АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

Справа № 216/474/16-к Суддя 1 інстанції ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/774/282/К/16 Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
20 квітня 2016 року м. Кривий Ріг
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретар ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу обвинуваченогоОСОБА_6 у кримінальному провадженні № 0000002 на вирок Центрально- Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської від 08 лютого 2016 року, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Дніпродзержинську, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, освіта середня, не одруженого, солдата військової частини п/п НОМЕР_1 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст.407КК України, якого визнано винним та із застосуванням ст.69 КК України призначено покарання 1 /один/ рік тримання у дисциплінарному батальйоні.
Відбуття покарання здійснювати у дисциплінарному батальйоні Збройних Сил України за адресою: м. Київ, вул. Зеленогірська, 4 (Військова частина А0488).
Термін відбування покарання рахувати з моменту затримання засудженого.
Запобіжний захід особисте зобов`язання залишено засудженому до набрання вироком законної сили, після набрання вироком законної сили запобіжний захід відмінити.
Учасники кримінального провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
В С Т А Н О В И Л А :
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить, винести рішення, яким вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року щодо нього - змінити, ухваливши свій вирок, яким ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначити покарання передбачене ст. 58 КК України у виді 6 місяців службового обмеження із утриманням із суми грошового забезпечення засудженого відрахування в доход держави у розмірі десяти відсотків.

За вироком, обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним при наступних обставинах:

ОСОБА_6 10.11.2014 року на добровільній основі уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, яку згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №9 від 12.01.2015 року (по особовому складу) став проходити у військовій частині за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді командира відділення командира машини у військовому званні солдата.
Згідно ст.24 ч.1 п.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року з 10.11.2014 року ОСОБА_6 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999року, ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
На початку березня 2015 року ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог, а також ст.216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, самовільно залишити військову частину НОМЕР_1 .
Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_6 , 02.03.2015 року біля 14.00 год., самовільно без дозволу командування залишив військову частину польова пошта НОМЕР_1 та направився до місця свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у вказану військову частину, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
11.01.2016 року біля 13.00 год., тобто більше ніж через один місяць, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, ОСОБА_6 добровільно та з власної ініціативи прибув до військової прокуратури Криворізького гарнізону і заявив про себе.
Таким чином, ОСОБА_6 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , будучи на посаді командира відділення командира машини у військовому званні солдата, 02.03.2015 року біля 14.00 год., діючи з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від неї, у порушення вимог ст.ст.6, 11, 16, 49, 127, 128, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24.03.1999 року, ст.ст.1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24.03.1999 року, та умов укладеного контракту про проходження військової служби, самовільно без дозволу командування залишив вказану частину та направився до місця свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де став проводити час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та не вживаючи жодних заходів для повернення у військову частину, звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього, поки 11.01.2016 року біля 13.00 год., тобто більше ніж через один місяць, усвідомлюючи протиправність і помилковість своїх дій, побоюючись кримінальної відповідальності за вчинений злочин, добровільно та з власної ініціативи прибув до військової прокуратури Криворізького гарнізону і заявив про себе. Своїми діями ОСОБА_6 вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), тобто вчинив кримінальне правопорушення злочин, передбачений ст.407 ч.3 КК України.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги обвинувачений не оскаржуючи винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.407 КК України, за обставин, викладених у вироку. Посилається на те, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особи засудженого. На його думку судом першої інстанції не дотримано в повній мірі ст. 65 та ст.66 КК України, вважає вирок надто суворим та таким, що не відповідає вимогам ч.4 ст.370 КПК України щодо вмотивованості рішення та наведення належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

На думку обвинуваченого судом першої інстанції не враховані інші обставини, що пом`якшують покарання, а саме: що він, ОСОБА_6 , добровільно з власної ініціативи з`явився у військову прокуратуру Криворізького гарнізону із зізнанням, особисто за своєю ініціативою сприяв розкриттю злочину, виявив бажання і надалі проходити військову службу у Збройних Силах України, а також те що раніше він до кримінальної відповідальності не притягувався та засуджений не був.

Однак, у вироку, судом першої інстанції не було зазначено чому саме не було враховано інші пом`якшуючі обставини, передбачені ст. 66 КК України. Окрім цього, на думку обвинуваченого судом першої інстанції не застосовано більш м`яке покарання із застосуванням ст. 58 КК України службові обмеження для військовослужбовців.

З урахуванням вищевказаного, вважає можливим з застосуванням ст.69 КК України призначити йому більш м`яке покарання передбачене ст.58 КК України

В судовому засіданні при апеляційному розгляді провадження обвинувачений ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити його апеляційну скаргу на підставах зазначених в його апеляційній скарзі.
Захисник ОСОБА_8 , підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого в повному обсязі, прохала її задовольнити.
Прокурор заперечував проти апеляційну скаргу обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ст. 402 КПК України заперечення на апеляційну скаргу учасниками судового провадження подані не були.
Заслухавши суддю-доповідача Апеляційного суду Дніпропетровської області та учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційній скарзі доводи, зіставивши їх з наявними матеріалами, прослухавши технічний запис судового засідання в межах підготовки провадження до розгляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Ці вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого, правильність встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення та правова кваліфікація його дій ніким із учасників судового розгляду не оскаржуються, визнавались самим обвинуваченим, як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд не входить в їх перевірку та виходить із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
Аналізуючи доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Відповідно до п. 2 ст. 50 та ст. 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Твердження у апеляційній скарзі обвинуваченого про те, що призначене судом першої інстанції покарання за ч.3 ст. 407 КК України із застосуванням ст.69 КК України 1 /один/ рік тримання у дисциплінарному батальйоні, не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок суворості, колегія суддів вважає необґрунтованими і дійшла висновку про те, що при призначені покарання, суд у повній мірі врахував вимоги кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.50,62, 65, 66, 67, 69 КК України, призначивши покарання нижче ніж передбачене в санкції ч. 3 ст.407 КК України, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу обвинуваченого та наявність обставин, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_6 , являється військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини польова пошта НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , на посаді командира відділення командира машини у військовому званні солдата (а.кп..94-121) Обвинувачений не заперечував і підтвердив як у суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції те , що він самовільно залишив військову частину і не перебував на службі більше 9 місяців поспіль без поважних причин. Як до суду першої інстанції так і до суду апеляційної інстанції не надано жодного документу про те, що обвинувачений страждав на захворювання та звертався з цього приводу до лікарів або психологів . Згідно картки обстеження та медичного огляду зроблено висновок про те, що він здоровий та придатний до військової служби( а.кп. 119-120) Обвинувачений у суді апеляційної інстанції також вказав , що він не звертався до лікарів або психологів після звільнення з полону як під час проходження служби так і під час залишення військової частини на протязі більше ніж 9 місяців .
Натомість, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд першої інстанції, врахував тяжкість вчиненого злочину який відповідно до ст.12 КК України є злочином середньої тяжкості, особистість винного і обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обтяжуючих обставин та дійшов вірного висновку про призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні дотримуючись вимоги ст.62 КК України.
Так судом враховано те що обвинувачений вину визнав, розкаявся у вчиненому, характеризується задовільно (а.кп.110,155), судом враховано також молодий вік обвинуваченого (а.кп 123), те , що він брав участь в АТО (а.кп.90), перебував в полоні, сам з`явився до військової прокуратури, раніше не судимий (а.кп. 28) та з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, та значного проміжку часу залишення військової частини, суд першої інстанції за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину( брав участь в АТО, був у полоні, має молодий вік, вину визнав розкаявся, сам з`явився у прокуратуру) з урахуванням особи винного, умотивувавши своє рішення,дійшов до обґрунтованого висновку як про застосування ст. 69 КК України так і про те , що саме необхідним і достатнім буде покарання у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні .
Враховуючи те, що мінімальний строк покарання за вчинення кримінального правопорушення яке інкримінується обвинуваченому ОСОБА_9 за ч.3 ст.407 КК України становить два роки позбавлення волі, суд з обґрунтуванням і врахуванням вимог ст. 69 КК України призначив покарання передбачене ст.62 КК України у вигляді тримання у дисциплінарному батальйоні -1 рік .
Суд апеляційної інстанції не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого і застосування до нього покарання у виді 6 місяців службового обмеження із утриманням із суми грошового забезпечення засудженого відрахування в доход держави у розмірі десяти відсотків, тобто застосування до обвинуваченого положень ст. 58 КК України, на чому наполягає обвинувачений та його захисник.

Колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому, враховано не тільки обставини справи, дані про особу обвинуваченого, але й значний проміжок часу залишення військової частини обвинуваченим , судом також враховані при призначенні покарання всі обставини на які посилається обвинувачений у апеляційній скарзі як на обґрунтування своєї вимоги застосування до нього покарання передбаченого ст. 58 КК України
З урахуванням викладеного, доводи апеляційної скарги обвинуваченого не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають, а постановлений щодо ОСОБА_6 вирок колегія суддів вважає законним і обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування не вбачає.
Колегія суддів виходить не тільки з положення ст.65 КК України, але й з ч.2 ст.50 КК України, де вказано що покарання має мету не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим так і іншими особами, тобто судове рішення повинно виконувати функцію загальної та особистої превенції.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 409 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Центрально- Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 лютого 2016 року у кримінальному провадженні № 0000002 відносно ОСОБА_6 ,обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, залишити без змін.

До набрання вироку законної сили, запобіжний захід обраний обвинуваченому у вигляді особистого зобов`язання залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4