Справа № 183/5144/16
№ 1-кп/183/866/16
В И Р О К
іменем України
30 вересня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000619 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Приморськ Запорізької області, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, військовослужбовця, проходячого військову службу на посаді номера обслуги гранатометного відділення 1 парашутно-десантного взводу 3 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 5-ПМ від 28 січня 2014 року солдата ОСОБА_4 було зараховано до списків військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду номера обслуги гранатометного відділення 1 парашутно-десантного взводу З парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 .
Так, солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем та відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, 10 грудня 2014 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.
09 вересня 2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе, внаслідок чого злочин було припинено.
Своїми діями солдат ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць вчинене військовослужбовцем строкової служби.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю та показав, що обставини викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає себе винним у пред`явленому обвинуваченні. Також пояснив, що з травня 2013 року він проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 в АДРЕСА_3 . 30.01.2014 року контракт був розірваний та відповідно до ч.5 ст.23 Закону України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу» з 31 січня 2014 року його було направлено для походження строкової військової служби до військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 . 10.12.2014 року він не повернувся до частини з відрядження у зв`язку з сімейними обставинами захворіла мати. У скоєному щиро кається, шкодує, що вчинив злочин.
Окрім повного визнання провини обвинуваченим ОСОБА_4 , його вина підтверджується наступними доказами, дослідженими в судовому засіданні:
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.01.2014 року № 19, про розірвання з солдатом ОСОБА_4 контракту про проходження ним військової служби у Збройних Силах України з 30.01.2014 року, і направлення його для проходження строкової військової служби до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , на посаду гранатометника 3
парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону;
- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 18.12.2014 року № 3754 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 10.12.2014 року солдатом ОСОБА_4 ;
- актом службового розслідування від 14.07.2015 року, за результатами проведення якого встановлено, що 10.12.2014 року солдат ОСОБА_4 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 і відсутній на службі по теперішній час;
- наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 16.07.2015 року № 2131 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини 10.12.2014 року солдатом ОСОБА_4 , яким встановлено факт самовільного залишення військової частини 10.12.2014 року солдатом ОСОБА_4 ;
- витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 16.07.2015 року № 275 про зняття солдата ОСОБА_4 з продовольчого забезпечення з 17.12.2014 року у в`язку з незаконною відсутністю на службі з 09.12.2014 року.
Дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, суд вважає за необхідне виключити з кваліфікації, зазначеної органом досудового розслідування фразу «(крім строкової служби)», оскільки ч.3 ст.407 КК України передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, тривалістю понад один місяць, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті. В свою чергу, ч.1 ст.407 КК України передбачає відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби, а також нез`явлення його вчасно без поважних причин на службу у разі звільнення з частини, призначення або переведення, нез`явлення з відрядження, відпустки або лікувального закладу тривалістю понад три доби, але не більше місяця.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць вчинене військовослужбовцем строкової служби доведена в повному обсязі, і його умисні дії необхідно вірно кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць вчинене військовослужбовцем строкової служби.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Призначаючи покарання, суд враховує дані про особу обвинуваченого, а саме те, що ОСОБА_4 за місцем служби характеризується негативно.
Однак, обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
Тому, з урахуванням тяжкості вчиненого злочину, який не є тяжким злочином, даних про особу обвинуваченого, а саме того, що ОСОБА_4 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, свою вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому, суд приходить до переконання про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на два роки, та можливість застосування ст. 75 КК України, а саме звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю один рік, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 3 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання два роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на один рік.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до кримінально виконавчої інспекції у встановлені ними дні, не виїжджати без їх дозволу за межі України на постійне місце проживання, повідомляти їх про зміну місця свого проживання.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.

Суддя ОСОБА_1