№ 336/6034/15-к
Пр. 1-кп/336/43/2016
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2015 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тимошівка Михайлівського району Запорізької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, що працює в товаристві з обмеженою відповідальністю «АТБ маркет» охоронником, який зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1 , несудимого,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений вчинив злочин проти встановленого порядку несення військової служби за таких обставин.

ОСОБА_5 , який проходив військову службу відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року і на підставі наказу № 13 командира військової частини НОМЕР_1 входив до складу цієї частини на посаді помічника начальника військового наряду (командира третього відділення) третього взводу оперативного призначення, в порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до яких військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, за дозволом на звільнення звертатися до свого безпосереднього начальника, виїзд за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини, 3 січня 2015 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , і не з`являвся до місця несення служби у відсутність поважних причин до 25 березня 2015 року, добровільно з`явившись в цей день до військової частини.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений не визнав винуватість у вчиненні незаконних дій проти встановленого порядку несення військової служби.

Щодо обставин інкримінованого йому кримінально караного діяння пояснив, що проходив військову службу, будучи призваним за мобілізацією, з 10 квітня 2014 року до вересня 2014 року у військовій частині № НОМЕР_2 , де обіймав посаду санінструктора, а з вересня 2014 року по 2 січня 2015 року у військовій частині № НОМЕР_1 , де був призначений на посаду командира відділення, яке обслуговує бронеавтомобілі. 2 січня 2015 року командир частини повідомив особовому складу роти, в якій ОСОБА_5 проходив службу, що всі військовослужбовці роти будуть направлені до зони проведення антитерористичних заходів, після чого командування, розпустивши військовослужбовців по домах, наказало вдома чекати дзвінка з повідомленням про час явки до військової частини. Обвинувачений направився за місцем свого проживання до села Тимошівки Михайлівського району Запорізької області, де доглядав за дядьком, який є інвалідом першої групи, у зв`язку з чим не може самостійно організовувати свою життєдіяльність і потребує постійного стороннього догляду. Саме в цей період бабку обвинуваченого, яка проживає разом з дядьком, було госпіталізовано до стаціонару медичного закладу, тому ОСОБА_5 у відсутність інших членів сім`ї здійснював догляд за безпорадним дядьком, очікуючи дзвінка з військової частини. 24-27 березня 2015 року він зателефонував своєму товаришу по службі на прізвище ОСОБА_6 , який також був відпущений командуванням, і дізнався від того, що він також не має звісток з частини. Дзвінок Кошовому був зумовлений тим, що, за інформацією його батьків, 24 березня 2015 року у його відсутність до нього додому, а саме: в будинок АДРЕСА_1 , приїжджали представника військової частини і пропонували повернутися до місця служби. Через описані обставини він прийняв рішення повернутися до військової частини, куди і з`явився в товаристві Кошового в зазначений час. Крім того, протягом його перебування вдома він отримав листа, підписаного начальником штаба, про необхідність з`явитися до частини в березні 2015 року.

Обвинувачений також показав, що через незадовільні побутові умови під час проходження служби у військовій частині № НОМЕР_1 всіх військовослужбовців без записок про звільнення відпускали додому щодня після 20-00 години з тим, щоб військовослужбовці поверталися до частини не пізніше 08-00 години наступного дня.

Показання обвинуваченого спростовують такі досліджені судом фактиичні дані.

Свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 ; в січні 2015 року обіймав посаду начальника відділення по роботі з особовим складом. Під час ранкової перевірки особового складу військової частини 3 січня 2015 року, яка щодня проводиться о 08-00 годині, було встановлено відсутність кількох військовослужбовців, в тому числі ОСОБА_5 . За даним фактом свідком особисто було проведено службове розслідування, протягом якого вживалися розшукові заходи щодо виявлення військовослужбовця: йому адресували численні телефонні дзвінки, які не увінчалися відповіддю абонента, здійснювали виїзди до місця проживання. Крім цього, кожні десять днів командир підрозділу повідомляв свідку про відсутність військовослужбовця під час проведення ранкової та вечірньої перевірок. Один з приятелів ОСОБА_8 , також військовослужбовець, прізвища якого свідок не пам`ятає, повідомив ОСОБА_7 про те, що він зв`язався з ОСОБА_5 і дізнався, що той боїться повертатися до місця служби.

Свідок показав, що відповідно до наказів про підтримання військової дисципліни, які видає командування Національної гвардії України, службове розслідування розпочинається на підставі наказу командира військової частини, до якого з відповідним рапортом звертається командир батальйону, а командиру батальйону рапортує командир військового підрозділу, в якому особа проходить службу.

Що стосується показань обвинуваченого про те, що він був відпущений командуванням з наказом очікувати дзвінка про дату відправлення до зони АТО, свідок категорично заперечує проти цієї інформації, заявивши, що той залишив військову частину самовільно і протягом тривалого часу не повертався до місця проходження служби.

Звільнення з військової частини відбуваються з видачею записок про звільнення, під час отримання якої військовослужбовець під особистий підпис попереджається про наслідки неповернення до військової частини. В частині щодня складаються списки осіб, які звільняються, відомості про звільнених осіб заносять до відповідного журналу.

Що стосується обвинуваченого, законної підстави для залишення військової частини він не мав.

Свідок спростував показання обвинуваченого про можливість отримання наказу про явку до військової частини за телефонним дзвінком, наголосивши на тому, що ОСОБА_8 в зазначений в обвинуваченні час виконував обов`язки військової служби, будучи призваним на службу на певний строк в порядку мобілізації, його обов`язок неухильно дотримуватися статутів і наказів командування є безумовним, а звільнення великої кількості військовослужбовців на невизначений час суперечить умовам і змісту проходження служби.

Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_9 , який показав, що з 6 січня 2015 року він обіймає посаду командира другого батальйону оперативного призначення по роботі з особовим складом. Коли в зазначений день він став до виконання своїх службових обов`язків, особовий склад частини знаходився на виконанні завдань служби в зоні проведення антитерористичних операцій; свідку як командиру доповіли, що серед осіб, хто не з`явився для відрядження в зону АТО 3 січня 2015 року, був і ОСОБА_5 . Протягом січня-березня 2015 року уповноваженими особами за особистими розпорядженнями свідка проводилися заходи з встановлення місця знаходження обвинуваченого, який наприкінці березня 2015 року добровільно з`явився в товаристві солдата ОСОБА_10 .

Свідок розповів про порядок тимчасового звільнення військовослужбовців зі служби, строк якого простирається до ранку наступного дня, відповідно до чого військовослужбовець отримує записку про звільнення з підписом командира роти, на зворотньому боці якої вчиняє власний підпис; зазначені обставини фіксуються в журналі звільнення. Записка про звільнення обліковується в книзі обліку звільнених. Повернення військовослужбовців відображається в книзі прибуття

Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_11 , пояснивши, що взимку 2015 року він проходив службу у військовій частині № НОМЕР_1 на посаді командира роти оперативно-тактичного призначення бронетранспортерів. Саме 3 січня 2015 року, коли ОСОБА_5 не з`явився на ранкову перевірку, свідок виконував обов`язки командира другого батальйону оперативного призначення, підлеглі доповіли йому про ці обставини. З приводу з`ясування причин залишення військовослужбовцями місця служби заступником командира військової частини по роботі з особовим складом ОСОБА_7 проведено службове розслідування, під час якого відвідувалися місця проживання військовослужбовців, опитувались сусіди, родичі військовослужбовців.

Під час з`ясування обставин справи судом, крім перелічених доказів, досліджені такі фактичні дані, які містяться в наданих суду сторонами провадження матеріалах.

Відповідно до витягу з кримінального провадження № 0000006 3 січня 2015 року військовослужбовці, призвані за мобілізацією військової частини НОМЕР_3 не з`явилися на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, про що 17 січня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінально каране діяння за ознаками ч. 2 ст. 407 КК України (а. с. 117).

Згідно із наказом № 13 від 18.08.2015 року молодший сержант (по мобілізації) ОСОБА_5 прибув із військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби до частини НОМЕР_1 (а. с. 64-65).

13 січня 2015 року заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом майор ОСОБА_7 на підставі проведеного ним службового розслідування по факту невиходу на службу без поважних причин молодшого сержанта ОСОБА_5 дійшов висновку про направлення до військової прокуратури Запорізького гарнізону донесення з приводу його відсутності на службі протягом десяти, а також про направлення за місцем проживання листа-попередження про подальші наслідки ухилення від військової служби (а. с. 68-69).

Досліджені судом матеріали службового розслідування, надані на запит суду військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, містять вказаний висновоккомандира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом.

13 січня 2015 року командир військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 видав наказ про направлення до військової прокуратури Запорізького гарнізону відомостей про відсутність на службі протягом десяти днів обвинуваченого (а. с. 70-71).

17 січня 2015 року військовим прокурором Запорізького гарнізону від командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України отримані відомості про ознаки кримінальних правопорушень, що містять інформацію про відсутність на службі 3 січня 2015 року двадцяти п`яти військовослужбовців, призваних під час мобілізації, які в силу вказаної причини не виїхали в зазначений день у відрядження в зону проведення АТО, а в подальшому не з`являлись на службі протягом десяти днів (а. с. 71-78).

В списку військовослужбовців зазначений молодший сержант ОСОБА_5 .

Як пояснив в судовому засіданні прокурор, саме це повідомлення стало підставою для внесення в порядку ст. 214 КПК України відомостей про кримінально каране діяння, яке передбачене ч. 2 ст. 407 КК України.

Як випливає з інформації від командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 , 25 березня 2015 року до військової частини з числа двадцяти п`яти осіб, які 3 січня 2015 року не прибули на службу без поважних причин і не виїхали у відрядження в зону АТО, з`явилися молодший сержант ОСОБА_5 і солдат ОСОБА_10 (а. с. 79).

20 липня 2015 року прокурор у кримінальному провадженні № 0000006 виніс постанову про зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення у зв`язку із ухиленням військовослужбовцями від проходження військової служби протягом понад один місяць з ч. 2 ст. 407 КК України на ч. 3 ст. 407 КК України (а. с. 106-107).

21 липня 2015 року та сама посадова особа військової прокуратури Запорізького гарнізону ухвалила про виділення з матеріалів досудового розслідування матеріалів щодо ОСОБА_5 , які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000495 за ознаками ч. 3 ст. 407 КК України (а. с. 109-111, 118).

Надані суду і досліджені фактичні дані, які логічно поєднуються один з одним, не містять протиріч, дають суду підстави для їх використання при ухваленні процесуального рішення на користь обвинувачення.

Оскільки показання обвинуваченого в силу кримінального процесуального законодавства є джерелом доказів, суд, оцінюючи їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив, знаходить показання обвинуваченого про те, що він був відправлений командуванням частини з зони її розташування до виклику за телефонним дзвінком, неспроможними, оскільки:

-по-перше, вони повністю спростовуються іншими фактичними даними, зміст яких навів суд;

-по-друге, обставини, на які посилається обвинувачений, суперечать завданням і порядку проходження військової служби, за умови якої обвинувачений, будучи обізнаним про порядок проходження служби, про зміст Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, зобов`язаний непорушно додержуватися вимог військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, за дозволом на звільнення звертатися до свого безпосереднього начальника, виїзд за межі гарнізону здійснювати лише з дозволу командира військової частини.

У зв`язку з викладеним такі показання обвинуваченого суд оцінює як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яку обвинувачений, який не є суб`єктом кримінального переслідування за давання неправдивих показань, вправі обирати на власний розсуд.

Хоча обов`язок не залишати самовільно місце служби і витікає з Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, проте суд знаходить за необхідне оцінити твердження захисту про неналежне проведення службової перевірки по факту відсутності обвинуваченого за місцем служби.

Посилаючись на формальне здійснення заходів, спрямованих на встановлення місцезнаходження обвинуваченого, захист зазначає, що перевірка безпідставно проводилась за місцем тимчасового помешкання ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_3 , тоді як обвинувачений очікував телефонного дзвінка за місцем своєї реєстрації в селі Тимошівці Михайлівського району.

Між тим, судом встановлено, що саме на цю адресу послався обвинувачений, повідомляючи командування про місце свого проживання в м. Запоріжжі, де він постійно мешкає на умовах житлового найму, хоча й без формального укладення договору оренди або найму житла, з 2 листопада 2013 року.

У зв`язку з викладеним дії уповноважених осіб військової частини з проведення розшукових заходів саме за цією адресою, у відсутність у обвинуваченого законних підстав для виїзду за межі населеного пункту, де він проходив службу, вбачаються логічними і обґрунтованими.

Навіть якщо припустити можливість викликів військовослужбовців до місця служби за допомогою телефонного зв`язку, показання обвинуваченого про те, що він марно очікував такого дзвінка протягом майже трьох місяців, спростовуються як показаннями свідків, так і змістом висновку службового розслідування про численні намагання зв`язатися з обвинуваченим та їхнє ігнорування абонентом.

На висновки суду про допустимість усіх згаданих доказів не впливає заява захисту про визнання недопустимою постанови процесуального прокурора від 21.07.2015 року про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, у зв`язку з таким.

В силу ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Вирішуючи питання про визнання цієї постанови недопустимим доказом, суд виходить з того, що сама по собі постанова не є джерелом відомостей, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, тобто не є доказом, питання про допустимість якого зобов`язаний вирішити суд, а являє собою процесуальне рішення.

Що стосується суті рішення про виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження, воно не суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства, таке виділення здійснено з дотриманням прав особи, яка є суб`єктом переслідування за законом про кримінальну відповідальність.

Твердження захисту про те, що постанова від 21.07.2015 року містить посилання на відповідь на клопотання захисника від 23.07.2015 року, тому є незаконною, або, як зазначає захист, недопустимою, не впливають на висновок суду про обґрунтованість і законність пред`явленої підозри, оскільки це посилання в процесуальному рішенні не порушує права учасників кримінального провадження, не тягне за собою негативних наслідків для будь-кого з них.

Відповідь на клопотання захисту від 23.07.2015 року суду не надавалась, тобто не була предметом дослідження під час судового розгляду; її зміст не оскаржувався ані під час досудового розслідування, ані під час підготовчого провадженні в суді згідно з правилами статей 314-316 КПК України, а адвокат, посилаючись на цю відповідь, лише зазначає невідповідність дати її складання даті винесення постанови про виділення матеріалів кримінального провадження, не вдаючись в зміст цієї відповіді.

Зазначені обставини у сукупності підкріплюють переконання суду у відсутності в згаданому процесуальному рішенні будь-яких порушень прав та охоронюваних законом інтересів учасників кримінального провадження.

Що стосується постанови про доручення призначити захисника для здійснення захисту підозрюваного ОСОБА_5 , яка винесена в кримінальному провадженні № 0000006 раніше, ніж особа набула статусу підозрюваного, так як була повідомлена про підозру лише 24 липня 2015 року в іншому кримінальному провадженні (№ 0000495), суд вважає, що таке рішення не звужує змісту права обвинуваченого і не порушує його права на захист, оскільки воно прийнято в межах досудового розслідування, що було розпочате 17 січня 2015 року, а особі згодом у виділеному кримінальному провадженні повідомлено про підозру у присутності захисника в день, на який послався захист.

У зв`язку з викладеним суд знаходить вказані процесуальні рішення органу досудового розслідування такими, що відповідають вимогам кримінального процесуального закону, не посягають ні на чиї права та законні інтереси.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд вважає, що дії ОСОБА_5 належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем без поважних причин тривалістю понад один місяць.

При призначенні покарання суд виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винуватого, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

ОСОБА_5 вчинив кримінально каране діяння середньої тяжкості.

Ані пом`якшуючих, ані обтяжуючих його покарання обставин судом не встановлено.

Враховуючи позитивні дані про особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, роботу, бере участь в догляді за близьким родичем - інвалідом першої групи, суд вбачає всі підстави для призначення йому мінімального покарання в межах санкції частини статті звинувачення у вигляді позбавлення волі.

З описаних міркувань виходить суд ухвалюючи про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Відомостей про речові докази суду не надано.

Процесуальних витрат в провадженні немає.

У зв`язку з належною процесуальною поведінкою обвинуваченого, а також у зв`язку з ухваленням про його звільнення від відбування покарання з випробуванням суд не знаходить підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про застосування якого до набрання вироком законної сили клопочеться прокурор, як не знаходить підстав і для застосування будь-якого іншого запобіжного заходу.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити покарання у вигляді двох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції для реєстрації; повідомляти кримінально-виконавчій інспекції про зміни в місці проживання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили відносно обвинуваченого не застосовувати.

На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1