АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурорів ОСОБА_6
представника цивільного
співвідповідача ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 та апеляційну скаргу представника цивільного співвідповідача приватного акціонерного товариства (далі ПАТ) «Страхова компанія «Брокбізнес» ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 009006, за обвинуваченням:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково: стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь ОСОБА_10 50 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 10 475 грн. 31 коп. в рахунок відшкодування матерільної та 10 000 грн. моральної шкоди.
В решті позову ОСОБА_8 відмовлено.
Судом першої інстанції вирішено питання про речові докази.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.
Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 10 жовтня 2014 p., приблизно о 00.37 год., ОСОБА_8 , керуючи технічно справним мотоциклом марки «YАМАНА DRAG STAR 400», державний номер НОМЕР_1 , рухаючись в другій смузі руху транспортних засобів проїзної частини проспекту 40-річчя Жовтня в м. Києві зі сторони площі «Одеської» в напрямку площі «Голосіївської», зі швидкістю приблизно 45 км/год., будучи неуважним та неправильно зреагувавши на зміну дорожньої обстановки, невірно обрав безпечну швидкість руху, при цьому не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з мотоциклом марки «Suzuki Bolivar С50Т», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , який рухався по проспекту 40-річчя Жовтня в м. Києві у попутному напрямку по другій смузі руху, та зменшив швидкість на регульованому перехресті з вул. Герої Оборони з метою подальшого виконання маневру - розвороту.
Унаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди у водія ОСОБА_11 , згідно висновку експерта № 2403/Е від 30 грудня 2014 р., на момент звернення за медичною допомогою 10 жовтня 2014 р. о 00.37 год. мали місце: рвана рана нігтьової фаланги 2 пальця лівої кисті, садна лівої кисті, закрита травма лівої гомілки у вигляді перелому дистального епіметафізу великогомілкової кістки зі зміщенням уламків, розриву міжгомілкового синдесмозу, рваної рани в нижній третині гомілки, садна в середній третині гомілки та ділянці медіальної кісточки.
Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставини справи та часові дані, свідчать про те, що вони спричинені тупим предметом(ми), могли утворитись в термін та за обставин, які мали місце 10 жовтня 2014 р. при транспортній травмі (травма водія та пасажира на мотоциклі при зіткненні його з транспортом, що рухається, чи іншими перешкодами).
Таким чином, між подіями мотоциклетної травми від 10 жовтня 2014 р. та отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_12 є прямий причинно - наслідковий зв`язок.
Морфологічні властивості виявленого перелому - наявність зміщення уламків, що потребувало проведення оперативного втручання з метою їх репозиції, дозволяють стверджувати, що як відновлення анатомічної цілісності вказаної кістки, так і відновлення функції лівої нижньої кінцівки буде спостерігатися у строк понад 21 добу, та саме з цього строку слід обчислювати тривалість розладу здоров`я, як критерію визначення ступеню тяжкості. Тому закрита травма лівої гомілки за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.
Порушення водієм ОСОБА_8 , вимог п. п. 1.5, 2.3.6), 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і її наслідками.
Не погоджуючись з вказаним вироком в частині призначеного судом першої інстанції покарання, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок м`якості, просив вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді штрафу в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, а у решті вирок суду залишити без змін, посилаючись на те, що при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції не взяв до уваги конкретні обставини вчиненя кримінального правопорушення та не обгрунтував свій висновок про можливість не призначення ОСОБА_8 передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України обов`язкового додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
На переконання прокурора унаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судом першої інстанції обвинуваченому призначено занадто м`яке та явно несправедливе покарання.

Також на вирок суду першої інстанції надійшла апеляційна скарга представника цивільного співвідповідача ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» ОСОБА_7 , в якій він просив вирок суду першої інстанції змінити в частині вирішення цивільного позову та ухвалити рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_10 до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про стягнення 50 000 грн., посилаючись на те, що потерпілий ОСОБА_10 заявив цивільний позов лише до обвинуваченого ОСОБА_8 , однак у судовому засіданні 13 травня 2015 р. суд першої інстанції, за клопотанням захисника обвинуваченого притягнув до участі у справі як співвідповідача Страхову компанію «Брокбізнес», що не передбачено чинним кримінальним процесуальним кодексом.
Апелянт зазначав, що відповідних позовних вимог до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» потерпілий не заявляв, а тому при вирішенні цивільного позову в цій частині суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Крім того, в матеріалах кримінального провадження відсутні належні й допустимі докази порушення з боку ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» права потерпілого ОСОБА_10 на отримання страхового відшкодування та потерпілим не доведено дотримання ним меж здійснення своїх прав у відповідності до ст. 13 ЦК України. Зокрема, протягом року з моменту вчинення злочину, ОСОБА_10 не звертався до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» із заявою про виплату страхового відшкодування, у зв`язку з чим останньому, у відповідності до п. 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року, було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, про що суду першої інстанції було надано відповідний лист. Потерпілий ОСОБА_10 не оскаржив у встановленому законом порядку рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції не врахував передбачену умовами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/0941769 франшизу у розмірі 510 грн., на яку необхідно було зменшити розмір відшкодування шкоди.
Також апелянт зазначав, що ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» не може бути цивільним відповідачем за позовом ОСОБА_10 , оскільки згідно ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, та до якої пред`явлено цивільний позов. Однак, ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» не може нести матеріальну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями ОСОБА_8 , адже правовідносини між страховикомта ОСОБА_8 виникли на підставі договору (полісу) №АІ/0941769 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який відповідно до п. 1.8 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є єдиною формою внутрішнього договору страхування, який посвідчує укладення такого договору. Якщо страховий договір (поліс) між страховиком та страхувальником не укладено, то жодним нормативно-правовим актом не передбачено, що страховик буде нести відповідальність за шкоду, завдану страхувальником чи іншою особою.
На час розгляду кримінального провадження та постановлення вироку, між страховою компанією «Брокбізнес» та ОСОБА_12 відсутній спір щодо правовідносин, які виникають з договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На переконання апелянта, цивільний позивач не надав жодних належних і допустимих доказів порушення з боку страхової компанії «Брокбізнес» його права на отримання страхового відшкодування, а суд першої інстанції не встановив наявність порушення прав та охоронюваних законом інтересів ОСОБА_13 з боку страховика.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі прокурора та представника цивільного співвідповідача, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу, подану заступником прокурора міста Києва ОСОБА_9 , вислухавши пояснення представника ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес», який підтримав подану ним апеляційну скаргу за наведених у ній обставин та заперечував проти апеляційної скарги прокурора, обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника цивільного співвідповідача, провівши судові дебати, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів приходить до висновку, що, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга представника цивільного співвідповідача підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.
При цьому, фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_8 та юридична кваліфікація його дій будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і прокурором та представником цивільного співвідповідача, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі стосовно незаконного призначення судом першої інстанції обвинуваченому невиправдано м`якого покарання без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке на переконання прокурора у даному випадку є обов`язковим, колегія суддів апеляційної інстанції вважає необґрунтованими.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
Згідно ч. 4 ст. 52 КК України, за один злочин може бути призначено лише одне основне покарання, передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. До основного покарання може бути приєднане одне чи кілька додаткових покарань у випадках та у порядку, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, викладених у абзаці 2 пункту 1, абзацах 2 і 4 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (надалі - постанови), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і

визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають

враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні

неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Санкцією частини 1 статті 286 КК України за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Згідно роз`яснень, викладених у пунктах 20, 21 Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил

безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення

до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших

причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів,

працівників, відповідальних за технічний стан і правильну

експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і

обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та

2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання

про доцільність застосування до винного додаткового покарання -

позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати

посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи

експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Як убачається із мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини вчинення кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, майновий стан обвинуваченого, наявність по справі обставини, що пом`якшує покарання визнання вини обвинуваченим та часткове відшкодування завданих збитків, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

При цьому, судом першої інстанції було враховано характер та мотиви допущених обвинуваченим ОСОБА_8 порушень правил

безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який критично оцінив свою протиправну поведінку через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність.
Правильно врахувавши вищезазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України. `
Таке покарання, на переконання колегії суддів, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , є необхідним і достатнім для його виправлення, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами. При цьому, судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі прокурора.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоцільність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, мотиви допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, наслідки, що настали та ставлення винного до своєї протиправної поведінки дають підстави вважати, що призначення такого додаткового покарання буде за своїм видом явно несправедливим через суворість.

Доводи прокурора про те, що санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено як обов`язкове додаткове покарання у виді позбавлення керування транспортними засобами є такими, що суперечать закону України про кримінальну відповідальність.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок у наведеній його частині, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.
Інші доводи, викладені у апеляційній скарзі прокурора, висновків суду не спростовують.
Колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь ОСОБА_10 50 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
Разом з тим, до вчинення кримінального правопорушення обвинувачений застрахував свою цивільну відповідальність в ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Встановивши недостатність страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 50 000 грн.), суд першої інстанції для повного відшкодування завданої обвинуваченим шкоди поклав на обвинуваченого обов`язок сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За правилами пункту 1 частини 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Колегією суддів встановлено, що 10 жовтня 2014 p. ОСОБА_8 , керуючи мотоциклом марки «YАМАНА DRAG STAR 400», державний номер НОМЕР_1 , по проспекту 40-річчя Жовтня в м. Києві грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з мотоциклом марки «Suzuki Bolivar С50Т», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , в результаті якого останній отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а керований ним транспортний засіб, який належить потерпілому на праві власності, зазнав механічних пошкоджень.
Суд також встановив, що ОСОБА_8 застрахував свою цивільно-правову відповідальність у ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №0941769 від 28 квітня 2014 р., строк дії якого закінчився 27 квітня 2015 р.
Згідно з умовами зазначеного договору ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 100 000 грн., а за шкоду заподіяну майну 50000 грн. Розмір франшизи за умовами договору становить 510 грн.
Колегією суддів встановлено, що під час кримінального провадження до початку судового розгляду, ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що порушення обвинуваченим Правил дорожнього руху знаходиться у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транпортної пригоди та завданням шкоди потерпілому.

Позивач зазначав, що розмір заподіяної йому матеріальної шкоди у відповідності до висновку спеціаліста експертного дослідження з визначення вартості матеріального збитку №656/14 від 24 листопада 2014 р. становить 60 475 грн. 31 коп.
Також позивач зазначав, що внаслідок прострочення відповідачем зобов`язання по відшкодуванню шкоди, останній зобов`язаний відшкодувати матеріальну шкоду з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення з 01 січня 2015 р. по 24 листопада 2015 р. у розмірі 24 010 грн. 34 коп.
Крім того, з вини відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у тому, що наслідки дорожньо-транспортної пригоди негативно вплинули на його психічне здоров`я, змінилося нормальне життя, порушився сон та звичний розпорядок роботи та побуту. Понад півроку він не може повністю самостійно пересуватися, для здійснення звичних людських функцій змушений користуватися допомогою рідних та близьких, намагається уникати автотранспортних засобів, які асоціюються для нього із небезпекою для життя і здоров`я. Такі переживання справили на позивача тяжкий емоційний вплив та завдали душевних страждань.
Посилаючись на те, що з вини відповідача йому заподіяно шкоду, позивач просив стягнути на його користь з відповідача 60 475 грн. 31 коп . в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 24 010 грн. 34 коп. збитків від інфляції та 50 000 грн. моральної шкоди.
Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2015 р., постановленою на місці із занесенням до журналу судового засідання, за клопотанням захисника обвинуваченого ОСОБА_14 , до участі у справі як співвідповідача було притягнуто Страхову компанію «Брокбізнес» /т. 2 а.с.а.с. 49-52, 54/.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання фізичній особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання.
Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
За правилами статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).
Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності статтею 3 Закону №1961-IV визначено забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За правилами статей 9, 22-31, 35, 36 Закону №1961-IV настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми.

Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно статті 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Разом із тим, зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди,застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому доособи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.
В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.
Таким чином розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Колегією суддів під час апеляційного розгляду кримінального провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 звернувся до суду з позовом до особи, яка завдала шкоди, - ОСОБА_8 , й просив на підставі ст.ст. 1167, 1168, 1187,1195 ЦК України, стягнути з відповідача на його користь грошові кошти на відшкодування шкоди, завданої злочинними діями обвинуваченого.
Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що потерпілий ОСОБА_10 як кредитор у деліктному зобов`язанні вільно, на власний розсуд, обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до ОСОБА_8 , який завдав шкоди, про відшкодування цієї шкоди.
За правилами ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, а суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
При розгляді цивільного позову суд не наділений повноваженнями самостійного розпорядження правами цивільного позивача щодо предмета спору.
Ухвалюючи рішення про покладення на ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» обов`язку по відшкодуванню потерпілому 50 000 грн. за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що право потерпілого ОСОБА_10 на відшкодування шкоди за рахунок обвинуваченого ОСОБА_8 , який завдав шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб.

Закон надає потерпілому ОСОБА_10 право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, без згоди цивільного позивача, який не заявляв позовних вимог до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про виплату страхового відшкодування, на власний розсуд обрав спосіб захисту прав та охоронюваних законом інтересів потерпілого ОСОБА_10 шляхом стягнення із страховика, у якого обвинувачений ОСОБА_8 застрахував свою цивільну відповідальність, страхового відшкодування у зазначеному у вироку розмірі.
Незважаючи на те, що протягом усього часу розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_10 не реалізував свої права, визначені ст. 31 ЦПК України щодо збільшення розміру позовних вимог чи зміни предмета або підстав позову, суд першої інстанції при покладенні на страховика обов`язку виплатити страхове відшкодування фактично примусив потерпілого ОСОБА_10 до дій, вчинення яких не є обов`язковим для нього.

Крім того, залишилася поза увагою суду першої інстанції і та обставина, що ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» власними діями чи бездіяльністю в деліктному зобов`язанні шкоди цивільному позивачу не завдала.
Під час розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції не розглядав і не вирішував питання про невиконання ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» обов`язків страховика за договором у частині виплати страхового відшкодування, не визначав розміру цього виду шкоди як страхового відшкодування і не перевіряв обставин його невиплати страховиком.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Страховик здійснює страхове відшкодування в межах, в порядку та в розмірах, визначених Законом України № 1961-IV від 01 липня 2004 р. та договором страхування.
Вказаним Законом право на звернення до страховика з заявою на виплату страхового відшкодування обмежене часовими рамками (п.37.1.4 ст. 37).
Відповідно до ст. 35 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий, чи інша особа, яка має право на відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву на виплату страхового відшкодування та відповідні документи.
У судовому засіданні встановлено, що протягом року з моменту вчинення кримінального правопорушення, у якому ОСОБА_10 визнано потерпілим, останній не звертався до ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» із заявою про виплату йому страхового відшкодування за страховим випадком, який мав місце 10 жовтня 2014 р.
Згідно пункту 37.1.4 ст. 37 Закону № 1961-IV, страховик має право відмовити у здійсненні страхового відшкодування за шкоду завдану майну потерпілого, якщо останній не подав заяву про страхове відшкодування впродовж одного року, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Колегією суддів встановлено, що листом ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» №1941-05 від 9 листопада 2015 р. ОСОБА_10 відмовлено у виплаті страхового відшкодування /т. 2 а.с. 121/.
Відповідно до п. 36.7 ст. 37 рішення страховика (МТСБУ) про здійснення або відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) може бути оскаржено страхувальником чи особою, яка має право на відшкодування, у судовому порядку.
У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_15 не оскаржував у встановленому законом порядку рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування, та таких даних матеріали кримінального провадження не містять.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що у порушення вимог ст. 33 ЦПК України судом до участі у справі як співвідповідача було притягнуто страхову компанію «Брокбізнес», тоді як вироком суду стягнуто грошові кошти на користь потерпілого з ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес».
Крім того, страхову компанію «Брокбізнес» було залучено до участі у справі як співвідповідача за клопотанням захисника обвинуваченого, який у розумінні ст. 33 ЦПК України не є суб`єктом звернення до суду з таким клопотанням.
Оскільки цивільний позивач як кредитор у деліктному зобов`язанні на власний розсуд обрав спосіб здійснення свого права шляхом звернення з позовом про відшкодування шкоди виключно до обвинуваченого, який завдав шкоди, та колегією суддів встановлено, що дії ОСОБА_8 були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина обвинуваченого, то колегія суддів приходить до висновку, що заподіяна потерпілому майнова шкода підлягає відшкодуванню в повному обсязі саме особою, яка її завдала.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що при постановленні вироку суд першої інстанції правильно встановивши обставини справи, без законних на те підстав стягнув з ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» на користь потерпілого страхове відшкодування у розмірі 50 000 грн.
При викладених обставинах ухвалений у справі вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної шкоди без змін залишатися не може і підлягає зміні.
Вирок суду першої інстанції в частині відмови ОСОБА_10 у задоволенні позовних вимог про стягнення 24 010 грн. 34 коп.збитків від інфляції, та часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_10 про відшкодування моральної шкоди колегією суддів не перевіряється, оскільки в цій частині вирок не оскаржувався учасниками судового провадження.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника цивільного співвідповідача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Брокбізнес» ОСОБА_7 задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної шкоди змінити.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 60 475 грн. 31 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн. моральної шкоди, а всього на загальну суму 70 475 грн. 31 коп.
В решті позовних вимог ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова компанія «Брокбізнес» відмовити.

В іншій частині вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року стосовно ОСОБА_8 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3