АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/1336/16 Справа № 204/6873/16-к Слідчий суддя - ОСОБА_1 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія: ст. КПК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Апеляційного суду Дніпропетровської області

у складі головуючого- судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі- ОСОБА_5

за участю особи, щодо якої прийнято рішення про екстрадиційний арешт ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
перекладача ОСОБА_8

прокурора- ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі матеріали за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах особи, щодо якої прийнято рішення про екстрадиційний арешт ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, якою задоволено клопотання заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 , від 25 жовтня 2016 року, про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 , який розшукується компетентними органами Узбекистану, у зв`язку із скоєнням злочинів, передбачених ч. 1 ст. 155, п.п. «а», «б», ч. 3 ст. 159, п. «а» ч. 3 ст. 244-1 та ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан,-
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, булозадоволено клопотання заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 , від 25 жовтня 2016 року та застосовано екстрадиційний арешт до ОСОБА_6 , який розшукується компетентними органами Узбекистану, у зв`язку із скоєнням злочинів, передбачених ч. 1 ст. 155, п.п. «а», «б», ч. 3 ст. 159, п. «а» ч. 3 ст. 244-1 та ч. 1 ст. 244-2 КК Республіки Узбекистан тазастосовано відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Узбекистану, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до його фактичної передачі правоохоронним органам Республіки Узбекистан, тривалістю не більше 12 місяців.Вказавши, що тримати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Дніпропетровській установі відбування покарань № 4, для забезпечення його екстрадиції на територію Республіки Узбекистан.
Свої висновки слідчий суддя, з посиланням на вимоги ст.584 КПК України, ст.585 КПК України, ст.56 «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року мотивує наступним.
ОСОБА_6 перебуває на території України з 2013 року, з вказаного періоду до моменту затримання до міграційної служби з заявою про надання статусу біженця або особи, яка шукає політичний притулок не звертався, місце свого постійного проживання у встановленому законодавством України порядку не реєстрував, заяву про встановлення батьківства відносно своєї дитини надав лише через рік після її народження, після затримання компетентними органами.
Крім вказаного слідчий суддя вказав, що ОСОБА_6 , перебуваючи досить тривалий період на території України, належної процесуальної поведінки та законів України не дотримувався, не реєстрував свого постійного місця проживання (перебування) на території України, до органів державної влади не звертався, а той факт, що після фактичного затримання працівниками УСБУ у Дніпропетровській області 09 серпня 2016 року звернувся до міграційної служби, не може свідчити про належну процесуальну поведінку останнього, розцінивши це як - спосіб уникнення відповідальності та запобігання екстрадиційного арешту. Відповідно до відповіді Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України, ОСОБА_6 рішенням ДМС від 13 жовтня 2016 року за № 521-16 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.
Крім вищенаведеного суд першої інстанції зазначив, що твердження сторони захисту щодо існування міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_6 не знайшло свого підтвердження, оскільки шлюб його належним чином в установленому законом порядку не зареєстровано, дані про фактичні шлюбні відносини в порядку цивільного судочинства не встановлені, а батьківство щодо малолітньої дитини встановлено за заявою ОСОБА_6 лише через рік після народження дитини, вже після фактичного затримання працівниками УСБУ у Дніпропетровській області, що також розцінив, як спосіб задля запобігання екстрадиційному арешту, а тому й прийшов до висновку, що у наявності є всі законні підстави для утримання ОСОБА_6 під вартою, з метою забезпечення міжнародних договорів, застосувавши при цьому останньому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт).
Не погоджуючись з рішенням, прийнятим слідчим суддею, захисником адвокатом ОСОБА_7 в інтересах особи, щодо якої прийнято рішення про екстрадиційний арешт ОСОБА_6 подана апеляційна скарга в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року та винести ухвалу про відмову у задоволенні клопотання заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 ; звільнити останнього з під варти у Дніпропетровській установі виконання покарань управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області № 4, застосувавши до нього захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх вимог особа, яка подала апеляційну скаргу, посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим виходячи з наступного.

Згідно чинного законодавства, строк тримання ОСОБА_6 під екстрадиційним арештом, порядок його продовження визначається положеннями КПК України і не рідше одного разу на два місяці слідчий суддя перевіряє за клопотанням прокурора наявність підстав для подальшого тримання особи під вартою або її звільнення, тобто з вищевказаного сторона захисту вбачає, що прокурор вийшов з клопотанням не про наявність підстав для подальшого тримання ОСОБА_6 під вартою, а з клопотанням про обрання щодо нього міри запобіжного заходу у вигляді екстрадиційного арешту.

Вказує, що слідчим суддею було проігноровано докази, надані захистом, та не надано аналіз.

Акцентує, що суд зробив висновки, які не відповідають обставинам по справі, не підтверджені доказами (незаконне перебування ОСОБА_6 на території України з 2013 року, необґрунтованість характерезуючих даних, серед яких є наявність дитини), при цьому вважає неконкретизованим посилання слідчого судді на положення Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, проігнорувавши при цьому, що Європейським судом з прав людини за заявою, поданою в інтересах ОСОБА_6 з приводу порушень, допущених компетентними міграційними та правоохоронними органами, відкрито провадження і уряду України зазначено на неможливість екстрадиції останнього до вирішення його справи по суті.

Крім цього захисник вказує, що ОСОБА_6 у 2011 році не переслідувався узбецькими правоохоронними органами, про кримінальне переслідування він дізнався лише після свого затримання, тому підстав побоюватися за своє життя, здоров`я та відповідно для звернення до міграційної служби із заявою про надання статусу біженця або додаткового захисту у нього не було до його затримання.

Окремо адвокат зазначає, що формулювання судового рішення щодо застосування ОСОБА_6 екстрадиційного арешту тривалістю не більше 12 місяців суперечить як положенням КПК України так і судовій практиці Європейського суду з прав людини, які вимагають чіткості часових меж судових рішень, які обмежують свободу людини.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи захисника та особи, щодо якої прийнято рішення про екстрадиційний арешт ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу, обґрунтовуючи її доводами, викладеними в ній, думку прокурора, який просив залишити ухвалу суду без змін, а апеляцію сторони захисту без задоволення, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга сторони захисту не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Порядок розгляду слідчим суддею клопотання про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до вирішення питання про її видачу (екстрадиційного арешту) та порядок застосування такого запобіжного заходу регламентований ст.584 КПК України.

Згідно з вищевказаною нормою, після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою.

Разом із клопотанням на розгляд слідчого судді подається копія запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи (екстрадицію), засвідчена центральним органом України, документи про громадянство особи та наявні матеріали екстрадиційної перевірки. Матеріали, що подаються слідчому судді, мають бути перекладені державною мовою або іншою мовою, передбаченою міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.4 ст.584 КПК України, при вирішенні питання про застосування екстрадиційного арешту слідчий суддя керується положеннями КПК України та міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 7 ст.584 КПК України, після одержання клопотання слідчий суддя встановлює особу, пропонує їй зробити заяву, перевіряє запит про видачу та наявні матеріали екстрадиційної перевірки, вислуховує думку прокурора, інших учасників.

У відповідності до ч.8 ст.584 КПК України, при розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.

Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим та містити, як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин.
Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що зазначені вимоги закону ним були дотримані у повному обсязі.
Дослідивши матеріали клопотання та додані до нього матеріали кримінального провадження в межах своєї компетенції, слідчий суддя, перевіряючи законність та обґрунтованість клопотання заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 - ОСОБА_10 від 25 жовтня 2016 року, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт), щодо ОСОБА_6 , вислухав доводи учасників судового провадження, належним чином дослідив фактичні обставини, вказані у клопотанні прокурора і дійшов вмотивованого висновку про необхідність обрання щодо ОСОБА_6 виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки дійсно ОСОБА_6 перебуваючи досить тривалий період на території України, належної процесуальної поведінки та законів України не дотримувався, не реєстрував свого постійного місця проживання, не працював, після фактичного затримання працівниками УСБУ у Дніпропетровській області 09 серпня 2016 року звернувся до міграційної служби, рішенням ДМС від 13 жовтня 2016 року за № 521-16 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останньому було відмовлено.
Зокрема, прокурор у встановленому законом порядку надав слідчому судді матеріали екстрадиційної перевірки з копією повідомлення Генеральної прокуратури Республіки Узбекистан, з якого вбачається, що ОСОБА_6 розшукується правоохоронними органами Республіки Узбекистан, для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.155 КК Республіки Узбекистан (тероризм), п.п. «а», «б» ч.3 ст.159 КК Республіки Узбекистан (посягання на конституційний лад Республіки Узбекистан), п.«а» ст.244-1 КК Республіки Узбекистан (виготовлення та розповсюдження меті ріалів, щодо загрози громадській безпеці та громадського порядку), ст.244-2 КК Республіки Узбекистан (створення, керівництво, участь у релігійних, сепаратистських, фундаменталістських чи інших заборонених організаціях), з додатком про застосування останньому запобіжного заходу у вигляді тримання /а.с.п.7/, на підставі постанови Андижанського міського суду від 30 листопада 2015 року.
З оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчий суддя, відповідно до вимог ч.8 ст.584 КПК України, не досліджуючи питання про винуватість та не перевіряючи законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно ОСОБА_6 , перевірив наявність підстав, які згідно зі ст.584 КПК України є підставою для застосування екстрадиційного арешту, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до нього даного запобіжного заходу.
При цьому колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про невідповідність клопотання прокурора вимогам ст.199 КПК України. Так, вищезазначена норма регламентує зміст клопотання про продовження строку тримання під вартою та порядок звернення з ним до суду. Порядок застосування екстрадиційного арешту регламентований ст.584 КПК України, вказана норма регулює більш вузьке коло суспільних відносин, тому при зверненні з клопотанням про застосування екстрадиційного арешту прокурор має керуватись саме нею, а не ст.199 КПК України.
Твердження сторони захисту про те, що прокурор повинен був подати до суду клопотання саме про продовження строків екстрадиційного арешту, не заслуговують на увагу, оскільки діючий КПК України взагалі не передбачає порядок подання таких клопотань. Слідчий суддя з дотриманням вимог ч.10 ст.584 КПК України обґрунтовано застосував екстрадицій ний арешт до вирішення питання про видачу особи на строк, який не може перевищувати більше 12 місяців.
Саме у межах цього строку слідчий суддя суду, за клопотанням прокурора не рідше одного разу на два місяці перевіряє наявність підстав для подальшого тримання особи під вартою або її звільнення і за скаргою особи, до якої застосовано екстрадицій ний арешт або її захисника чи законного представника, не частіше одного разу на місяць перевіряє наявність підстав для звільнення особи з-під варти.
Доводи сторони захисту, про те, що ОСОБА_6 у 2011 році не переслідувався узбецькими правоохоронними органами, про кримінальне переслідування він дізнався лише після свого затримання, не знайшли свого підтвердження, як в суді першої інстанції, так і при розгляді колегією суддів апеляційного суду, оскільки вказаний факт не підтверджується доданими до матеріалів провадження доказами, а інших доказів апеляційному суду представлено не було.

Твердження апелянта, щодо ігнорування слідчим суддею наданих стороною захисту певних доказів, колегія суддів вважає такими що не заслуговують на увагу, оскільки як і доводи прокурора, так і докази сторони захисту слідчий суддя детально перевірив та відобразив у своєму рішенні, як і зазначив конкретну статтю «Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року», якою керувався при винесенні оскаржуваного рішення /а.с.п.81-84/.
Інші доводи апеляційної скарги захисника в частині даних, які характеризують особу затриманого, а саме, що ОСОБА_6 має дитину, хоча й заслуговують на увагу, однак оскільки вони були враховані судом першої інстанції, а також колегією суддів в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні і самі по собі, без врахування наведених ризиків, в даному випадку не можуть бути підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу, так як не ставлять під сумнів висновки суду, щодо наявності обґрунтованої в ухвалі мети та підстав для обрання саме зазначеного слідчим суддею запобіжного заходу ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт), тому колегія суддів вважає такими, що не можуть бути підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.
На підставі наведеного вище, керуючись ст.177 КПК України, ст.178 КПК України, ст.183 КПК України, ст.405 КПК України, ст.407 КПК України, ст.422 КПК України, ст.584 КПК України, ст.585 КПК України, ст.590КПК України, ст.591 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2016 року, якою задоволено клопотання заступника керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_10 від 25 жовтня 2016 року, про застосування екстрадиційного арешту відносно ОСОБА_6 , який розшукується компетентними органами Узбекистану, у зв`язку із скоєнням злочинів, передбачених ч.1 ст.155, п.п.«а», «б», ч.3 ст.159, п. «а» ч.3 ст.244-1 та ч.1 ст.244-2 КК Республіки Узбекистан- залишити без змін.
Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 в інтересах особи, щодо якої прийнято рішення про екстрадиційний арешт ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4