Справа № 480/1661/16-к
Провадження № 1-кп-480/163/16
Вирок
Іменем України
14 липня 2016 року Миколаївський районний суд Миколаївській області в складі:
головуючого-судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Тімірязєвка, Вознесенського району, Миколаївської області, громадянина України, освіта повна загальна середня, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України.
в с т а н о в и в:
21.03.2015 року ОСОБА_4 був призваний ІНФОРМАЦІЯ_2 для проходження військової служби за мобілізацією.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 21.03.2015 року № 59 солдат ОСОБА_4 зарахований до списків особового складу частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду курсанта навчального батальону військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_3 та проходячи військову службу на посаді курсанта навчального батальону військової частини польова пошта НОМЕР_1 . на порушення ст.ст. 9,11,16,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 548 -XIV, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року № 551 -XIV, ст.ст.1, ч.3 ст.24 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді самовільного залишення військової частини в умовах особливого періоду, тобто вчинив дезертирство. 15 травня 2015 року вирішив самовільно залишити військову частину з метою зовсім ухилитися від військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, до 25 травня 2016 року проводив службовий час на власний розсуд за місцем свого проживання та інших місцях.
Таким чином ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч.3 ст. 408 КК України, дезертирство тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації.
1 червня 2016 року в даному кримінальному провадженні між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_6 укладено угоду про визнання винуватості відповідно до вимог ч.1 ст.468 КПК України.
Відповідно до угоди про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним сторони дійшли згоди щодо формулювання обвинувачення, про можливість застосування ст.69 КК України, кваліфікації дій за ч.3 ст.408 КК України, щодо узгодженого покарання у виді штрафу 600 розмірів неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Суд заслухав в судовому засіданні думку прокурора, який вважав, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги та правила КПК України та КК України, та просив угоду про визнання винуватості затвердити і призначити підозрюваному узгоджене в угоді покарання.
Підозрюваний ОСОБА_4 визнав себе винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.408 КК України, в обсязі підозри, дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання у разі затвердження угоди та заявив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання. Просив угоду про визнання винуватості затвердити та призначити узгоджене покарання.
Суд, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, переконався, що укладення сторонами угоди про визнання винуватості є добровільним; з наданих суду матеріалів кримінального провадження, вбачається, що скарги підозрюваний ОСОБА_4 під час кримінального провадження не подавав.
Перевіривши угоду про визнання винуватості на відповідність вимогам КПК України та КК України, суд встановив, що кваліфікація дій підозрюваного за ч.3 ст.408 КК України є правильною. Злочин, у вчиненні якого підозрюваний ОСОБА_4 визнав себе винним, відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином і відповідно до вимог ч.2 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним може бути укладена у кримінальному провадженні.
Умови угоди про визнання винуватості відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи та інтереси сторін та інших осіб.
Судом встановлені обґрунтовані підстави вважати, що укладена сторонами угода є добровільною. Взяті підозрюваним на себе за угодою про визнання винуватості зобов`язання очевидно можливі для виконання.
За таких обставин, суд вбачає наявність фактичних підстав для доведення винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 КК України.
За вчинене кримінальне правопорушення підозрюваний ОСОБА_4 підлягає покаранню, яке узгоджене сторонами в угоді про визнання винуватості.
Керуючись ст.ст. 314-316, 368,370, 468, 469,472, 475 КПК України, суд -
Ухвалив:
Затвердити угоду про визнання винуватості від 1 червня 2016 року, укладену між прокурором ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_4 .
На вирок може бути подана апеляція до судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: ОСОБА_1