АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1027/16 Справа № 205/2241/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 (приймає участь в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року щодо
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Красний Луч Луганської області, громадянин України, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання, ВСТАНОВИЛА:

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить ухвалу районного суду скасувати як незаконну, необґрунтовану в зв`язку з неправильним застосуванням Закону України «Про внесення змін до Кримінального і Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності» від 15 квітня 2008 року, та ухвалити нову ухвалу, якою замінити покарання засудженому ОСОБА_8 у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, оскільки рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року за № 11-рп 1999 року, положення ст. 24 Загальної частини Кримінального кодексу України та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачали смертну кару як вид покарання, були визнані неконституційними, та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення, а законом України від 22 лютого 2000 року за № 1483-ІІІ до Кримінального Кодексу України було внесено зміни, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі.
На виконання рішення Конституційного Суду України Був прийнятий Закон України від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексу України», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. На переконання адвоката за злочини, які було вчинено до 04 квітня 2000 року включно, за які Кримінальним кодексом України передбачалося покарання у виді смертної кари, до введення нового виду покарання-довічного позбавлення волі на підставі вищезазначеного Закону України від 22.02.2000 року, який набрав чинності з 0 годин 00 хвилин 05 квітня 2000 року, засудженим мало призначатись максимальне покарання лише у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного ОСОБА_8 за вироком Луганського обласного суду від 26 липня 1999 року на покарання у виді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років. Висновки суду обґрунтовані з посиланням на рішення Конституційного Суду України №1-5/2011 від 26 січня 2011 року тим, що засудженому ОСОБА_8 покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі, що треба розуміти як пом`якшення кримінальної відповідальності особи.
Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 , які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги та замінити покарання засудженому у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про звільнення від покарання та пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 74 КК України.
Згідно із ч. 3 ст. 74 КК України, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону.
Під час апеляційного перегляду з`ясовано, що ОСОБА_8 був засуджений вироком Луганського обласного суду від 26 липня 1999 року за вчинення злочинів, передбачених п. п. «ж», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 1 ст. 142, ч. 1 ст. 177 КК України в редакції 1960 року до смертної кари розстрілу з конфіскацією майна. Ухвалою Луганського обласного суду від 13 липня 2000 року, покарання у виді смертної кари розстрілу, призначене ОСОБА_8 за вищевказаним вироком, замінено на довічне позбавлення волі.

Положенням ст. 93 КК України в редакції 1960 року передбачено, що за умисне вбивство за обтяжуючих обставин було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.
Конституційний Суд України у Рішенні від 29 грудня 1999 року за № 11-рп/99 визнав неконституційними положення ст. 24 Загальної частини та санкції статей Особливої частини Кримінального Кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання.
На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року Верховною Радою України було прийнято Закон України № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 pоку, положення якого мали зворотну дію в часі, Закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України N 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року N 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.
Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом за №1483-ІІІ, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари. При цьому наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк 15 років.
В пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України за № 1-рп/2011 від 26 січня 2011 року у справі про заміну смертної кари довічним позбавлення волі після Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року зазначено, що КК України 1960 року не став новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
В даному Рішенні Конституційний Суд України виходив з того, що в частині 4 статті 5 КК України 2001 року йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який уповноважений лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.
Отже, доводи захисника в апеляційній скарзі щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання захисника на рішення Верховного Суду України по конкретних справах, в яких засудженим міра покарання у виді довічного позбавлення волі була замінена на покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, оскільки вони стосуються тих засуджених, які вчинили злочини після визнання неконституційним такого виду покарання, як смертна кара і до набрання чинності Законом України від 22 лютого 2000 року про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, тобто у період часу з 29 грудня 1999 року, коли було прийняте рішення Конституційним Судом України, і до 24 години 00 хвилин 04 квітня 2000 року, коли набув чинності Закон України від 22 лютого 2000 року.
Після винесення вироку щодо ОСОБА_8 не приймались закони про пом`якшення кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини.
Частиною 1 статті 82 КК України передбачена лише можливість заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк більш м`яким покаранням, при цьому заміна більш м`яким покаранням такого покарання, як довічне позбавлення волі, не передбачена.
Заявлене захисником клопотання також не підлягає задоволенню з огляду на правові позиції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини.
Так, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним злочину (рішення у справі Скоппола проти Італії від 17 вересня 2009 року).
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви N 9852/03, N13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява N 39458/02).
За таких обставин доводи захисника в апеляційній скарзі про незаконність ухвали суду першої інстанції є безпідставними, а рішення суду є обґрунтованим і скасуванню або зміні не підлягає.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532, 537, 539 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2016 року щодо засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4