Дата документу Справа № 333/770/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/1364/16 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч.2 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2016 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 червня 2016 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

та

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Запоріжжя, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винними і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_10 та ОСОБА_11 засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

ОСОБА_10 , будучи особою, раніше неодноразово судомою за вчинення злочинів проти власності, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за попередньою змовою із ОСОБА_11 - особою, раніше неодноразово судомою за вчинення злочинів проти власності та невстановленою слідством особою 01.01.2016 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, маючи прямий умисел на відкрите викрадення чужого майна із застосуванням фізичного насилля, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись біля будинку № 22 по вул. Барикадній у м. Запоріжжі, підійшли до потерпілого ОСОБА_7 , та почали наносити удари кулаками в область голови ОСОБА_7 , в ході чого, з метою реалізації спільного плану на відкрите викрадення майна, ОСОБА_10 вихопив у потерпілого блютуз-гарнитуру, вартістю 400 гривень, яка знаходилася на вусі потерпілого, а в цей час, ОСОБА_11 та невстановлена слідством особа, відкрито викрали майно потерпілого, чим заподіяли потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 2260 гривень. З викраденим майном ОСОБА_10 та ОСОБА_11 намагалися втекти, чинячи опір співробітникам поліції, але були затримані працівниками поліції на місці вчинення злочину з вилученням у них викраденого.

Дії ОСОБА_10 і ОСОБА_11 кваліфіковано за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК, як закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб. Їм призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі кожному.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, зарахування часу попереднього ув`язнення і речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення вимог кримінального процесуального закону, просив зазначений вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки його дії кваліфіковано неправильно.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_11 та в його інтересах захисник ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, неповноту судового розгляду, просили вирок суду скасувати, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_11 з ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК на ч.1 ст.125 КК та призначити йому покарання в межах санкції зазначеної статті, оскільки ОСОБА_11 не мав умислу на привласнення чужого майна, а лише спричинив потерпілому легкі тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченого ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 , які наполягали на задоволенні поданих ними апеляційних скарг; захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу останнього; потерпілого ОСОБА_7 , який заперечив проти апеляційних скарг, вивчивши позицію прокурора, яка вимагала вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Так, заперечуючи факт пограбування та замах на нього сторона захисту посилалась на те, що у обвинувачених не було вилучено майна потерпілого. Все воно лежало на землі навколо місця події, розлетівшись навкруги під час бійки з ОСОБА_7 доки їх не затримали співробітники поліції. Причин для пограбування у ОСОБА_11 не було, оскільки він мав при собі грошові кошти в сумі 300 грн. Більш того, останній намагався розборонити ОСОБА_10 і ОСОБА_7 не маючи при цьому наміру пограбувати останнього.

Проте на переконання судової колегії, не дивлячись на невизнання обвинуваченими своєї вини щодо пограбування ОСОБА_7 за наведених у вироку обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність вини ОСОБА_11 і ОСОБА_10 у закінченому замаху на пограбування. Свій висновок суд зробив на підставі належних і допустимих доказів, які були досліджені під час судового розгляду.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду і заперечуючи проти апеляційних скарг в суді апеляційної інстанції, потерпілий ОСОБА_7 пояснював, що 01.01.2016 року він повертався додому, біля будинку № 22 по вул. Барикадній у м. Запоріжжі він присів справити нужду. Через деякий час до нього підійшли обвинувачені та особа в червоній шапці, та почали наносити удари кулаками. Потерпілий почав тікати в сторону вокзалу «Запоріжжя 1» та кликати на допомогу. Після чого відчув поштовх в спину та впав. Під час нанесення йому тілесних ушкоджень обвинувачені зірвали з нього блютуз-гарнитуру, та його рюкзак. В подальшому підбігли співробітники поліції та затримали обвинувачених. Вся його голова була залита кров`ю, оскільки обвинувачені, крім іншого, били його ж сумкою-рюкзаком із металічними застіжками, яку ж у нього й забрали перед побиттям. Саме коли його били сумкою, з неї й повилітали належні йому речі, що були в ній.

ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду заявив, що він переконаний, що обвинувачені хотіли його пограбувати застосувавши насилля. Раніше обвинувачених він не знав. Неприязних стосунків з ними не мав.

В основу обвинувального вироку суд також поклав показання свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які пояснили суду, що вони несли службу в районі привокзальної площі вокзалу «Запоріжжя 1». Коли піднялись на перон, в провулку, який веде в сторону вул. Барикадна, почули крик про поміч. Потім побачили, що двоє осіб держали потерпілого, а один обшукував його кармани. Коли вони підійшли з метою зупинення противоправних дій, обвинувачені почали висловлюватись в адресу патруля нецензурною бранню. Після чого були застосовані превентивні засоби та обвинувачені були затримані.

Такі показання свідків і потерпілого повністю спростовують заперечення обвинувачених і захисника ОСОБА_9 про відсутність у ОСОБА_14 і ОСОБА_10 умислу на пограбування.

Заперечення обвинувачених про те, що речі потерпілого залишились на місці, їх вони не вилучили вказує лише на те, що свій намір на відкрите заволодіння чужим майном вони не встигли довести до кінця з незалежних від них причин, оскільки були затримані співробітниками поліції на місці скоєння злочину. Тому суд і кваліфікував дії обвинувачених перш за все як закінчений замах на пограбування. Адже речі у потерпілого (блютуз-гарнітура і сумка-рюкзак із його речами) обвинуваченими вже було вилучено, проте розпорядитись ними вони не встигли, оскільки були затримані.

При цьому судова колегія відмічає, що раніше обидва обвинувачених засуджувались за скоєння ними грабежів за абсолютно тотожних обставин вночі, в малолюдному місці із застосуванням насилля щодо фізичних осіб. Вказані обставини вказують лише на те, що належних висновків для себе обидва обвинувачених не зробили, на шлях виправлення не стали. А тому продовжують бути небезпечними для суспільства. У зв`язку з чим, їх виправлення не можливе без ізоляції від суспільства. Вирішуючи питання про призначений вид і розмір покарання, судова колегія виходить з того, що суд призначив обом обвинуваченим мінімальний його розмір, передбачений санкцією ч.2 ст.186 КК. Підстав для застосування ст.69 КК із призначенням покарання менше від його найнижчої межі чи звільнення від призначеного покарання на підставі ст.75 КК судова колегія не вбачає.

Отже доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, не спростовують висновків суду, є такими, що лише відображають позицію захисту, яка не узгоджується з іншими доказами у справі, а тому підстав для скасування чи зміни вироку суду судова колегія не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 23 червня 2016 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в цій справі залишити без змін.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати обвинуваченим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в строк покарання строк їх попереднього ув`язнення кожному з 23.06.2016 року (включно) по 15.09.2016 року (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які тримаються під вартою, - в той же строк від дня отримання ними повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4