УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"08" серпня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
підозрюваного ОСОБА_5 ,
Захисник ОСОБА_4 , діючи на підставі доручення центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги № 026-0003080 від 02.08.2016, в інтересах ОСОБА_5 , звернувся у порядку ст. 201 КПК України (у редакції 2012 року) із цим клопотання до слідчого судді посилаючись на те, що у провадженні Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві знаходиться це кримінальне провадження.
Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2012 ОСОБА_5 було оголошено у розшук та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою з огляду на те, що він неодноразово викликався в судове засідання, піддавався примусовому приводу через органи міліції, проте від явки до суду ухилявся, чим перешкоджав встановленню істини по справі.
Надалі, судом дану справу було направлено на додаткове розслідування у порядку КПК України (у редакції 2012 року) та слідчим в подальшому унесено відомості до ЄРДР.
02.08.2016 ОСОБА_5 було затримано, та поміщено до слідчого ізолятора.
02.08.2016 ОСОБА_5 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.
На даний час, на думку заявника, обставини з часу зміни запобіжного заходу судом, тобто 23.03.2012, змінилися і потреба в обраному запобіжному заході у вигляді тримання під вартою відпала, оскільки ОСОБА_5 визнає свою вину в інкримінованому йому злочині, обсягу пред`явленої підозри не оспорює, у вчиненому злочині щиро розкаюється, матеріальні збитки потерпілому злочином не завдані, раніше до кримінальної відповідальності він не притягувався.
Злочин, в скоєнні якого підозрюється ОСОБА_5 відноситься до категорії середньої тяжкості, за яке передбачено покарання до 3 років позбавлення волі, тож заявник просить змінити цей запобіжний захід на заставу.
У судовому засіданні захисник та підозрюваний це клопотання підтримали, просили задовольнити з підстав вказаних у ньому.
Прокурор заперечував проти задоволення даного клопотання з огляду на те, що такий запобіжний захід на його переконання є виправданим та необхідним, на цей час.
За таких обставин, слідчий суддя, заслухавши думки сторін кримінального провадження,дослідивши надані матеріали, приходить до наступного.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, питання застосування заходів забезпечення кримінального провадження, до яких відносяться і запобіжні заходи регламентовані Главою 10 - заходи забезпечення кримінального провадження і підстави їх застосування та Главою 18 запобіжні заходи, затримання особи Кримінального процесуального Кодексу України (надалі КПК України у редакції 2012 року).
В той же час, п. 9 Розділу ХІ КПК України (у редакції 2012 року) регламентує, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Стаття ж 165 КПК України (у редакції 1960 року) вказує на те, що запобіжні заходи у вигляді застави, взяття під варту застосовуються лише за вмотивованою постановою судді чи ухвалою суду.
Інші запобіжні заходи застосовуються за постановою органу дізнання, слідчого, прокурора, судді або за ухвалою суду.
Обов`язки, передбачені статтею 149-1 цього Кодексу та покладені на особу суддею, судом, можуть бути змінені чи скасовані лише постановою судді або ухвалою суду.
Заміна одного запобіжного заходу іншим або його скасування, зміна або скасування обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу та покладених на особу, здійснюється органом дізнання, слідчим, прокурором, суддею чи судом з додержанням вимог,
передбачених частиною першою цієї статті.
Запобіжний захід скасовується або змінюється, коли відпаде необхідність у
запобіжному заході або в раніше застосованому запобіжному заході.
Тобто, Закон не вимагає згоди прокурора чи суду на зміну чи скасування в стадії досудового розслідування справи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
Згідно ст. 201 КПК України (у редакції 2012 року) підозрюваний, обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.
На цей час, це кримінальне провадження не перебуває на розгляді у суді, а знаходиться на етапі досудового розслідування.
Системний аналіз положень ст. 3 КПК України (у редакції 1960), ст. 5 КПК України (у редакції 2012 року), ст. 58 Конституції України свідчить, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів.
Зокрема, перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма).
За загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.
Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за
якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-рп/99 від 09.02.1999 року).
З рішення ВСУ у справі № 5-205кс15 випливає, що Кримінальним процесуальним законом України визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.
При цьому, на відміну від кримінального матеріального закону, кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників кримінального провадження.
Повернення процесу (процесуальних дій) неможливе, адже процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
В той же час, на момент подання даної заяви до суду заявником Кримінальний-процесуальний Кодекс України (у редакції 1960 року) втратив чинність на підставі Кодексу N 4651-VI (4651-17) від 13.04.2012, ВВР, 2013, N 9-10, N 11-12, N 13, ст.88, тобто заявнику, при зверненні до суду, на даному етапі, слід керуватися положеннями Глави 18 Кримінального процесуального Кодексу України.
Одже, суд має розглядати таке питання за процедурою та правилами саме чинного на час звернення КПК.
А уже безпосередньо при вирішенні самого питання зміни запобіжного заходу, при наявності до того відповідних підстав, це питання має бути вирішене у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Тобто, мається на увазі, що такий запобіжний захід може бути змінений на інший із числа запобіжних заходів передбачених ст. 149 КПК України (у редакції 1960 року).
За таких умов, слідчий суддя враховує таке.
Згідно ст. 148 КПК України (у редакції 1960 року), запобіжні заходи застосовуються до підозрюваного з метою запобігти спробам ухилитися від дізнання, слідства або суду, перешкодити встановленню істини у кримінальній справі або продовжити злочинну діяльність, а також для забезпечення виконання процесуальних рішень.
Запобіжні заходи застосовуються за наявності достатніх підстав вважати, що підсудний, буде намагатися ухилитися від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність.
Також, відповідно до ст. 150 КПК України (у редакції 1960 року), при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу крім обставин, зазначених у статті 148 цього Кодексу, враховуються тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється, обвинувачується особа, її вік, стан здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності, місце проживання та інші обставини, що її характеризують.
Зокрема, практика ЄСПЛ свідчить, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 149 цього Кодексу.
При цьому, Главою 13 КПК України (у редакції 1960 року)передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження запобіжних заходів, сторони у справі повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються, якими відповідно до ст. 65 КПК України є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Так, з матеріалів кримінальної справи, а саме постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 23.03.2012 слідує, що ОСОБА_5 було оголошено у розшук та змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою з огляду на те, що він неодноразово викликався в судове засідання, піддавався примусовому приводу через органи міліції, проте від явки до суду ухилявся, чим перешкоджав встановленню істини по справі.
Тобто, судом було встановлено наявність можливостей ухилення від суду та перешкодити встановленню істини у кримінальній справі.
На цей час, органами досудового розслідування ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, за яке КК України передбачена можливість призначення такого покарання, як штраф від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або позбавлення волі на строк до трьох років.
Стаття ж 155 КПК України (у редакції 1960 року) регламентує, що взяття під варту як запобіжний захід може бути застосовано: 2) у справах про злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше трьох років, - виключно у випадках, коли підозрюваний перебуваючи на волі, переховувався від органів дізнання, досудового слідства чи суду, перешкоджав установленню істини у справі, продовжив злочинну діяльність або не виконав обов`язків, пов`язаних із раніше застосованим до нього запобіжним заходом, у тому числі обов`язків, передбачених статтею 149-1 цього Кодексу.
З статті 165 КПК України (у редакції 1960 року) випливає, що запобіжний захід змінюються, коли відпаде необхідність у ньому.
При цьому, слідчий суддя, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, враховує, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно.
Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням її особливостей.
Аналогічні висновки ЄСПЛ викладено і у п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року та випливають з ч. 3 ст. 17 КПК України
А, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (справи "Ідалов проти Росії", "Гарицький проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії").
Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа "Панченко проти Росії"). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (справа "Ноймайстер проти Німеччини").
Ризик того, що особа буде перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (справа "Бекчієв проти Молдови").
Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, однак з плином часу інтереси слідства стають недостатніми для тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом завдяки проведенню дізнання, перевірок, дачі показань (справа "Яжинський проти Польщі", "Клоот проти Бельгії").
Так, мотиви, наведені у клопотанні захисника дають достатні підстави вважати, що відносно підозрюваного в судовому засіданні було встановлено додаткові обставини визначені ст.ст. 148-150, 155 КПК України (у редакції 1960 року), які дають змогу суду прийти до висновку про можливість запобігання встановленим ризикам, а саме: ухилятися від суду, перешкодити встановленню істини, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, у зв`язку з чим останній підлягає зміні.
За таких обставин, слідчий суддя враховуючи дані про особу підозрюваного та встановлені ризики, які є триваючими, вважає помірним запобіжним заходом, який забезпечить належну поведінку останнього запобіжний захід у вигляді застави.
Яка, відповідно до ст. 154-1 КПК України (у редакції 1960 року) визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні злочину невеликої або середньої тяжкості, - від трьохсот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Крім того, враховуючи конкретні обставин справи, вік особи, стан її здоров`я, сімейний і матеріальний стан, вид діяльності до затримання, місце проживання та інших обставин, що її характеризують, на підозрюваного слід покласти обов`язки регламентовані абз. 1 ст. 149-1 КПК України (у редакції 1960 року).
На підставі викладеного, керуючись п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ст.ст. 148-150, 165, 165-1, 165-2 КПК України (у редакції 1960 року), ст.ст. 1-2, 7-29, 131, 132, 176-178, 182, 183, 193, 194, 309, 310, 369-372, 376 КПК України (у реадкції КПК України 2012 року), статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, слідчий суддя
п о с т а н о в и в :
Клопотання - задовольнити.
Змінити підозрюваному ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід з утримання під вартою на заставу з моменту її внесення.
Покласти на підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такі обов`язків:
1) з`являтися на виклик до слідчого, прокурора, а в разі неможливості з`явитися через поважні причини - завчасно повідомляти про це посадову особу або орган, що здійснив виклик;
2) не відлучатися із населеного пункту м. Київ, без дозволу слідчого;
3) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.
З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, підозрюваний вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Будь-які твердження чи заяви підозрюваного, зроблені під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не можуть бути використані на доведення його винуватості у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, або у будь-якому іншому правопорушенні.
Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Визначити час проголошення повного тексту ухвали 15:05 хв. 12.08.2016.

Слідчий суддя: ОСОБА_1