490/5180/16-к
н/п 1-кп/490/475/2016
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2016 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Миколаїв кримінальну справу відносно :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.ЛІпляве Канівського району Черкаської області, українця, громадянина України, освіта професійно-технічна, одруженого, служить командиром взводу в/ч НОМЕР_1 , раніше не судимого, проживає: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України

в с т а н о в и в :

ОСОБА_6 наказом Командувача Військово-Морських сил Збройних Сил України від 07.08.2014р. №100-ПМ призначено на посаду командира автотранспортного взводу роти матеріально-технічного забезпечення військової частини НОМЕР_1 , зарахований до списків особового складу та поставлений на всі види забезпечення.

Відповідно до ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціональної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової» або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України», особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його де виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З моменту видання Виконувачем обов`язків Президента України Указу «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року на території України почав діяти особливий період, який триває до теперішнього часу.

Згідно п.п.1,3 ч.3 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлення туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби ОСОБА_7 достеменно було відомо і до часу не з`явлення на службу останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 29.07.2015р. №157 мічмана ОСОБА_7 з 30.07.2015р. відряджено до в/ч НОМЕР_2 за службовою необхідністю.

На підставі наказу командира в/ч НОМЕР_2 від 30.07.2015р. №152 мічман ОСОБА_7 підлягав поверненню 01.08.2015р. до в/ч НОМЕР_1 . Проте 01.08.2015р. о 08год.30хв. ОСОБА_7 з метою тимчасового ухилення від виконання обов?язків військової служби, без поважних на те причин, не з`явився вчасно на службу з відрядження до військової частини НОМЕР_1 та перебував за фактичним місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 , де проводив час на власний розсуд не пов`язаний його з виконанням обов`язків військової служби.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 , свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України визнав повністю, і по суті пояснив суду, що в ЗСУ служить з 1992 року, за контрактом з 1994р. В військовій частині НОМЕР_1 службу проходить з вересня 2014р. на посаді командира взводу. В період з лютого по квітень 2015р. проходив службу в зоні АТО. До відправки в АТО у нього помер батько, мати його, 1944р.н. залишилася сама. Після поверненя із зони АТО, деякий час мав відпустку, після чого мав їхати знову в зону АТО. Проте обставини склалися так що він вимушений був залишитися вдома, оскільки його мати залишилася в селі одна на господарстві, і їй потрібно було допомагати, окрім цього в дружини мати паралізована. ще й двоє дітей, і вона також потребувала його допомоги. Тому він після закінчення відрядження не поїхав у свою в/частину, а поїхав додому. В лютому 2016р. він усвідомов свій проступок, те, що залишив військову службу, поїхав в розташування своєї в/ч та звернувся із повинною до військової прокуратури. В скоєному розкаюється.

Судом досліджено довідку №154/65/1/1179 від 06.05.2015р. військової частини НОМЕР_1 згідно якої ОСОБА_7 є учасником антитерористичної операції з 25.02.2015р. по 08.04.2015р.
Судом досліджено витяг із наказу командира в/ч НОМЕР_1 №157 від 29.07.2015р. згідно якого ОСОБА_7 з 30.07.2015р. був відряджений до в/ч НОМЕР_2 .
Судом досліджено свідоцтво про смерть згідно якого ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис №06 від 28.01.2015р.
Судом досліджено акт службового розслідування №239 від 09.03.2016р. згідно якого ОСОБА_7 був відсутній на службі без поважний причин з 02.08.2015р. по 11.02.2016р.
Вина обвинуваченого ОСОБА_7 в скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України підтверджується і іншими доказами, зібраними по справі, які в судовому засіданні не досліджувалися, оскільки проти цього не заперечували учасники судового розгляду справи. Фактичні обставини справи ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, тому у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції у справі.
Оцінюючи в сукупності добуті в процесі судового слідства докази суд приходить до переконання, що дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані правильно за ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд враховує пом`якшуючі обставини - визнання своєї вини, каяття, обтяжуючих вину ОСОБА_7 обставин - суд не вбачає. Разом з тим суд враховує особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується добре, на обліку в психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, розкаявся, тому суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, та вважає за можливе відносно ОСОБА_7 обрати покарання із застосуванням ст.75 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.323 -324 КПК України, суд
З А С У Д И В :

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.407 КК України, і призначити йому покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді 3(трьох) років позбавлення волі з іспитовим строком 1(один) рік.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Вирок може бути оскаржений в Апеляційний суд Миколаївської області через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня проголошення, а обвинуваченим з моменту вручення йому копії вироку.

Суддя