Справа № 308/757/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.08.2016 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , за участю прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.07.2016 року щодо ОСОБА_6 ..
Даною ухвалою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання відповідно до ч.5 ст.72 КК України - відмовлено.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу суду від 12.07.2016 року скасувати, та постановити нову, якою задовольнити клопотання про перерахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання відповідно до ч.5 ст.72 КК України. Указує, що підставами для задоволення його клопотання є незастосування судом Закону, який підлягав застосуванню, відповідно до ст. ст. 409, 413 КПК України. Суд проігнорував вказівку апеляційного суду, який у своїй ухвалі від 20.04.2016 року звертав увагу суду першої інстанції на врахування зазначених ним обставин в апеляційній раніше при новому розгляді справи. При винесенні вироку Деснянським районним судом м. Києва від 20.08.2012 року, суд урахував йому строк попереднього ув`язнення в строк покарання за правилами ст.72 КК України. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів звуження змісту та обсягу прав і свобод не допускається. Отже, після внесення змін до ст.72 КК України Законом України № 838- VII від 26.11.2015 року, ст.72 КК України не перестала застосовуватись до засуджених довічного позбавлення волі, оскільки б це суперечило ст.22 Конституції. Ні вироком суду, ні вищенаведеним законом не встановлено жодних обмежень щодо засуджених до довічного позбавлення волі, а навпаки в Перехідних положеннях Закону України № 838- VII цей закон застосовується до всіх осіб, щодо яких на момент набрання чинності Законом, набрали законної сили обвинувальні вироки, покарання за яким невідбуто повністю. Зазначає, що мова йде про перерахунок строку попереднього ув`язнення, а не строку покарання, а строк попереднього ув`язнення чітко визначений з 05.10.2011 року по 26.11.2012 року.
В апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах засудженого просить скасувати ухвалу суду від 12.07.2016 року, постановити нову, якою клопотання ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання задовольнити. Указує, що змінами до ст.72 КК України законодавець

-2-
не змінював порядок зарахування строку попереднього ув`язнення в призначене покарання, а лише «удосконалив його». При цьому, під час винесення вироку від 20.08.2012 року, Деснянським районним судом м. Києва зараховано строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 до призначеного покарання в порядку ст.72 КК України ( в редакції, що діяла на момент його ухвалення). В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції зробив висновок про те, що відмова суду в задоволенні клопотання ОСОБА_6 ніяким чином не впливає на його права та обов`язки. Такі висновки суду не відповідають положенням ст. ст. 21, 22, 23 Конституції України, ч.1 ст. 5 КК України, ч. ч. 6,7 ст. 151 КВК України, оскільки зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання надасть засудженому можливість раніше реалізувати його право, передбачене ч.ч.6, 7 ст.151 КВК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника адвоката ОСОБА_7 , на підтримання апеляційних скарг, промову прокурора, який уважає апеляційні скарги безпідставними, а ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши та обговоривши матеріали провадження в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Згідно до ч.2 ст.370 КПК України законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Суд першої інстанції вказаних вимог законодавства дотримався.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_6 вироком Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2012 року був засуджений за п.п.1, 6 ч.2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26.11.2012 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 20.08.2012 року відносно ОСОБА_6 залишено без змін. Вирок суду вступив в законну силу 26.11.2012 року.
Статтею 51 КК України визначено, що до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, судом можуть бути застосовані дванадцять видів покарань, у тому числі два пов`язаних із позбавленням волі: 11) позбавлення волі на певний строк; 12) довічне позбавлення волі. Тлумачення цих понять викладено в статтях 63 і 64 КК України.
Позбавлення волі на певний строк, згідно ст.63 КК України, полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально виконавчої установи закритого типу.
Довічне позбавлення волі, як видно зі змісту ст.64 КК України, будь яким строком не обмежено, встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів, застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк, і має передбачені у частині другій цієї статті застереження щодо кола осіб, до яких воно може бути застосовано.
Отже, позбавлення волі на певний строк і довічне позбавлення волі, згідно кримінального закону, є різними видами покарань, друге з яких не має обмеження в часі.

-3-
Про це вказано й у висновках Верховного Суду України із приводу призначення покарання, що викладені в постанові від 12.04.2012 №5-7кс12 та від 19.04.2012 №5-10кс12, які згідно з положенням ч.1 ст. 458 цього Кодексу є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, котрі застосовують у своїй діяльності відповідну норму закону, та для всіх судів України.
Статтею 72 КК України передбачено правила складання певних видів покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, а її частиною першою їх співвідношення за критерієм тривалості в залежності від ступеня суворості. Зокрема, одному дню позбавлення волі відповідають: один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або арешту, два дні обмеження волі, і т.д. Види покарань, у тому числі всі додаткові, оскільки вони не мають виміру в часі, як видно зі змісту частин 2, 3 і 4 цієї статті, зі строковими видами покарань не співвідносяться й виконуються самостійно.
Викладене в частині п`ятій цієї статті, правило зарахування строку попереднього ув`язнення, удосконалене Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення в строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-VII, встановлює, що у разі засудження до такого ( одного) виду покарання, як позбавлення волі, судом зараховується строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Оскільки це правило викладено в контексті статті 72 КК України і стосується одного виду покарання ( а не двох), очевидно, що воно стосується саме позбавлення волі на певний строк. Тому застосування його ще й до іншого виду покарання, нехай і пов`язаного з позбавлення волі, виключається.
Доводи засудженого та його захисника адвоката про те, що не зарахування засудженому ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання порушує його права й свободи, передбачені Конституцією України та іншими законодавчими актами є безпідставними, оскільки відмова судом засудженому до довічного позбавлення волі в задоволенні клопотання про зарахування строку його попереднього ув`язнення в термін відбування ним покарання у виді довічного позбавлення волі ніяким чином не впливає на його права та обов`язки як громадянина та особи, засудженої до такого покарання, що встановлюються законодавством України та гарантуються ст.24 Конституції України.
Порядок реалізації такого права засудженого до довічного позбавлення волі визначений у ст. 87 КК України.
Таким чином, ураховуючи вищенаведене, апеляційний суд уважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають, ухвала суду є законною та обґрунтованою й підстав для її зміни чи скасування колегія суддів відповідно до вимог ст. 409 КПК України не вбачає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайоного суду Закарпатської області від 12.07.2016 року, якою відмовлено в задоволення клопотання засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання у виді довічного позбавлення волі відповідно до ч.5 ст.72 КК України без змін.

-4-
Ухвала Апеляційного суду Закарпатської області набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: