Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
Ухвала іменем україни 18 жовтня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гребінки Полтавської області, жителя
АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2ст. 286КК,
в с т а н о в и л а:
За вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Постановлено стягнути із засудженого ОСОБА_6 3641,71 грн на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, а також 250 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої ОСОБА_8 .
Вирішено питання про судові витрати й долю речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
У касаційній скарзі та доповненні до неї захисник ОСОБА_7 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину й особі засудженого, просить звільнити її підзахисного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК. Обґрунтовуючи свої вимоги, захисник указує на те, що суд при призначенні засудженому покарання не достатньою мірою врахував усі обставини кримінального провадження, зокрема те, що злочин, передбачений ч. 2
ст. 286 КК, є необережним, матеріальну та моральну шкоду ОСОБА_6 відшкодував повністю, а тому ОСОБА_7 вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості скоєного та особі засудженого внаслідок суворості.
У запереченні на скаргу захисника представник потерпілих
ОСОБА_10 , посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів, просить залишити без зміни постановлені у кримінальному провадженні судові рішення, а касаційну скаргу без задоволення.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за те, що 22 травня 2014 року приблизно о 16.55 год. він, керуючи технічно справним автомобілем марки «Рено» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухаючись по вул. Закревського з боку вул. Драйзера в напрямку
вул. Сабурова в м. Києві, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.1 «зебра» на
вул. Закревського навпроти будинку № 27/2 порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 18.4 Правил дорожнього руху, проявив неуважність і при наближенні
до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід
ОСОБА_11 , котрий переходив проїзну частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля марки «Рено», не зменшив швидкості руху керованого ним автомобілем аж до його зупинки, продовжив рух,
не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, унаслідок чого вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди останній отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника, які кожен окремо просили, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, задовольнити вимоги за касаційною скаргою з доповненнями, пояснення учасників судового провадження з боку обвинувачення, з яких прокурор частково підтримав касаційну скаргу з доповненнями захисника і вважав, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню, а провадження призначенню на новий апеляційний розгляд, потерпілі та їх представник, кожен окремо просили касаційну скаргу залишити без задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені у скарзі, доповненнях до неї та запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК і на які є посилання в касаційних скаргах засудженого та його захисника, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК не є предметом дослідження й перевірки касаційним судом.
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суд дотримався вимог зазначеного закону.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, був предметом перевірки апеляційного суду і мотивовано визнаний таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні й належно оціненими судом, і є обґрунтованим.
При цьому апеляційний суд виходив із показань самого ОСОБА_6 (який не заперечував того, що на нерегульованому пішохідному переході вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_11 ), потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_12 , водія автомобіля марки «Деу» (державний номерний знак НОМЕР_2 ) про обставини, за яких ОСОБА_6 вчинив наїзд на пішохода, свідка ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Ці показання об`єктивно узгоджуються і даними протоколу огляду дорожньо-транспортної пригоди від 22 травня 2014 року, відеозаписом із камери відеореєстратора, встановленого в автомобілі свідка ОСОБА_15 , з даними, що містяться у висновку судової автотехнічної експертизи від 25 липня 2014 року № 395/ат, у висновку судово-медичної експертизи від 01 серпня 2014 року № 1421/2, та з іншими доказами, достовірність яких у колегії суддів сумніву не викликає.
Оглянувши відеозапис із камери відеореєстратора з автомобіля свідка ОСОБА_15 , а також проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази в їх сукупності, в тому числі й ті, на які посилається захисник у касаційній скарзі, давши належну оцінку доводам, висунутим на захист засудженого з приводу обставин та подій того дня, а також давши належну оцінку показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 про те, що пішохід біг по пішохідному переходу, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Що ж стосується доводів захисника ОСОБА_7 про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки ці доводи суперечать фактичним обставинам кримінального провадження, правильність встановлення яких підтвердив суд апеляційної інстанції. Також цей суд спростував доводи сторони захисту стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження, неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Висновки апеляційного суду є правильними як стосовно встановлених місцевим судом фактичних обставин злочину, вчиненого ОСОБА_6 , так
і стосовно відсутності порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнули би за собою безумовне скасування судових рішень.
Не встановлено таких процесуальних порушень і касаційним судом, оскільки усім доводам, викладеним в апеляційних скаргах (та аналогічним доводам захисника у касаційній скарзі), апеляційний суд дав вичерпну й умотивовану відповідь.
Що стосується доводів про невідповідність призначення покарання тяжкості вчиненого злочину й особам засуджених унаслідок суворості, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими.
Відповідно до ст. 65 КК особі, котра вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення
та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ст. 75 КК в разі, якщо при призначенні покарання
у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він приймає рішення про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з вироку, при призначенні покарання суд послався у своєму рішенні на те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, дані про його особу (вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей), обставину, що пом`якшує покарання, часткове добровільне відшкодування завданого збитку, і дійшов висновку про призначення основного покарання
у виді позбавлення волі з його реальним відбуванням, з чим погодився
й апеляційний суд.
Однак із матеріалів кримінального провадження вбачається, що суди при вирішенні цього питання не повною мірою врахували всі обставини кримінального провадження, не зважили на те, що вчинений ОСОБА_6 злочин є необережним, на його поведінку після вчинення наїзду на пішохода, на наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких є тяжкохворою, а також на те, що ОСОБА_6 повністю відшкодував потерпілій ОСОБА_8 моральну шкоду.
Врахувавши наведені обставини кримінального провадження, тяжкість злочину, його належність до необережних, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані наданої суду касаційної інстанції захисником довідки, виданої Київською міською дитячою клінічною лікарнею № 1 на ім`я ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про те, що вона хворіє на ідіопатичну парціальну епілепсію, колегія суддів дійшла висновку, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання, але в умовах контролю за його поведінкою.
На підставі викладеного колегія суддів вважає за необхідне змінити рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_6 і застосувати до нього ст. 75 КК, звільнивши від відбування основного покарання з випробуванням та встановленням іспитового строку, що відповідає вимогам закону і буде сприяти його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК.
Керуючись статтями 434, 436, 438, 441, 442 КПК, колегія суддів
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити.
На підставі статей 75, 76 КК ОСОБА_6 звільнити від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю

3 роки та з покладенням обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти цю інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації в цій інспекції.
В решті судові рішення залишити без зміни.
Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3