Справа № 461/2129/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/152/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, з вищою освітою, одруженого, маючого на утриманні двоє малолітніх дітей, не працюючого, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , згідно ст. 89 КК України не судимого,

за ч.3 ст. 27, ч.2 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_11

та захисника ОСОБА_12

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_12 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
Цим вироком ОСОБА_13 засуджений за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

У пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України ОСОБА_13 визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину.

Строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_13 рахується з 12 години 31 жовтня 2014 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою засудженому ОСОБА_13 залишено без змін.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_14 задоволено частково.

Стягнуто з засудженого ОСОБА_13 на користь ОСОБА_14 50.000 грн. заподіяної моральної шкоди 10.000 грн. процесуальних витрат за надання правової допомоги.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_15 залишено без розгляду.

Вирішено питання процесуальних витрат та речових доказів.

Згідно вироку суду ОСОБА_13 органом досудового розслідування обвинувачується за злочини проти життя та здоров`я особи, вчинені за наступних обставин.

Так, вироком суду ОСОБА_13 визнаний винуватим у тому, що в період часу з травня по 31 жовтня 2014 року у м.Києві, м.Львові та АДРЕСА_3 , із корисливих мотивів, зокрема, з метою заволодіння часткою щомісячного прибутку потерпілого ОСОБА_14 , який отримував таку від спільно вкладених грошових коштів в іноземні інвестиції, а також з метою заволодіння готівкою останнього, яку той повинен був мати при собі у період часу з 29 по 31 жовтня 2014 року, запланував організувати умисне вбивство ОСОБА_14 , замовивши його виконання свідку ОСОБА_16 , з мотивів безпеки анкетні дані якого органом досудового слідства було змінено. Будучи організатором умисного вбивства, обвинувачений ОСОБА_13 через свого знайомого ОСОБА_17 розшукав та залучив у м.Києві як виконавця свідка ОСОБА_16 , якому передав мобільний телефон марки «Samsung GТ-Е1080W» ІМЕІ НОМЕР_1 , стартовий пакет оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 для спілкування один з одним і узгодження спільних дій, спрямованих на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_14 , та обіцяв винагороду у розмірі 5.000 доларів США. Усвідомлюючи злочинний умисел обвинуваченого ОСОБА_13 , спрямований на умисне вбивство з корисливих мотивів потерпілого ОСОБА_14 , свідок ОСОБА_16 повідомив про вказані обставини правоохоронні органи, погодившись при цьому імітувати роль виконавця умисного вбивства. Зустрічаючись 03, 08 та 28 жовтня 2014 року у м.Львові та ресторані «Соняхи», що по вул. Світлій, 2 у с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області, обвинувачений ОСОБА_13 показав свідку ОСОБА_16 маршрут пересування потерпілого ОСОБА_14 , підтвердив суму винагороди в розмірі 5.000 доларів США, повідомив місце проживання потерпілого, передав карту м.Львова, дві фотокартки із зображенням ОСОБА_14 і його дружини ОСОБА_18 , завдаток в розмірі 10.000 грн., 2.500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 08 жовтня 2014 року становило 32.375 грн., 5.000 грн., обговорили деталі вбивства з подальшим приховуванням тіла та створення уявлення про безвісне зникнення, яке необхідно здійснити в період з 29 по 31 жовтня 2014 року, оскільки в цей час потерпілий буде володіти значною сумою грошових коштів в розмірі від 20 до 50 тисяч, грошова одиниця яких не уточнювалась, якими необхідно заволодіти та в подальшому розділити між ними, обговорили передачу решти винагороди. 31 жовтня 2014 року обвинувачений ОСОБА_13 , отримавши інформацію від свідка ОСОБА_16 про вбивство потерпілого ОСОБА_14 і, переконавшись у його смерті, зустрівся із виконавцем ОСОБА_16 у ресторані «Соняхи», що по вул. Світлій, 2 у с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області, де в якості остаточної оплати передав останньому винагороду в розмірі 2.500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 31 жовтня 2014 року становило 32.375 грн., повернувши мобільний телефон, після цього був затриманий працівниками правоохоронних органів.

На вирок суду обвинувачений ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій просить такий в частині визнання винуватості його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, скасувати та визнати його невинуватим. В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що суд проігнорував усі заперечення, клопотання щодо недопустимості доказів, не зважив і не відреагував на його показання та показання легендованої особи ОСОБА_16 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , повне ігнорування доставлення до суду ОСОБА_17 , невідповідність протоколів негласних слідчих дій вимогам КПК України. Зокрема, суд не взяв до уваги те, що наміру вчиняти вбивство потерпілого ОСОБА_14 він не мав, а спілкувався з залегендованою особою на прізвище ОСОБА_16 , який виконував роль кілера, за ініціативою працівників ГУБОЗу, щоб викрити наркотрафік, у якому брав участь і його давній знайомий ОСОБА_14 . Крім того, суд, призначаючи покарання, не взяв до уваги, що на його утриманні знаходять малолітні діти, сестра-інвалід, йому необхідне хірургічне втручання щодо тромбофлебозу лівої плечової вени. Автомобіль, який конфіскував суд, є майном, спільно набутим з його дружиною, а вся оргтехніка є власністю його дружини.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_21 в апеляційній скарзі просить вирок відносно ОСОБА_13 в частині визнання його винуватим та засудженим за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_13 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаного злочину виправдати, звільнити з-під варти та скасувати усі заходи забезпечення у кримінальному провадженні, повернувши вилучене та арештоване майно власникам. Вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим в частині визнання ОСОБА_13 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, та засудження його на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Зокрема, повідомлені обвинуваченим ОСОБА_13 обставини його участі у подіях були відкинуті судом та залишилися не перевіреними. Обвинувачений ОСОБА_13 неодноразово заявляв, що не мав жодного наміру та умислу на вбивство ні ОСОБА_14 , ні ОСОБА_15 . Він фактично став жертвою, коли зголосився допомогти працівникам правоохоронних органів ОСОБА_20 та ОСОБА_17 у проведенні оперативної розробки ОСОБА_14 . Висновки суду про наявність корисливого мотиву у діях обвинуваченого є припущенням, оскільки не підтверджується дослідженими під час розгляду справи доказами. Усі протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, надані прокурором, не можуть вважатися допустимими доказами через допущені при їх проведенні та оформленні результатів: прокурором не надано суду жодного документу на підтвердження підстав проведення вказаних негласних слідчих дій, усі вони виконані неналежними особами, ці дії виконані без заведення оперативно-розшукової справи. Суд невірно зробив висновок про первинність носіїв інформації та відхилив клопотання захисту про проведення допиту оперативних працівників, які складали протоколи про прилучення відео та аудіо записів. Крім того, судом не надано оцінки доводам захисту щодо визнання недопустимими долучених до справи прокурором доказів у вигляді протоколу тимчасового доступу до інформації, яка містить охоронювану законом таємницю, від 11 грудня 2014 року з додатками та аналітичної довідки УОТС ГУМВС України у Львівській області № 25/2942 від 25 грудня 2014 року з додатком. Висновок суду про те, що мобільний телефон «Самсунг» з сім-карткою оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_2 правоохоронними органами лише оглядався, а не вилучався, не відповідає дійсності. При обранні покарання суд не врахував свої ж висновки про те, що злочин попереджено на стадії готування, що значно знижує ступінь його суспільної небезпеки, а також відсутність тяжких наслідків, які за викладених обставин і не могли настати. Приймаючи рішення про конфіскацію вилученого та арештованого майна, суд не врахував, що автомобіль «Хюндай Санта Фе» є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не може підлягати безумовній конфіскації без визначення частки ОСОБА_13 у цьому майні. А тому суд допустив неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам та матеріалам кримінального провадження. Стороною обвинувачення не доведено допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_13 дій по готуванню на організацію умисного вбивства на замовлення з корисних мотивів ОСОБА_14 .
Прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_22 в апеляційній скарзі просить вирок суду, яким ОСОБА_13 засуджено за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України на 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, та виправдано за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні злочину скасувати та ухвалити стосовно обвинуваченого новий вирок, яким визнати його винним та призначити покарання за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України на 10 років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш судового покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_13 у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вважає, що вирок суду в частині виправдання обвинуваченого за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України постановлений з порушенням вимог КПК України, а тому підлягає скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, так як суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Так, у відповідності із вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України суд у мотивувальній частині зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Однак, при ухваленні оскаржуваного вироку судом не зазначено підстав для виправдання обвинуваченого по одному з епізодів замовного убивства. Судом не проаналізовано та взагалі не надано оцінки протоколам проведенням слідчих дій аудіо, відео контроль особи із використанням технічних записів в тій частині, де ОСОБА_13 та ОСОБА_16 в деталях обговорюють спосіб вчинення вбивства ОСОБА_15 , що свідчить про реальність наміру організатора на вчинення даного кримінального правопорушення. Окрім цього, судом не надано оцінки висловлюванням ОСОБА_13 щодо мотиву вчинення даного злочину, а саме щодо можливої організації ОСОБА_15 збройного нападу на кума ОСОБА_13 ОСОБА_23 , про час та місце наступної зустрічі, а саме після вчинення вбивства ОСОБА_14 , та у який спосіб зв`яжуться з метою обговорити деталі вбивства ОСОБА_15 . Тобто, суд не надав належної оцінки вищевказаним обставинам, які, поряд з іншими факторами, утворюють реальність намірів ОСОБА_13 у вчиненні даного кримінального правопорушення та дають підстави вважати про винуватість останнього у його вчиненні.

Також суд не врахував показань свідка ОСОБА_16 , що такий в повній мірі усвідомлював реальність намірів ОСОБА_13 щодо отримання замовлення на вбивство ОСОБА_15 , а також те, що він розумів, що «публічною особою», вбивство якої з ним обговорював ОСОБА_13 , є саме ОСОБА_15 . Вказані дії свідчать про вчинення ОСОБА_13 кримінально-караного діяння, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, тобто організації готування вбивства на замовлення відносно потерпілого ОСОБА_15 , вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство. Вищевказані докази досліджувались судом першої інстанції, проте їм не було надано належної оцінки.

Вважає, що вищевказані дії ОСОБА_13 свідчать про вчинення останнім кримінально-караного діяння, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, тобто організації готування вбивства на замовлення відносно потерпілого ОСОБА_15 , вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника та обвинуваченого на підтримку поданих ними апеляційних скарг та про відмову у задоволенні апеляційної скарги прокурора, думку прокурора про задоволення його апеляційної скарги та про відмову у задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Що стосується висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, за обставин, наведених у вироку суду, то такий є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно, всупереч доводам апелянтів, розглянув усі докази з позиції достовірності та допустимості і оцінив їх у сукупності, правильно кваліфікувавши дії ОСОБА_13 за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України.

При цьому висновок суду про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні зазначеного у вироку злочинного діяння відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Заперечення ОСОБА_13 своєї винуватості у вчиненні згаданого кримінального правопорушення, покликання обвинуваченого та його захисника на порушення порядку здобуття доказів та їх недопустимість, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки такі спростовуються матеріалами кримінального провадження, які відтворюють реальну картину подій в період з травня по 31 жовтня 2014 року щодо вчинення ОСОБА_13 організації готування до особливо тяжкого злочину, а саме умисного вбивства потерпілого ОСОБА_14 , з корисливих мотивів, на замовлення.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_13 в період часу з травня по 31 жовтня 2014 року у м.Києві, м.Львові та АДРЕСА_3 , із корисливих мотивів, зокрема, з метою заволодіння часткою щомісячного прибутку потерпілого ОСОБА_14 , який отримував таку від спільно вкладених грошових коштів в іноземні інвестиції, а також з метою заволодіння готівкою останнього, яку ОСОБА_14 повинен був мати при собі у період часу з 29 по 31 жовтня 2014 року, організував готування до особливо тяжкого злочину - умисного вбивства ОСОБА_14 , замовивши його виконання свідку ОСОБА_16 , з мотивів безпеки анкетні дані якого органом досудового слідства було змінено. Будучи організатором готування умисного вбивства, обвинувачений ОСОБА_13 через свого знайомого ОСОБА_17 розшукав та залучив у м.Києві як виконавця свідка ОСОБА_16 , якому передав мобільний телефон марки «Samsung GТ-Е1080W» ІМЕІ НОМЕР_1 , стартовий пакет оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 для спілкування один з одним і узгодження спільних дій, спрямованих на умисне вбивство потерпілого ОСОБА_14 , та обіцяв винагороду у розмірі 5.000 доларів США. Усвідомлюючи злочинний умисел обвинуваченого ОСОБА_13 , спрямований на умисне вбивство з корисливих мотивів потерпілого ОСОБА_14 , свідок ОСОБА_16 повідомив про вказані обставини правоохоронні органи, погодившись при цьому імітувати роль виконавця умисного вбивства. Зустрічаючись 03, 08 та 28 жовтня 2014 року у м.Львові та ресторані «Соняхи», що по вул. Світлій, 2 у с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області, обвинувачений ОСОБА_13 показав свідку ОСОБА_16 маршрут пересування потерпілого ОСОБА_14 , підтвердив суму винагороди в розмірі 5.000 доларів США, повідомив місце проживання потерпілого, передав карту м.Львова, дві фотокартки із зображенням ОСОБА_14 і його дружини ОСОБА_18 , завдаток в розмірі 10.000 грн., 2.500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 08 жовтня 2014 року становило 32.375 грн., 5.000 грн., обговорили деталі вбивства з подальшим приховуванням тіла та створення уявлення про безвісне зникнення, яке необхідно здійснити в період з 29 по 31 жовтня 2014 року, оскільки в цей час потерпілий буде володіти значною сумою грошових коштів в розмірі від 20 до 50 тисяч, грошова одиниця яких не уточнювалась, якими необхідно заволодіти та в подальшому розділити між ними, обговорили передачу решти винагороди. 31 жовтня 2014 року обвинувачений ОСОБА_13 , отримавши інформацію від свідка ОСОБА_16 про вбивство потерпілого ОСОБА_14 і, переконавшись у його смерті, зустрівся із виконавцем ОСОБА_16 у ресторані «Соняхи», що по вул. Світлій, 2 у с.Лапаївка Пустомитівського району Львівської області, де в якості остаточної оплати передав останньому винагороду в розмірі 2.500 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 31 жовтня 2014 року становило 32.375 грн., повернувши мобільний телефон, де був затриманий працівниками правоохоронних органів.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_13 своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, за який його засуджено, така повністю стверджується та доведена зібраними в ході досудового розслідування та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, а саме: показаннями потерпілого ОСОБА_14 , свідка ОСОБА_18 , свідка ОСОБА_16 , з мотивів безпеки анкетні дані якого органом досудового слідства було змінено, свідка ОСОБА_19 , показаннями свідка ОСОБА_20 , витягами з кримінального провадження № 0000349 від 10 червня 2014 року (т.2 а.с.1-8,10,12); заявами свідка ОСОБА_16 (т.2, а.с.15,16); аналітичною довідкою (т.2 а.с.88-141); протоколами про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій (т.3 а.с.1-13, 37, 38-51, 52-55, 56-67, 68-72, 14-35), (т.2 а.с.234-245, 156-219, 149-155, 220-226,т145-148, 227-230, 142-144, 231-233) та іншими доказами, зазначеними у вироку суду.

Посилання обвинуваченого та його захисника ОСОБА_21 на те, що обвинувачений не мав наміру та умислу на вбивство ОСОБА_14 спростовується:

- показаннями потерпілого ОСОБА_14 , свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_16 , з мотивів безпеки анкетні дані якого органом досудового слідства було змінено, свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , витягами з кримінального провадження № 0000349, згідно якого внесено 10 червня 2014 року в ЄРДР інформацію про готування вчинення умисного вбивства і рапортом оперативного працівника правоохоронних органів від 10 червня 2014 року про надання дозволу на реєстрацію інформації щодо вчинення злочину в ЄО (т.2 а.с.1-14); заявами свідка ОСОБА_16 від 10 червня 2014 року в правоохоронні органи щодо організації вчинення вбивства особою ОСОБА_24 та добровільного надання мобільного телефону марки «Samsung GТ-Е1080W» ІМЕІ НОМЕР_1 зі стартовим пакетом оператора «Київстар» з номером НОМЕР_2 отриманого від особи на ім`я ОСОБА_24 (т.2 а.с.15,16); довідками № 2082813 та № 2082794 від 20 січня 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк», якими встановлено наявність на рахунках потерпілого ОСОБА_14 коштів в розмірі 50.000 Євро та його дружини ОСОБА_18 в розмірі 900.000 грн. (т.2 а.с.18,19);

- протоколом про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 21 серпня 2014 року, яким встановлено, що при спілкуванні 14 червня 2014 року по мобільних телефонах між особами ОСОБА_25 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі негативно відзиваються про потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ); при спілкуванні 15 та 19 червня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_19 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі негативно відзиваються про потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ); при спілкуванні 18 червня та 08 липня 2014 року по мобільних телефонах між особою на ім`я ОСОБА_27 та обвинуваченим ОСОБА_13 , такі негативно відзиваються про потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ) (т.3, а.с.38-51);

- протоколом про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 24 вересня 2014 року, яким встановлено, що при спілкуванні 23, 27 серпня 2014 року по мобільних телефонах між особами ОСОБА_25 та потерпілим ОСОБА_14 , потерпілий повідомляє особу ОСОБА_28 ( ОСОБА_29 ) про ведення з ним справ один на один без участі обвинуваченого ОСОБА_13 ; при спілкуванні 24 та 27 серпня 2014 року по мобільних телефонах між особами ОСОБА_25 та обвинуваченим ОСОБА_13 , особа ОСОБА_28 ( ОСОБА_29 ) повідомляє обвинуваченого про можливе усунення ОСОБА_13 від справ з ініціативи потерпілого ОСОБА_14 (т.3 а.с.56-67);

- протоколом про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 24 вересня 2014 року, яким встановлено, що при спілкуванні 29 серпня 2014 року по мобільних телефонах між особами обвинуваченим ОСОБА_13 та свідком ОСОБА_19 , обвинувачений повідомляє про розмови потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ) із сторонньою особою на ім`я ОСОБА_28 ( ОСОБА_29 ) про усунення обвинуваченого від певних прибутків і відсотків (т.3 а.с.68-72);

- протоколом про результати здійснення негласної слідчої (розшукової) дії від 17 листопада 2014 року, яким встановлено, що при спілкуванні 15 вересня 2014 року по мобільних телефонах між невідомою особою та обвинуваченим ОСОБА_13 , обвинувачений повідомляє про необхідність розпочати приблизно через місяць необхідних дій щодо потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ); при спілкуванні 18, 22, 30 вересня, 03, 11, 30 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між особою ОСОБА_30 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі обговорюють смерть потерпілого ОСОБА_14 ( ОСОБА_26 ), негативне ставлення до нього і «відправлення його на відпочинок з кінцями» в проміжку часу один місяць, який вже не повернеться, його зникнення; при спілкуванні 30 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_18 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі обговорюють зникнення потерпілого ОСОБА_14 (т.3 а.с.14-35);

- протоколами про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій від 17 листопада 2014 року, якими встановлено, що при спілкуванні 02, 03 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі домовляються про зустріч і зустрічаються 03 жовтня 2014 року у м.Львові на вул. Стрийській в районі автовокзалу; при спілкуванні 06, 08 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі домовляються про зустріч в «Соняхах» і рухаються в цьому напрямку; при спілкуванні 17, 21, 27 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі обговорюють повернення спільного друга, слідкування за ним, зручної нагоди, справи випадку та наявності певної цифри, яку розділять між собою, зустрічі в період з 26 по 29 число, необхідних коштів на проживання; при спілкуванні 28, 31 жовтня 2014 року по мобільних телефонах між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі обговорюють їх прибуття на місце, про виконану роботу та зустріч на старому місці (т.2 а.с.234-245, т.3 а.с.1-13);

- протоколами про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій від 06 листопада 2014 року, якими встановлено, що при спілкуванні 03 жовтня 2014 року між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим ОСОБА_13 такі зустрілись на автовокзалі по вул. Стрийській у м.Львові, обвинувачений бажає купити зброю з глушником і боєприпаси, вони рухаються по певних маршрутах м.Львова в автомобілях таксі, змінюючи їх і вибираючи з тонованими вікнами, щоб їх не замітила дружина чи дитина, обговорюють передачу фотокарток, рухаються на належному обвинуваченому транспортному засобі, в якому свідок перебуває на задньому сидінні так як затоновані задні вікна, у ресторан «Соняхи», в якому обвинувачений повідомляє про його намір ліквідувати товариша, що у них доходи щомісячно з 28 по 4 число і точну дату він буде знати напередодні, свідок намагається здобути інформацію коли особа повинна щезнути з життя, обговорюють передачу коштів в розмірі 10.000 грн., а після виконання роботи суму в розміри п`ятірки, обвинувачений передає свідку гроші, спілкуються про місця перебування і проживання потерпілого ОСОБА_14 , знаходження відеокамер, наявність в нього та вартість двох транспортних засобів, варіанти його фізичного знищення, обговорюють отримання свідком половини суми, обвинувачений висловлює свою ненависть до потерпілого ОСОБА_14 після спілкування з ним по телефону (т.2 а.с.156-219).

Таким чином, колегія суддів переконана, що судом першої інстанції вірно встановлено наявність наміру та умислу на вбивство ОСОБА_14 , а також наявності корисливих мотивів у діях обвинуваченого. Крім того, спростовуються твердження сторони захисту щодо недоведеності вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_14 .

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_13 з корисливих мотивів, а саме з метою заволодіння часткою щомісячного прибутку ОСОБА_14 , який він отримував від спільно вкладених грошових коштів у іноземній інвестиції, а також з метою заволодіння готівкою останнього, яку мав мати при собі потерпілий в термін з 29 по 31 жовтня 2014 року, запланував організувати умисне вбивство ОСОБА_14 , замовивши його виконання іншій особі, тобто вчинити умисне вбивство на замовлення.

В ході судового розгляду даної справи було досліджено показання потерпілого ОСОБА_14 , який повідомив, що у нього з обвинуваченим ОСОБА_13 були спільні фінансові інтереси, зокрема, ОСОБА_13 було відомо, що у нього, Калініна, та його дружини ОСОБА_18 з подарованих на їхнє весілля грошей є заощадження, а тому ОСОБА_13 у 2007 році запропонував ОСОБА_14 вкласти гроші в іноземні інвестиції, тобто інвестувати в бізнес за кордоном. Так як ОСОБА_14 повністю довіряв останньому, оскільки той був його другом та кумом та не розумівся у веденні бізнесу, то погодився на пропозицію ОСОБА_13 , передав останньому 10.000 доларів США, так як ОСОБА_13 повідомив, що саме таку суму коштів вкладає кожен з них. Куди конкретно потерпілий вкладав вказані кошти, йому відомо не було. Впродовж п`яти років ОСОБА_14 дивідентів від вкладених коштів від ОСОБА_13 не отримував, а приблизно в жовтні 2012 року отримав від нього дивіденти у розмірі 10.000 доларів США. В подальшому дивіденти, які ОСОБА_13 та ОСОБА_14 почали називати «зарплата», потерпілий отримував особисто від ОСОБА_13 та від його товариша ОСОБА_25 . У вересні-жовтні 2013 році обвинувачений ОСОБА_13 просив ОСОБА_14 позичити йому приблизно 45.000 доларів США і показував виписки з рахунків потерпілого у банках та інформацію про майновий стан. ОСОБА_14 був обурений вказаною інформацією, звернувся з заявою в банк щодо неправомірних дій працівників і служба безпеки банку по даному факту проводила перевірку. На рахунках у нього в цей час було приблизно 50.000 доларів США, а у його дружини близько 900.000 грн.

Крім того, судом першої інстанції було досліджено показання дружини потерпілого - ОСОБА_18 , що їй відомі обставини, що її чоловік ОСОБА_14 давав обвинуваченому грошові кошти в розмірі 10.000 доларів США та підтвердила наявність вищевказаних коштів на рахунках у банку.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні повідомив, що коли він зустрівся з обвинуваченим ОСОБА_13 у березні 2014 року у ТРЦ «Комод» у м.Києві, то останній повідомив йому, що має проблеми з бізнеспартнером. Окрім цього, в ході чергової зустрічі 28 жовтня 2014 року у ресторані «Соняхи», що по вул. Світлій, 2 у с.Лапаївка, Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_13 зі свідком обговорили деталі вбивства ОСОБА_14 з подальшим приховуванням тіла та створення уявлення про безвісне зникнення останнього, яке необхідно здійснити в період з 29 по 31 жовтня 2014року, оскільки в цей час потерпілий буде володіти значною сумою грошових коштів, якими необхідно заволодіти та в подальшому розділити між ними, обговорили передачу решти винагороди.

Вказане також підтверджується протоколами про результати здійснення негласних слідчих (розшукових) дій від 06 листопада 2014 року, якими встановлено, що при спілкуванні 28 жовтня 2014 року між свідком ОСОБА_16 та обвинуваченим у ресторані «Соняхи» останні обговорюють про початок справи із завтрашнього дня, про ланцюжок з хрестом, наявність у ОСОБА_14 від 20 до 50 тисяч (грошова одиниця не уточнюється) та зникнення товариша, обговорюють передачу коштів в сумі 5.000 грн., обвинувачений передає свідку грошові кошти (т.2 а.с.145-148,227-230).

Відсутність в обвинуваченого індивідуальної ліцензії на здійснення інвестицій за кордон та індивідуальних ліцензій на розміщення валютних цінностей на рахунках за межами України дійсно не може свідчити про відсутність капіталовкладень обвинуваченим за межами України, а Національному банку України не може бути відома інформація про здійснення будь-яких фінансових операцій ОСОБА_13 з коштами, які надав йому ОСОБА_14 .
Відповідно ОСОБА_13 знав про фінансові надходження потерпілого ОСОБА_14 , оскільки частково їх йому надавав, розумів, яким є фінансовий стан потерпілого, що стверджується свідченнями потерпілого про те, що у вересні-жовтні 2013 року обвинувачений просив ОСОБА_14 позичити йому приблизно 45.000 доларів США і показував виписки з рахунків потерпілого у банках та інформацію про майновий стан, на що ОСОБА_14 було ОСОБА_13 у цьому відмовлено.

Посилання захисника та обвинувачення, що усі протоколи негласних слідчих (розшукових) дій, надані суду першої інстанції стороною обвинувачення, не можуть вважатися допустимими доказами через допущені при їх проведенні та оформленні результатів численними порушенням положень КПК України та Інструкції про організацію проведення негласних слідчих (розшукових) дій та використання їх результатів у кримінальному провадженні, та що усі вони виконані неналежними особами, не відповідають дійсності.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 246 КПК України, негласні слідчі (розшукові) дії - це різновид слідчих (розшукових) дій, відомості про факт та методи проведення яких не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Негласні слідчі (розшукові) дії проводяться у випадках, якщо відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені статтями 260, 261, 262, 263, 264 (в частині дій, що проводяться на підставі ухвали слідчого судді), 267, 269, 269-1, 270, 271, 272, 274 цього Кодексу, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Досудове розслідування по даній справі здійснювалось щодо розкриття особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.п.6, 11 ст. 115 КК України. Відомості про злочин та особу, яка його вчинила, неможливо отримати в інший спосіб. Рішення слідчого про проведення таких прокурором та слідчим суддею апеляційного суду Львівської області були задоволені, та у передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб надано дозвіл на їх проведення. Жодних документів, у яких би містились підстави для проведення негласних слідчих (розшукових) дій в ході досудового розслідування кримінальних проваджень КПК України не передбачає.

Окрім цього, щодо виконання негласних слідчих (розшукових) дій у даному кримінальному провадженні, як твердить сторона захисту, неналежними процесуальними особами, суд правильно зазначив, що відповідно до ч.6 ст. 246 КПК України, проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної пенітенціарної служби України, органів Державної прикордонної служби України. За рішенням слідчого чи прокурора до проведення негласних слідчих (розшукових) дій можуть залучатися також інші особи.
У відповідності до ст. 41 КПК України оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, органів безпеки, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів Державної пенітенціарної служби України, органів Державної прикордонної служби України здійснюють слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії в кримінальному провадженні за письмовим дорученням слідчого, прокурора . Під час виконання доручень слідчого, прокурора співробітник оперативного підрозділу користується повноваженнями слідчого. Співробітники оперативних підрозділів не мають права здійснювати процесуальні дії у кримінальному провадженні за власною ініціативою або звертатися з клопотаннями до слідчого судді чи прокурора. Доручення слідчого, прокурора щодо проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій є обов`язковими для виконання оперативним підрозділом.
Відповідно до пунктів 1.7, 1.7.1., 1.7.2. Інструкції суб`єкти, уповноважені на проведення негласних слідчих (розшукових) дій - органи внутрішніх справ, а також уповноважені оперативні підрозділи органів внутрішніх справ, які проводять негласні слідчі (розшукові) дії за письмовим доручення слідчого, прокурора, який здійснює нагляд за додержанням законів слідчими під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва.
Також, відповідно до ст. 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» оперативні підрозділи Національної поліції, Служби безпеки України, органів доходів і зборів, Державної пенітенціарної служби України, Державної прикордонної служби України проводять слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні за дорученням слідчого, прокурора в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Письмові доручення щодо проведення слідчих (розшукових) та негласних слідчих (розшукових) дій, надані слідчим, прокурором у межах компетенції та в установленому порядку, є обов`язковими до виконання оперативним підрозділом.

Відповідно до п.4 ст. 8 Закону України «Про державну таємницю» до державної таємниці у порядку, встановленому цим Законом, відноситься інформація, а саме у сфері державної безпеки та охорони правопорядку, а саме:

- про особовий склад органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність або розвідувальну чи контррозвідувальну;

- про засоби, зміст, плани, організацію, фінансування та матеріально-технічне забезпечення, форми, методи і результати оперативно-розшукової, розвідувальної і контррозвідувальної діяльності; про осіб, які співпрацюють або раніше співпрацювали на конфіденційній основі з органами, що проводять таку діяльність; про склад і конкретних осіб, що є негласними штатними працівниками органів, які здійснюють оперативно-розшукову, розвідувальну і контррозвідувальну діяльність;

- про результати перевірок, здійснюваних згідно з законом прокурором у порядку відповідного нагляду за додержанням законів, та про зміст матеріалів оперативно-розшукової діяльності, досудового розслідування та судочинства з питань, зазначених у цій статті сфер.

Згідно з ч.2 ст. 256 КПК України особи, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, можуть бути допитані як свідки. Допит цих осіб може відбуватися із збереженням у таємниці відомостей про цих осіб та із застосуванням щодо них відповідних заходів безпеки, передбачених законом.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що негласні слідчі дії проводились належними процесуальними особами, на підставі відповідних доручень слідчого, які є таємними, оскільки містять відомості про факт та методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії.

Оперативні підрозділи ГУ НП України у Львівській області виконували доручення слідчого, наданого відповідно до вимог КПК України, щодо проведення негласних слідчих (розшукових) дій у даному кримінальному провадженні з метою розкриття злочинних дій обвинуваченого ОСОБА_13 , як це передбачено абзацами 1,4 ст. 7 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність».

Посилання захисника на необхідність доведення стороною обвинувачення відповідності проведення негласних слідчих (розшукових) дії вимогам кримінального процесуального законодавства та протоколів про результати їх проведення таким вимогам, є безпідставними.

Відповідно до ч.1 ст. 254 КПК України відомості про факт та методи проведення негласних слідчих (розшукових) дій, осіб, які їх проводять, а також інформація, отримана в результаті їх проведення, не підлягають розголошенню особами, яким це стало відомо в результаті ознайомлення з матеріалами в порядку, передбаченому статтею 290 КПК України.

Відповідно до п.п.5.1., 5.2., 5.9. Інструкції постанова слідчого, прокурора про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, клопотання про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії та додатки до нього, протокол про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які містять відомості про факт та методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а також відомості, що дають змогу ідентифікувати особу, місце або річ, щодо якої проводиться або планується проведення такої дії, розголошення яких створює загрозу національним інтересам та безпеці, підлягають засекречуванню. Засекречування таких матеріальних носіїв інформації здійснюється слідчим, прокурором, співробітником уповноваженого оперативного підрозділу, слідчим суддею шляхом надання на підставі Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, відповідному документу грифа секретності. Після завершення проведення негласних слідчих (розшукових) дій грифи секретності МНІ щодо їх проведення підлягають розсекреченню на підставі рішення прокурора, який здійснює повноваження прокурора в конкретному кримінальному провадженні у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, з урахуванням обставин кримінального провадження та необхідності використання матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після проведення таких дій, у випадку, якщо витік зазначених відомостей не завдасть шкоди національній безпеці України.

А тому, як зазначила сторона обвинувачення, прокурором процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні було прийнято рішення про зняття грифу секретності з протоколів про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій з додатками до них, у яких містяться відомості, які можна використати у доказування винуватості обвинуваченого ОСОБА_13 та в подальшому як докази були подані суду в ході судових засідань.

Судом першої інстанції встановлено, що стороною захисту не надано доказів звернення до органу досудового слідства із клопотанням про розсекречення зазначених в мотивах клопотання документів, а тому суд зазначив про їх надуманість та невідповідність дійсності.

Відповідно до ч.1 ст. 252 КПК України, фіксація ходу і результатів негласних слідчих (розшукових) дій повинна відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. За результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії складається протокол, до якого в разі необхідності долучаються додатки. Відомості про осіб, які проводили негласні слідчі (розшукові) дії або були залучені до їх проведення, у разі здійснення щодо них заходів безпеки можуть зазначатися із забезпеченням конфіденційності даних про таких осіб у порядку, визначеному законодавством.

Згідно пунктів 4.1., 4.5., 4.7. Інструкції, протокол про хід і результати проведеної негласної слідчої (розшукової) дії (або її етапів) складається слідчим, якщо вона проводиться за його безпосередньої участі, в інших випадках - уповноваженим працівником оперативного підрозділу, і повинен відповідати загальним правилам фіксації кримінального провадження. Конкретний виконавець щодо складання протоколу про проведення негласної слідчої (розшукової) дії визначається керівником уповноваженого оперативного підрозділу, який проводив такі дії на підставі доручення слідчого, прокурора. До протоколу долучаються додатки, якими можуть бути: спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів, письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної дії, стенограма, аудіо-, відеозаписи, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу.

Відповідно до ст. 253 КПК України, конституційні права яких були тимчасово обмежені під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, а також підозрюваний, його захисник мають бути письмово повідомлені прокурором або за його дорученням слідчим про таке обмеження. Конкретний час повідомлення визначається із урахуванням наявності чи відсутності загроз для досягнення мети досудового розслідування, суспільної безпеки, життя або здоров`я осіб, які причетні до проведення негласних слідчих (розшукових) дій. Відповідне повідомлення про факт і результати негласної слідчої (розшукової) дії повинне бути здійснене протягом дванадцяти місяців з дня припинення таких дій, але не пізніше звернення до суду з обвинувальним актом.
Тому, ознайомлення учасника кримінального провадження, щодо якого проводились негласні слідчі дії, здійснюється згідно положень ст. 253 КПК України, а не ст. 104 КПК України, оскільки має місце конкуренція загальної та спеціальної правової норми, так як про проведення негласної слідчої дії на стадії досудового розслідування, відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства, може бути відомо лише стороні обвинувачення, а особи, відносно яких такі проводились, повідомляються про проведення таких відповідно до ст. 253 КПК України.
Чинне кримінальне процесуальне законодавство України надає право прокуророві процесуальному керівнику у кримінальному провадженні визначати, які матеріальні носії інформації, зокрема, результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій підлягають до розсекречення для подальшого використання як доказ у кримінальному провадженні.
Твердження захисника, що протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій взагалі не передавались прокурору, як це вимагає КПК України та Інструкція, не заслуговує на увагу, оскільки прокурором не приймалось рішення про розсекречення жодних інших матеріальних носіїв інформації, крім протоколів про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій у даному кримінальному провадженні.
Чинний кримінальний процесуальний закон України не визначає, що не розсекречення інших матеріальних носіїв інформації, крім протоколів про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, тягне за собою визнання таких недопустимими доказами через начебто незаконність їх здобуття.
Жодних клопотань від сторони захисту щодо розсекречення будь-яких матеріальних носіїв інформації у даному кримінальному провадженні ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не надходило.
Колегія суддів вважає, що надані суду першої інстанції як докази винуватості обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України, протоколи про результати проведення негласних слідчих дій відповідають загальним правилам фіксації кримінального провадження, передбаченим Кримінальним-процесуальним кодексом України.

Що стосується покликання захисту, що носії інформації, на яких містяться результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій, надані суду стороною обвинувачення як докази винуватості обвинуваченого, не є первинними, а також те, що одні і ті ж носії інформації одночасно є додатками до різних протоколів.

Відповідно до ч.2 ст. 252, ст. 266 КПК України, проведення негласних слідчих (розшукових) дій може фіксуватися за допомогою технічних та інших засобів. Слідчий вивчає зміст отриманої інформації, про що складається протокол. При виявленні відомостей, що мають значення для досудового розслідування і судового розгляду, в протоколі відтворюється відповідна частина інформації, після чого прокурор вживає заходів для збереження отриманої інформації. Технічні засоби, що застосовувалися під час проведення зазначених негласних слідчих (розшукових) дій, а також первинні носії отриманої інформації повинні зберігатися до набрання законної сили вироком суду. Носії інформації та технічні засоби, за допомогою яких отримано інформацію, можуть бути предметом дослідження відповідних спеціалістів або експертів у порядку, передбаченому цим Кодексом.
Пункти 5.1., 5.2. Інструкції чітко встановлюють, що є матеріальними носіями інформації, а це: постанова слідчого, прокурора про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, клопотання про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії, ухвала слідчого судді про дозвіл на проведення негласної слідчої (розшукової) дії та додатки до нього, протокол про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, які містять відомості про факт та методи проведення негласної слідчої (розшукової) дії, а також відомості, що дають змогу ідентифікувати особу, місце або річ, щодо якої проводиться або планується проведення такої дії, розголошення яких створює загрозу національним інтересам та безпеці.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну таємницю» матеріальні носії секретної інформації - матеріальні об`єкти, в тому числі фізичні поля, в яких відомості, що становлять державну таємницю, відображені у вигляді текстів, знаків, символів, образів, сигналів, технічних рішень, процесів тощо.

Також, відповідно до п.п.4.7., 4.8. Інструкції до протоколу долучаються додатки, якими можуть бути: спеціально виготовлені копії, зразки об`єктів, речей і документів, письмові пояснення спеціалістів, які брали участь у проведенні відповідної дії, стенограма, аудіо-, відеозаписи, фототаблиці, схеми, зліпки, носії комп`ютерної інформації та інші матеріали, які пояснюють зміст протоколу. Фіксація результатів негласної слідчої (розшукової) дії повинна здійснюватись таким чином, щоб завжди була можливість експертним шляхом встановити достовірність цих результатів.
Поняття «первинні носії інформації», як трактує захисник, не вживається у жодному нормативно-правовому акті, який регулює проведення негласних слідчих (розшукових) дій, зокрема, в такому значенні, як зазначає захисник у своїй апеляційній скарзі.

Як ствердив прокурор, відповідні матеріальні носії інформації протоколи про результати проведення негласних слідчих (розшукових) дій у даному кримінальному провадженні, надані суду як докази винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних проваджень, є первинними, а технічні засоби, якими здійснювались негласні слідчі дії, можуть бути представлені лише для проведення експертизи, клопотання про яку стороною захисту не заявлялось.
Окрім цього, чинне кримінальне процесуальне законодавство не забороняє використання одних і тих же додатків до протоколів в одному кримінальному провадженні. Судом першої інстанції перевірено відповідність інформації наявної на усіх додатках до тої, яка вказана у протоколах, та дійшов висновку, що протиріч між нею немає.
Як вбачається з тексту оскаржуваного вироку, що незважаючи на усні заперечення захисників при огляді карт пам`яті № 1415т, № 1416т, № 1417т, № 1418т, № 1419т, № 1420т, № 1421т, № 1422т, № 1423т, відеокасети № 1424т із відеозвукозаписами розмов обвинуваченого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 , флешнакопичувачів № 1224, № 1225, № 1226, № 1265, № 1266, № 1332, № 1333, № 1334 із записами телефонних розмов, DVD-дисків № 1, № 2 та № 3, на яких відображено затримання обвинуваченого ОСОБА_13 , зокрема, невідповідність часу та розбіжність з письмовими доказами, відсутність супровідних прокурору і первинних носіїв інформації, то обвинувачений такі визнав та повідомив, що відеозвукозаписи та звукозаписи відповідають дійсності, названі цифри стосуються грошей, а розмови стосувались особи потерпілого ОСОБА_14 . У відповідності до інформації органу обвинувачення (т.3 а.с.161), вказані вище носії інформації, надані як докази, є первинними, а технічні засоби, якими здійснювались негласні слідчі дії, можуть бути представлені лише для проведення експертизи. Щодо носіїв інформації, то такі дублюються, оскільки технічні засоби на свідку ОСОБА_16 були встановлені у трьох місцях, які здійснювали фіксацію з різних ракурсів, одні в кольорі, інші в чорно-білому зображенні, а оперативні заходи проводились як по свідку ОСОБА_16 , так і по обвинуваченому ОСОБА_13 . Доручення оперативним працівникам та супровідні листи про скерування протоколів є таємними.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визнав відповідні відомості, безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду шляхом огляду носіїв і відтворення наявної в них, де обвинувачений не заперечував, що саме він зображений на відеозаписах та що його голос записано в аудіо-файлах, належними і допустимими доказами, які підтверджують обставини вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11, ч.2 ст. 115 КК України, обвинуваченим, оскільки вони отримані у передбачений законом спосіб, послідовно, взаємоузгоджено з іншими доказами, об`єктивно вказують на достовірність доводів обвинувачення. Відтворені в судовому засіданні відео- та аудіозаписи цілком відповідають змісту складених на стадії досудового розслідування процесуальних документів. Доводи захисту вказаних доказів не спростовують. Заперечення обвинуваченого в цій частині колегія суддів оцінює як захисну позицію, що має метою уникнення від покарання за скоєне.

Доводи захисника та обвинуваченого про визнання низки доказів недопустимими з мотивів не відкриття їх стороні захисту, колегія суддів вважає непереконливими і такими, що не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки у таких є протоколи про надання доступу до матеріалів кримінального провадження, в яких обвинувачений та його захисники без зауважень засвідчили факт надання їм доступу до всіх матеріалів досудового розслідування у повному обсязі (а.с.275-279, 280-284, 285-289, 328-332 матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000349).

При цьому колегія суддів вважає допустимим і такими, що не суперечать закону докази, що стосуються даної частини обвинувачення, а саме, вчинення діянь, передбачених ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11, ч.2 ст. 115 КК України, оскільки сукупністю досліджених у справі доказів підтверджується наявність умислу ОСОБА_13 на вбивство потерпілого ОСОБА_14 , відсутність будь-яких провокацій з боку працівників правоохоронних органів або осіб, що діють за їх вказівкою щодо саме такого виду злочину, вчинення ОСОБА_13 перелічених вище дій, що вказує на послідовну реалізацію ним відповідного злочинного наміру. Із змісту розмов свідка ОСОБА_16 та обвинуваченого вбачається, що саме ОСОБА_13 ініціював обговорення способів вбивства ОСОБА_14 , саме ОСОБА_13 доручав ОСОБА_16 вчиняти конкретні дії з організації цього злочину, добровільно передавав гроші, фотознімки та інші речі, необхідні для вчинення злочину.

Покликання захисника, що у висновку судово-дактилоскопічної експертизи № 4/1543 від 24 січня 2015 року щодо встановлення чи наявні на вилучених в ході проведення досудового розслідування речових доказах, а саме паперовій карті із написом «Львів план міста», наданої під час зустрічі 03 жовтня 2014 року обвинуваченим ОСОБА_13 свідку ОСОБА_16 , та на двох фотокартках із зображенням потерпілого ОСОБА_14 та його дружити ОСОБА_18 , наданих під час зустрічі 08 жовтня 2014 року обвинуваченим ОСОБА_13 свідку ОСОБА_16 , сліди, зокрема, відбитки пальців обвинуваченого, вказано інший номер кримінального провадження, що тягне за собою недопустимість такого доказу, не заслуговує на увагу.

Суд в ході дослідження даного доказу вірно встановив, що не знайшли свого підтвердження покликання захисника щодо проведення дактилоскопічної експертизи в іншому кримінальному провадженні по скеруванню неуповноваженої особи, оскільки експерт міг допустити описку, клопотання про його допит не заявлялось, однак фабула щодо обставин справи відповідає пред`явленому обвинуваченню ОСОБА_13 і суд першої інстанції вважає, що експерт допустив описку при складанні вказаного висновку, а саме, вказав замість правильного номера кримінального провадження № 0000349 помилково вказав № 0000846, і це лише в описовій частині висновку. Так, експерт правильно зазначив обставини кримінального провадження та проводив експертизу по речових доказах, які були зібрані в ході досудового розслідування такого.

Покликання захисника в апеляційній скарзі, що висновок суду першої інстанції щодо огляду та подальшого повернення, а не вилучення і не повернення свідку ОСОБА_16 мобільного телефону марки «Самсунг» з сім-карткою оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_3 , не відповідає дійсності, оскільки у матеріалах кримінального провадження немає відомостей про те, що вказаний мобільний телефон після надання такого свідком ОСОБА_16 слідчому ОСОБА_31 при подачі заяви про готування до вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_13 для огляду, не повертався вказаним слідчим свідкові назад та що вказаний мобільний телефон вилучається у свідка ОСОБА_16 31 жовтня 2014 року під час затримання обвинуваченого.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження у ньому містяться дві заяви свідка ОСОБА_16 від 10 червня 2014 року. Одна з них - повідомлення про організацію вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_18 , а друга, що у ОСОБА_16 на підтвердження його показів є у наявності мобільний телефон марки «Самсунг» з сім-карткою оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_3 .

У вказаній заяві ОСОБА_16 не просив слідчого долучати вказані речі до матеріалів кримінального провадження та визнавати їх на даній стадії досудового розслідування речовими доказами. Тому такі були просто представлені слідчому для підтвердження показань, які надавав свідок. Огляд вказаних речей слідчим на даному етапі досудового розслідування не проводився та відповідно у свідка ОСОБА_16 не вилучались.

Отже, твердження захисника, що у матеріалах кримінального провадження відсутні документи, які свідчать про повернення слідчим мобільного телефону марки «Самсунг» з сім-карткою оператора ПрАТ «Київстар» з номером НОМЕР_3 свідкові ОСОБА_16 , не знайшли свого підтвердження, оскільки такі у останнього слідчим не вилучались.

Щодо посилання в апеляційній скарзі захисника на конфіскацію судом майна, яке є спільною власністю обвинуваченого та його дружини, то як в ході досудового розслідування та судового розгляду було встановлено їх належність на праві власності та володіння і обвинуваченому.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд повно і всебічно дослідив всі обставини вчиненого кримінального правопорушення, свої висновки обґрунтував належними доказами і правильно перекваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_13 з ч.2 ст. 15 на ч.1 ст. 14 КК України, оскільки ним було вчинено готування до злочину, яке характеризується діяльністю суб`єкта, яка полягає у створенні умов, необхідних для подальшого вчинення злочину. Водночас, особа при готуванні ще не виконує об`єктивну сторону забороненого КК України діяння, не ставить об`єкт кримінально-правової охорони у безпосередню небезпеку. Саме за цією об`єктивною ознакою готування до злочину відрізняється від наступної стадії умисного злочину - замаху на нього.

Що стосується вироку суду в частині виправдання ОСОБА_13 за ч.3 ст. 27, ч.1 ст.14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України відносно потерпілого ОСОБА_15 , яким обвинуваченого визнано невинуватим та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, то колегія суддів враховує наступне.

Окрім вчинення злочину, який визнаний судом доведеним, органом досудового розслідування ОСОБА_13 обвинувачувався також у вчиненні організації готування до особливо тяжкого злочину, а саме умисного вбивства, тобто протиправного заподіяння смерті ОСОБА_15 , на замовлення особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, при наступних обставинах.

Так, обвинувачений ОСОБА_13 на грунті особистих неприязних відносин, підозрюючи у причетності до організації збройного нападу на його кума ОСОБА_23 особу ОСОБА_15 , запланував умисне вбивство останнього.

У зв`язку з тим, що злочин було попереджено працівниками правоохоронних органів на стадії готування шляхом проведення негласної слідчої (розшукової) дії контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, ОСОБА_13 не зміг реалізувати свій злочинний умисел по організації готування на позбавлення життя ОСОБА_15 на замовлення і такий не був доведений до кінця з незалежних від його волі причин у зв`язку з добровільною відмовою виконавця ОСОБА_16 від вчинення умисного вбивства та повідомленням про злочин у правоохоронні органи.

В судовому засіданні суду першої інстанції та апеляційного суду обвинувачений повністю заперечив свою винуватість у вчиненні діянь, кваліфікованих органом досудового розслідування за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_15 .

Оцінюючи зібрані по справі докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, колегія суддів приймає до уваги вимоги ч.1 ст. 94 КПК України, згідно якої суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтований і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини передбачено право на справедливий судовий розгляд. Загальні вимоги справедливості, що містяться у коментованій статті, застосовуються у провадженнях щодо всіх кримінальних справ.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вказане обвинувачення ґрунтується на припущеннях. Дійсно, особу ОСОБА_15 обвинувачений та свідок ОСОБА_16 обговорюють у ресторані «Соняхи» 03 жовтня 2014 року, а, зокрема, обвинувачений стверджує, що його цікавить ОСОБА_15 , по якому він збере необхідну інформацію, а свідок ОСОБА_16 також обіцяє таку щодо ОСОБА_15 (т.2 а.с.200,201). В подальшому 31 жовтня 2014 року обвинувачений та ОСОБА_16 короткими фразами обговорюють «публічну особу» і ціну, яка у декілька разів дорожча (т.2 а.с.143).

Суд першої інстанції належно обґрунтував, що зазначені висловлювання та міркування ОСОБА_13 та ОСОБА_16 не можуть свідчити про умисел обвинуваченого на готування до умисного вбивства на замовлення ОСОБА_15 .

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції колегіально розглянув його на засадах змагальності і диспозитивності, безпосередньо перевіривши і оглянувши лише ті докази сторони обвинувачення і сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження та у визначені строки, надані суду першої інстанції, і проаналізувавши їх в сукупності та у системному взаємозв`язку між ними відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення при безпосередньому розгляді судом цього кримінального провадження не доведено вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_15 , а тому правильно його виправдав.

В обґрунтування доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України відносно ОСОБА_15 , сторона обвинувачення не конкретизувала якими саме доказами це підтверджується, але загалом посилалась на показання легендованого свідка ОСОБА_16 .. Однак, відповідні висновки і посилання зроблені без належного врахування діючого законодавства, у значній своїй мірі є неповними, містять суперечності і погодитись з ними, на думку колегії суддів, неможливо.

Як вбачається із матеріалів справи, злочини, які органом досудового розслідування були поставлені у вину обвинуваченому, були викриті внаслідок проведення оперативних заходів, вчинених працівниками правоохоронних органів з участю громадянина ОСОБА_16 , який діяв за вказівками працівників міліції, а в подальшому давав показання в якості свідка.

Заяв про провокацію злочину з боку свідка ОСОБА_16 від обвинуваченого та його захисника, який обмежився клопотанням про прилучення до матеріалів справи вироку Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, у якому приймає участь ОСОБА_16 під тими ж анкетними даними в іншому кримінальному провадженні, не поступало.

При цьому колегія суддів вважає, що підбурювання з боку міліції не мало місце в частині обвинувачення обвинуваченого за ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11, ч.2 ст. 115 КК України відносно потерпілого ОСОБА_14 , оскільки працівники правоохоронних органів або особи, які діяли за їхніми вказівками, обмежились пасивним розслідуванням з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і проведення досудового розслідування, не впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на не зазначення підстав для виправдання обвинуваченого по одному з епізодів замовного вбивства колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки в мотивувальній частині вироку першої інстанції судом обґрунтовано мотиви такого виправдання обвинуваченого.

Зокрема, посилання прокурора на висловлювання обвинуваченого в розмові з легендованим свідком ОСОБА_16 щодо способу вчинення вбивства ОСОБА_15 та мотиву вчинення даного злочину, ціну виконання замовлення, час та місце наступної зустрічі, судом досліджено та вказано, що зазначені висловлювання та міркування осіб ОСОБА_13 та ОСОБА_16 не можуть свідчити про умисел обвинуваченого на готування до умисного вбивства на замовлення потерпілого ОСОБА_15 .

Будь-яких інших доказів вчинення активних дій або висловлення намірів вчинити вбивство ОСОБА_15 з боку обвинуваченого, окрім негласних слідчих (розшукових дій) дій за участю ОСОБА_16 , з матеріалів кримінального провадження не вбачається, ґрунтується на припущеннях, тому не може покладатись в основу обвинувального вироку.

Усі сумніви щодо доведеності винуватості обвинуваченого суд тлумачить на його користь.

Як вбачається з матеріалів справи, 31 жовтня 2014 року ОСОБА_13 , отримавши інформацію від ОСОБА_16 про ніби то смерть ОСОБА_14 та переконавшись у його смерті, при зустрічі з виконавцем злочину ОСОБА_16 у ресторані «Соняхи» після передачі остаточної плати за вбивство ОСОБА_14 винагороди в сумі 2.500 доларів США, отримав від ОСОБА_16 мобільний телефон, по якому вони спілкувались, що свідчило про закінчення ним замовленої роботи.

Судом при обранні покарання було враховано також і особу винного, про що зазначено у вироку.

Суд першої інстанції при ухваленні вироку щодо обвинуваченого ОСОБА_13 виконав вимоги ст. 374 КПК України, яка передбачає обов`язок суду у мотивувальній частині вироку обґрунтувати прийняте ним рішення із наведенням відповідних підстав, вірно застосував норми права вимоги ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11, ч.2 ст. 115 КК України.

Доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим такі до задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, колегія суддів визнає апеляційні скарги обвинуваченого, захисника та процесуального прокурора необґрунтованими й приходить до висновку, що судом вірно визнано невинним та виправдано за недоведеністю його участі у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.11, п.13 ч.2 ст. 115 КК України, а також визнано обвинуваченого винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 27, ч.1 ст. 14, п.6, п.11 ч.2 ст. 115 КК України та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
При перевірці справи колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування вироку.
Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його зміни чи скасування немає.
Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_12 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 14 грудня 2015 відносно ОСОБА_7 без змін.

У відповідності з вимогами ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_32 у строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 31 жовтня 2014 року по 01 березня 2016 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І :

ОСОБА_3 МАКОЙДА ОСОБА_33