів у кримінальному провадженні.

У даному кримінальному провадженні також засуджено ОСОБА_9 , судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за те, що він 28 лютого 2015 року, приблизно о 2 год.,діючи повторно, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , перебуваючи в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області по вул. Жовтневій, 33 біля містка, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна, переслідуючи корисливий мотив та мету незаконно збагатитися, підійшли до ОСОБА_7 та, взявши її за руки, тим самим застосовуючи фізичну силу, яка не є небезпечною для життя та здоровя останньої, позбавляючи її можливості на вільні рухи, ОСОБА_8 шляхом ривка вихопив з руки потерпілої мобільний телефон марки LG D-618 вартістю 2624 грн. Після цього,з місця злочину ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зникли, викраденим розпорядились на власний розсуд.
ВирокомАпеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року скасовано вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_8 покарання.
Засуджено ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 червня 2011 року, за сукупністю вироків остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Постановлено строк відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 .

У решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про зміну вироку суду апеляційної інстанції та застосування до нього вимог ст. 75 КК України. Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував при скасуванні звільнення від відбування покарання з випробуванням те, що він активно сприяв слідству, щиро розкаявся, відшкодував шкоду, працевлаштувався, у подальшому злочинів не вчиняв.

Потерпіла ОСОБА_7 у касаційні скарзі просить змінити вирок суду апеляційної інстанції з підстав, аналогічних викладеним у скарзі засудженого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та потерпілої на підтримку касаційних скарг, просили їх задовольнити; думку прокурора, яка просила залишити судові рішення без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України, у касаційному порядку не оспорюються.

Відповідно до положень ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо.

У кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.
У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що "при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права".

У справах "Бакланов проти Росії" (рішення від 09 червня 2005 року) та "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним". У справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий надмірний тягар для особи".
Як убачається з вироку апеляційного суду, при скасуванні вироку суду першої інстанції в частині призначення покарання, суд апеляційної інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу засудженого, у тому числі на те, що ОСОБА_8 вчинив новий злочин у період умовно дострокового звільнення, щиро розкаявся у вчиненому, характеризується позитивно, працевлаштувався, добровільно відшкодував завдану шкоду, відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано ту обставину, що потерпіла у судовому засіданні вибачила засудженого та просила не позбавляти його волі.
Разом з тим, на думку колегії суддів, призначаючи ОСОБА_8 покарання без звільнення від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, апеляційний суд повною мірою виконав вимоги ст.ст. 50,65, 71 КК України, та на законних засадах постановив свій вирок, зазначивши про неможливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, відповідає принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації.
Враховуючи викладене, касаційна інстанція вважає, що вирок суду апеляційної інстанції належним чином вмотивований, відповідає положенням ст.ст.370, 374 КПК України, а тому відсутні підстави для його скасування, як і для задоволення касаційних скарг потерпілої та засудженого.
На підставі наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів
по с т а н о в и л а :

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Апеляційного суду Київської області від 08 жовтня 2015 року щодо засудженого за ч. 2 ст. 186 КК України ОСОБА_8 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3