Справа № 308/1947/13-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.04.2016 року м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали провадження №11-кп/777/236/16 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Ужгорода Закарпатської області, громадянина України, українця, працюючого в ДП ЗНДПІЗ на посаді завідувача господарства, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, призначеного вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2014 року,

за участю засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника КВІ ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:
В апеляційній скарзі з доповненням засуджений ОСОБА_5 просить ухвалу суду скасувати, звільнити його умовно-достроково від відбування додаткового покарання, призначеного вироком Ужгородського міськрайонного суду від 08 травня 2014 року. В обґрунтування вимог апеляційної скарги засуджений зазначає, що станом на 07 грудня 2015 року він відбув 1 рік та 6 місяці додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, що становить більше половини даного строку покарання, яке йому призначено вироком міськрайонного суду. За період відбування додаткового покарання він нового злочину не вчинив, до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягався, транспортними засобами не керував, по місцям роботи та проживання характеризується позитивно. Відповідно до науково - практичного коментарю, ст. 55 КК України та ст. 30 КВК України, п. 18 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», хибними є твердження в ухвалі міськрайонного суду про те, що позбавлення права керування транспортними засобами не входить до переліку покарань, відносно яких може розглядатись питання про умовно-дострокове звільнення, а також те, що відповідно до ст. 148 КПК України позбавлення права керування транспортними засобами є одним із заходів забезпечення кримінального провадження і відноситься до спеціального права та не є видом такого додаткового покарання, як позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Після доповіді суддею-доповідачем змісту оскаржуваної ухвали, доводів, викладених в апеляційній скарзі, були заслухані:

- засуджений ОСОБА_5 , який підтримав доводи та вимоги своєї апеляційної скарги з доповненням і просив її задовольнити;

- захисник ОСОБА_6 , яка підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги засудженого з доповненням і просила її задовольнити;

- представник Ужгородського МРВ КВІ ВДПтС України в Закарпатській області ОСОБА_7 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги з доповненням засудженого ОСОБА_5 ;

- прокурор ОСОБА_8 , який, посилаючись на відсутність підстав для задоволення клопотання про умовно дострокове звільнення від відбування додаткового покарання, заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого з доповненням і просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення засудженого, його захисника, прокурора та представника КВІ, перевіривши матеріали провадження №11-кп/777/236/16 та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого з доповненням підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Застосування закону, який не підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту, відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 409 та п. 3 ч. 1 ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого суд першої інстанції насамперед виходив із того, що додатковим покаранням, від якого можна звільнити достроково (тобто до закінчення строку), є лише позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю до якого не відноситься такий вид покарання, як позбавлення права керування транспортним засобом, оскільки таке, відповідно до ст. 148 КПК України, є спеціальним правом.

Також суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що не приймає до уваги покликання ОСОБА_5 на те, що за період відбування додаткового покарання нового злочину він не скоював, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, транспортними засобами не керував, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, так як законодавець не вказує такі обставини як підставу для умовно дострокового звільнення від додаткового покарання.

З такими висновками погодитись не можна, оскільки суд першої інстанції допустив застосування закону, який не підлягає застосуванню та неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України встановлені основне покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років та додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років (або без такого).

Встановлене цим законом позбавлення права керувати транспортними засобами є одним із різновидів додаткового покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 51 та ст. 55 КК України.

Тимчасове обмеження у користуванні спеціальним правом, на яке помилково посилається в своїй ухвалі суд першої інстанції, є видом заходу забезпечення кримінального провадження, передбаченого п. 3 ч. 2 ст. 131 КПК України.

При цьому статтею 148 КПК України встановлено загальні положення тимчасового обмеження у користуванні спеціальним правом та тимчасового вилучення документів, які посвідчують користування спеціальним правом.

Так частиною 1 цієї статті встановлено, що у разі наявності достатніх підстав вважати, що для припинення кримінального правопорушення чи запобігання вчиненню іншого, припинення або запобігання протиправній поведінці підозрюваного щодо перешкоджання кримінальному провадженню, забезпечення відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, необхідно тимчасово обмежити підозрюваного у користуванні спеціальним правом, слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа мають право тимчасово вилучити документи, які посвідчують користування спеціальним правом, у законно затриманої ними особи в порядку, передбаченому статтею 208 цього Кодексу.

Тимчасово вилученими можуть бути документи, які посвідчують користування таким спеціальним правом, як право керування транспортним засобом (п. 1 абз.2 ч. 1 ст. 148 КПК України).

Таким чином законом України про кримінальну відповідальність п. 3 ч. 1 ст. 51, ст. 55, ч. 2 ст. 286 КК України, передбачено додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке застосовується обвинувальним вироком суду до обвинуваченого (засудженого), а кримінальним процесуальним законом - п. 3 ч. 2 ст. 131, ст. 148 КПК України, встановлено захід забезпечення кримінального провадження, яке застосовується ухвалою суду до підозрюваного.

Також не відповідає закону України про кримінальну відповідальність висновок суду про те, що не є підставою для умовно дострокового звільнення від додаткового покарання обставини щодо сумлінної поведінки і ставлення до праці, на які посилається засуджений ОСОБА_5 , оскільки відповідно до ч. 2 ст. 81 КК України мовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

За таких обставин, встановлене апеляційним судом неправильне застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, тягне за собою скасування ухвали суду.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу повністю чи частково та ухвалити нову ухвалу.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно дострокове звільнення його від відбування додаткового покарання колегія суддів встановила наступні обставини.

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2014 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75 та п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки і покладено на нього обов`язки: без дозволу кримінально-виконавчої інспекції не виїжджати за кордон на постійне місце проживання; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

08 грудня 2015 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з клопотанням, в якому просить звільнити його умовно достроково від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

В обґрунтування вимог клопотання засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на вимоги п. 1 ч. 3 ст. 81 КПК України та п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року №2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», вказує, що станом на 07 грудня 2015 року він відбув 1 рік 6 місяців призначеного йому додаткового покарання, що становить більше половини строку, визначеного вироком суду від 08 грудня 2015 року. За період відбування додаткового покарання він злочину не скоював, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався, транспортними засобами не керував, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно.

Закон України про кримінальну відповідальність передбачає можливість умовно-дострокового звільнення від відбування, як основного, так і додаткового покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

Пунктом 1 частини 3 цієї статті встановлено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим: 1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин.

Але, колегія суддів вважає, що на цей час відсутні передбачені законом підстави для умовно дострокового звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування призначеного вироком суду додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 роки, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 55 КК України при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі на певний строк - воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу - з моменту набрання законної сили вироком.

В цій справі вимоги ст. 77 КК України фактично застосовано, оскільки судом першої інстанції застосовано додаткове покарання при звільненні засудженого від відбування основного покарання з випробуванням.

Разом із тим, правові наслідки звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачені ст. 78 КК України, частиною 1 якої встановлено, що засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину, звільняється судом від призначеного йому покарання після закінчення іспитового строку.

Як вбачається з цієї норми закону законодавцем не визначено, від якого виду покарання основного чи додаткового, звільняється засуджений, а тому, на думку колегії суддів, таке звільнення має застосовуватись до обох цих видів покарання лише після закінчення іспитового строку.

Оскільки на час зверненням засудженого із клопотанням до суду встановлений вироком суду іспитовий строк не закінчився, передбачені законом підстави звільнення його умовно-достроково від відбування додаткового покарання відсутні.

За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення його від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, призначеного вироком суду від 08 травня 2014 року є таким, що не ґрунтується на вимогах закону, а тому не підлягає задоволенню.

Оскільки доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 про неправильне застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність є обґрунтованими, а в частині твердження про наявність підстав для умовно - дострокового звільнення від відбування додаткового покарання - є не обґрунтованими, з підстав зазначених вище, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки, призначеного вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2014 року.

Ухвала суду апеляційної інстанцій набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3