АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1029/16 Справа № 205/430/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 червня 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002384 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , обвинувачених за ч.2 ст.289 КК України,
В с т а н о в и л а:
цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Дніпропетровська, громадянин України, не одружений, не працюючий, який зареєстрований по АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимий, останній раз:
-21 грудня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч.2 ст.309 КК України до 3 років позбавлення волі та на підставі ст.. 75 КК України від відбування призначеного покарання звільнено з іспитовим строком 2 роки,-
засуджений за ч.2 ст.289 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією всього особисто належного майна. На підставі ст. 71 КК України остаточне покарання визначено за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року, та остаточно ОСОБА_8 до відбування призначено покарання у вигляді 5 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією всього майна, належного йому на праві власності. Строк відбування покарання постановлено відраховувати з 12 вересня 2014 року. Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка м. Дніпропетровська, громадянка України, не заміжня, має двох неповнолітніх дітей 2002 та 2010 року народження, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судима,-
засуджена за ч.2 ст.289 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років без конфіскації майна та на підставі ст.. 75 КК України від відбування призначеного покарання звільнена з іспитовим строком 2 роки. Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Вироком суду ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , вирок щодо якої не оскаржується, визнано винними та засуджено за те, що вони 30 червня 2014 року, близько 13.30, вступивши між собою та особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, в попередню змову, спрямовану на незаконне заволодіння транспортним засобом, прибули до автостоянки, розташованої по вул. Набережній Заводській, 101-а в м. Дніпропетровську. Діючи узгоджено, відповідно до розподілених ролей, ОСОБА_10 , не маючи права на управління автомобілем «Деу Ланос» д/н НОМЕР_1 , отримала від ОСОБА_8 ключі від вказаного автомобіля та пройшла на територію автостоянки, наблизилась до автомобіля «Деу Ланос» д/н НОМЕР_1 , за допомогою ключа проникла в салон автомобіля та, запустивши двигун, заволоділа вказаним транспортним засобом, доїхавши до станції Дніпропетровського метрополітену «Комунарівська», до якої її супроводжував ОСОБА_8 на мотоциклі разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження. Після цього ОСОБА_10 , зупинившись, вийшла з автомобіля та передала ключі від нього ОСОБА_8 , який разом з особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, розпорядився автомобілем на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, за попередньою змовою між собою, а ОСОБА_8 і повторно, незаконно заволоділи автомобілем «Деу Ланос» д/н НОМЕР_1 , належним потерпілій ОСОБА_7 , вартістю 70 513, 80 грн., заподіявши майнову шкоду у вказаному розмірі.
В апеляціях обвинувачений ОСОБА_8 та в його інтересах захисник ОСОБА_9 , кожен окремо, просять вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального законодавства, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.
В обґрунтування своїх апеляцій : обвинувачений ОСОБА_8 , послався на те, що вину його в ході судового слухання так і не було доведено, а покази свідків по справі не відповідають фактичним обставинам справи; захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 посилається на те, що, як досудове та судове слідство велося з обвинувальним уклоном, а обвинувачення було створено лише на показах обвинуваченої ОСОБА_11 . Так, захист вбачає, що в ході судового слухання потерпіла ОСОБА_12 пояснювала, що вперше бачить обвинуваченого ОСОБА_8 та ніяких даних про його причетність до злочину у неї немає. Згідно показів свідків по справі, адвокат наголошує, що судом, як неповно так і невірно були викладені у своєму рішенні покази свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , що у подальшому призвело до хибного висновку, про винність обвинуваченого ОСОБА_8 .
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку обвинуваченого ОСОБА_8 , який підтримав дані апеляційні скарги та просив їх задовольнити, позицію прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення даних апеляцій та просила вирок суду залишити без змін, міркування потерпілої ОСОБА_7 , яка підтримала думку прокурора, перевіривши матеріали провадження в межах апеляцій, обговоривши їх доводи, колегія суддів вважає, що дані апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Посилання в апеляційній скаргах обвинуваченого та його захисника на те, що судове слідство у справі проведено неповно і необ`єктивно, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені зібраними у ній доказами, є необґрунтованими.
Матеріалами провадження з`ясовано, що судове слідство у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.
Вивченням матеріалів кримінального провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження органами досудового розслідування та судом обставин кримінального провадження. Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, за який він засуджений, підтверджується сукупністю доказів, які зібрані з додержанням вимог кримінального процесуального закону та перевірені під час розгляду кримінального провадження, яким суд дав належну оцінку.
Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним за ч. 2 ст. 289 КК України незаконне заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, скоєне повторно. Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного злочину за вказаних у вироку обставин та кваліфікація його дій за ознаками ч. 2 ст. 289 КК України ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та правильно оцінених судом доказах, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами і, зокрема, даними, що містяться в показаннях учасників судового провадження та даними досліджених в судовому засіданні документів. Будь-яких підстав, які б викликали сумнів у викладених висновках суду перевіркою матеріалів провадження не виявлено. Оскільки наведені докази, крім тих, які судом першої інстанції визнано недопустимими, зібрані у встановленому законом порядку і узгоджуються між собою, підстав піддавати сумніву їх достовірність та допустимість колегія суддів не вбачає.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження, технічного носія інформації фіксування судового провадження та журналу судового засідання встановлено, що суд першої інстанції провів всебічне, повне й неупереджене дослідження всіх обставин кримінального провадження, безпосередньо перевірив при судовому розгляді наявні у кримінальному провадженні докази, допитав обвинувачених, потерпілу, свідків, перевірив письмові докази, яким дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, суд обґрунтовано послався на показання під час судового розгляду обвинуваченої ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_16 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , а також на матеріали письмових документів, а саме: протокол огляду місця події від 30 червня 2014 року, в якому зафіксовано територію автостоянки, розташованої по вул. Набережній Заводській, 101-а в м. Дніпропетровську; постанову прокурора від 26 листопада 2014 року, згідно якої виділено в окреме провадження матеріали щодо вчинення ОСОБА_22 злочину, передбаченого ст. 289 ч. 2 КК України, у зв`язку з тим, що його місцезнаходження не було встановлено, з внесенням відповідних відомостей до ЄРДР.
Надаючи оцінку зазначеним доказам у своїй сукупності, колегія суддів не сумнівається у їх належності та допустимості, вважає такі докази достатніми для доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочинного діяння, а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника доводи про те, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад інкримінованого йому злочину, й що у провадженні немає об`єктивних доказів, які вказують на його вину, оскільки обвинувачений та його захист взагалі не оцінюють дії останнього та аналіз доказів, які суд поклав в основу обвинувального вироку.
Як убачається з матеріалів провадження, обвинувачена ОСОБА_10 винність свою визнала повністю та підтвердила, що, отримавши від ОСОБА_8 ключі від вказаного автомобіля, виїхала на ньому з автостоянки та доїхала до станції метрополітену «Комунарівська», де передала автомобіль ОСОБА_8 та ОСОБА_22 , які супроводжували її на мотоциклі, та вони обіцяли їй віддати грошову винагороду за те, що вона виїхала на автомобілі зі стоянки, але цю винагороду вона так і не отримала.
Дані свідчення підтверджуються й показами свідка ОСОБА_19 , який пояснив, що 30 червня 2014 року, близько 18.00 години він разом з ОСОБА_10 прийшов в кафе «Бістро» по вул. Братів Трофимових в м. Дніпропетровську, де вони зустрілись з ОСОБА_22 , який сказав, що слід дочекатись ОСОБА_8 , який віддасть ОСОБА_10 грошові кошти з реалізації автомобіля «Деу Ланос» за її допомогу в тому, що вона виїхала на вказаному автомобілі з території автостоянки. Після цього в кафе прибув ОСОБА_8 , і він на відстані чекав, поки останній поговорить з ОСОБА_10 та ОСОБА_22 . Після розмови ОСОБА_10 повідомила йому, що ОСОБА_8 обіцяв віддати грошову винагороду приблизно через тиждень.
Вищезазначені показання цілком відповідають і поясненням свідка ОСОБА_20 про те, що в липні 2014 року до нього за місцем проживання приїхав ОСОБА_8 разом з раніше незнайомим чоловіком, показавши йому автомобіль «Деу Ланос» д/н НОМЕР_1 та документи на нього, пояснивши, що власниця автомобіля віддала йому транспортний засіб та документи на нього в рахунок боргу, та запропонував придбати автомобіль за 1200 доларів США. Погодившись на пропозицію, він передав ОСОБА_8 гроші у розмірі 100 доларів США в якості завдатку, а решту пообіцяв віддати після того, як ОСОБА_8 надасть йому довіреність на керування транспортним засобом, на що останній пообіцяв надати довіреність через декілька днів. Приблизно через два тижні до нього приїхали незнайомі чоловіки на двох автомобілях та привезли з собою ОСОБА_8 , який повідомив, що автомобіль «Деу Ланос» необхідно повернути. Він віддав чоловікам ключі та документи від автомобіля, після чого вказані особи разом з ОСОБА_8 вирушили в невідомому напрямку, не повернувши йому сплачений завдаток.
Все вищевикладене раніше не суперечить і показам свідка ОСОБА_16 пояснила, що 30 червня 2014 року вона знаходилась на чергуванні на території автостоянки, розташованої по вул. Набережній Заводській, 101-а в м. Дніпропетровську. Близько 13.30 на автостоянку зайшла невідома жінка ( ОСОБА_23 ), сказавши, що вона є сестрою ОСОБА_7 та забирає автомобіль своєї сестри. Коли жінка виїжджала на автомобілі «Деу Ланос» з території автостоянки, дала їй мобільний телефон, запевнивши, що нібито розмовляє з власницею автомобіля. Взявши телефон, вона почула голос, не схожий з голосом ОСОБА_7 , але ОСОБА_23 швидко виїхала з території автостоянки. При пред`явленні особи для впізнання за фотознімками від 24 вересня 2014 року свідок ОСОБА_16 впізнала ОСОБА_23 як особу, яка заволоділа автомобілем «Деу Ланос», належним потерпілій ОСОБА_7 .
Ці свідчення узгоджуються і з показаннями потерпілої ОСОБА_7 з приводу того, що 27 червня 2014 року, близько 00.30 години, коли вона, повертаючись з магазину «Сільпо», дійшла до під`їзду будинку АДРЕСА_4 , раніше незнайомий чоловік вихопив у неї сумку з її майном, ключами та документами на належний їй автомобіль «Деу Ланос» д/н НОМЕР_2 . 30 червня 2014 року, близько 14.00, їй зателефонувала охоронець автостоянки ОСОБА_16 та повідомила про викрадення належного їй автомобіля невідомою жінкою, яка представилась її ( ОСОБА_7 ) сестрою та виїхала на автомобілі з території автостоянки.
Не виявлено також під час перевірки матеріалів кримінального провадження даних, які б давали підстави вважати, що допитані в судовому засіданні свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у зазначеному злочині. Тому, оцінюючи показання свідка ОСОБА_21 суд правильно прийшов до висновку, що він дійсно передавав ОСОБА_8 документи на вказаний автомобіль, тому доводи апелянтів про недостовірність показань ОСОБА_21 є безпідставними. Із матеріалів справи істотних суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин провадження при скоєнні даного злочину, у його показаннях не вбачається. Деякі розбіжності в показаннях свідка, які він особисто давав під час судового розгляду свідчать про його сприйняття подій, учасником яких він був, і не впливають на позицію суду під час розгляду справи.

Вивченням матеріалів справи не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення вищевказаних доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності. Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів.
Виходячи з наведеного, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 , в яких вони стверджують, що обвинувачений не вчиняв зазначеного у вироку злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, є безпідставними, як і їх доводи про відсутність у провадженні об`єктивних доказів вини у вчиненні даного правопорушення і що вирок за цим епізодом нібито побудований на припущеннях суду. Проаналізувавши наведені докази в їх сукупності і давши оцінку, суд обґрунтовано не погодився з даними доводами апелянтів, та правильно оцінив докази, які поклав в основу свого рішення, як об`єктивні.
Що ж стосується наведених в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 доводів про те, що судом не були взяті до уваги показання обвинуваченого в частині його непричетності до інкримінованого злочину колегія суддів вважає їх необґрунтованими та погоджується з судом першої інстанції, який критично віднісся до відповідних свідчень обвинуваченого та цілком правильно визнав їх такими, що не підтверджуються, а взагалі спростовуються іншими доказами по кримінальному провадженню. Суд апеляційної інстанції також вважає це певною лінією захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинене правопорушення, а тому вони в даному конкретному випадку не можуть бути підґрунтям для перегляду в апеляційному порядку оскаржуваного вироку суду.
Також колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу не підтверджені доводи апелянтів з приводу того, що суд у вироку послався на покази свідка ОСОБА_19 , який є зацікавленою особою та не був безпосереднім свідком вчиненого злочину, тому що даний свідок хоча й не знаходився безпосередньо на місці події, але був присутнім під час підготовки до вчинення даного кримінального правопорушення за участі обвинувачених та інших учасників вказаних подій, тому його свідчення мали певне значення для суду першої інстанції під час ухвалення ним свого рішення.
Отже, з огляду на вищезазначене, доводи в апеляційних скаргах ОСОБА_8 та його захисника про те, що судом були залишені поза увагою покази обвинуваченого, та недостовірність показань інших свідків у зв`язку з суперечністю їх показань, а також те, що судове рішення було ухвалено з обвинувальним нахилом, є безпідставними. Деякі розбіжності в показаннях свідків, які вони особисто давали під час судового розгляду свідчать про індивідуальне сприйняття кожним подій, учасниками яких вони були, і не впливають на висновок суду. А та обставина, що слідство і суд по-іншому оцінюють докази, зокрема, показання учасників судового провадження та письмових доказів, порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захистом, не свідчить про необ`єктивність суду, на що є посилання в поданих апеляціях. Аналізуючи позицію обвинуваченого ОСОБА_8 , співставляючи її з обвинуваченням, що йому інкримінується, а також з показами свідків, потерпілої, обвинуваченої та з іншими доказами, дослідженими судом, які повністю викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, колегія суддів робить висновок про те, що вищезазначені покази та інші наведені судом докази мають характер логічних, послідовних та об`єктивних. Зазначені докази винуватості ОСОБА_8 є такими, що доповнюють одне одного, є належними, достовірними, допустимими, достатніми та такими, що не суперечать Конституції та нормам КПК України.

Колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення злочину, суд дійшов обгрунтованого висновку про винність ОСОБА_8 в незаконному заволодінні транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб, скоєному повторно за наведених у вироку обставин і правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України. За таких обставин вважати, що ОСОБА_8 необґрунтовано засуджено за вказані злочинні дії, немає підстав. Тому доводи апелянтів є необгрунтованими, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину. Оскільки вивченням матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження слідчими органами та судом обставин справи, не має підстав вважати, що у справі допущена суттєва неповнота досудового або судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку в частині засудження ОСОБА_8 за вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України з подальшим закриттям провадження по справі, на чому наполягають в своїх апеляціях обвинувачений та його захисник.
Згідно зі ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Для його вибору суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
З огляду на матеріали кримінального провадження, суд при призначенні покарання обвинуваченому в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше неодноразово судимий, вчинив злочин протягом іспитового строку, рецидив злочинів, що є обставиною, яка обтяжує покарання, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції статті у вигляді позбавлення волі з урахуванням положень ст.. 71 КК України з реальним його відбуттям.
Отже, у цьому кримінальному провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_8 призначено із порушенням визначених у законі загальних засад.
Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги в даному кримінальному провадженні такими, що не підлягають задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 березня 2016 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , обвинувачених за ч.2 ст.289 КК України, - залишити без змін.
Відповідно до абз. 1 ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення в межах цього кримінального провадження з 22 березня 2016 року по 02 червня 2016 року включно з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:
_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4