Справа № 473/1257/16-к
ВИРОК
іменем України
"14" квітня 2016 р. м. Вознесенськ

Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Вознесенська кримінальне провадження № 0002100 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Жовті Води, Дніпропетровської області, українця, громадянина України, одружений, має на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , з професійно-технічною освітою, раніше не судимий, офіційно не працює, але є військовослужбовцем за контрактом у військовому званні солдат, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

- у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Солдат ОСОБА_4 з 22 липня 2014 року проходив військову службу за контрактом на посаді стрільця взводу супроводження військових вантажів роти охорони військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , та був призначений наказом командира військової частини від 22.08.2014 року №34-ПМ.

Відповідно до ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.9, 11, 16, 28, З0 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим та виявляти повагу до командирів (начальників), беззастережно, неухильно точно та у встановлений строк виконувати їх накази, знати та виконувати свої обов`язки, додержуватися вимог військових статутів, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до вимог ст.ст.28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих, наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення та віддавати накази, забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України. Командир (начальник) має право віддавати підлеглому накази, а підлеглий зобов`язаний їх виконати сумлінно, точно та у встановлений строк.

Відповідно до Указу виконувача обов`язків Президента України №303/2014 року від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» затвердженого Верховною Радою України № 1126-VII, ст.ст.1, 4 ч.8, ст.5 ч.1, ст.10, 11, ст.22 ч.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» на території України з 17.03.2014 року та по теперішній час почав діяти особливий період, який визначений як період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця взводу супроводження військових вантажів роти охорони в умовах особливого періоду.

Під час проходження військової служби в умовах особливого періоду, солдат ОСОБА_4 в порушення наведених вимог законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, посягаючи на встановлений порядок підлеглості, порушуючи військову дисципліну, з мотивів хибно зрозумілих інтересів служби, вчинив непокору - інше умисне невиконання наказу командира (начальника) за наступних обставин:

Відповідно до наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 21.05.2015 року №121-РС солдата ОСОБА_4 та інших військовослужбовців за контрактом військової частини НОМЕР_1 було призначено для подальшого проходження служби на рівні посади у військову частину пп. НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ).

25 травня 2015 року близько 08 год. 30 хв. до солдата ОСОБА_4 та інших військовослужбовців за контрактом, визначених для переміщення до військової частини пп. В0927, командиром військової частини НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_6 , який згідно ст.32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України є начальником за військовим званням та за посадою по відношенню до солдата ОСОБА_4 , на виконання вимог ст.ст.28, 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, в приміщенні клубу військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 , в усній та письмовій формі було доведено до солдата ОСОБА_4 зміст та вимоги наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 21.05.2015 року №121-РС, відповідно до якого солдат ОСОБА_4 27 травня 2015 року повинен був вибути для подальшого проходження військової служби до військової частини пп НОМЕР_2 на посаду номеру обслуги гаубичного самохідно-артилерійського взводу гаубичної самохідно-артилерійського батареї військової частини пп НОМЕР_2 .

27 травня 2015 року командиром військової частини НОМЕР_1 було видано наказ №101, відповідно до якого солдат ОСОБА_4 був виключений із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення у зв`язку з призначенням для подальшого проходженням військової служби у військовій частині пп НОМЕР_2 .

При цьому наказ був виданий у встановленому Законом порядку, відповідною особою в межах наданих йому повноважень, зміст наказу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 21.05.2015 року №121-РС та командира військової частини НОМЕР_1 не суперечив чинному законодавству, та не був пов`язаний з порушенням конституційних прав та свобод солдата ОСОБА_4 , не носив в собі явно злочинного змісту, у зв`язку з чим підлягав беззастережному та неухильному виконанню з боку останнього.

Однак, 27 травня 2015 року приблизно о 15 годині солдат ОСОБА_4 всупереч вимогам ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 28, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, знаходячись на залізничному вокзалі м.Вознесенська Миколаївської області, порушуючи військову дисципліну, діючи умисно, не звертаючись до обману, завідомо знаючи про те, що на виконання наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 21.05.2015 №121-РС та наказу командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_6 він зобов`язаний вибути за межі Миколаївської області до нового місця служби, вчинив інше умисне невиконання наказу щодо вибуття для подальшого проходження військової служби до військової частини пп. НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ), а саме - солдат ОСОБА_4 умисно не здійснив посадку у пасажирський потяг, який слідував до місця подальшого проходження військової служби та, будучи виключеним із списків особового складу, покинув розташування військової частини НОМЕР_1 та до теперішнього часу зазначений наказ не виконав, перебуваючи за місцем свого проживання, проводячи час на власний розсуд.

Таким чином, солдат ОСОБА_4 являючись військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді стрільця взводу супроводження військових вантажів роти охорони військової частини НОМЕР_1 військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , діючи в порушення вимог ст.ст.17, 65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст.9, 11, 16, 28, 30, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 27 травня 2015 року близько 15 год. 00 хв., знаходячись на залізничному вокзалі м.Вознесенська Миколаївської області, діючи умисно, не звертаючись до обману, вчинив непокору - інше умисне невиконання наказу першого заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України від 21.05.2015 року №121-РС про вибуття для подальшого проходження військової служби до військовій частині пп. НОМЕР_2 ( АДРЕСА_4 ), а саме - умисно не здійснив посадку у пасажирський потяг, який слідував до місця подальшого проходження військової служби та будучи виключеним із списків особового складу покинув розташування військової частини НОМЕР_1 та до теперішнього часу зазначений наказ не виконав, перебуваючи за місцем свого проживання, проводячи час на власний розсуд, не прибувши до місця нової служби до 18 березня 2016 року,

Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України визнав повністю, не оспорював обставини, встановлені в ході слідства та зазначені в обвинувальному акті.

Враховуючи те, що обвинувачений у повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, приймаючи до уваги, що прокурор також не оспорював обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам провадження положення ч.3 ст.349 КПК України та з`ясувавши, що вони розуміють, що будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, - визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставив, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений ОСОБА_4 суду пояснив, що є військовослужбовцем контрактної служби, яку проходив у військовій частині, що розташована в АДРЕСА_3 . Контракт уклав добровільно в 2014 році на період 3 роки

25.05.2015 року його було направлено у відрядження у м.Кіровоград для виконання ремонтних робіт в іншій військовій частині строком на 3 місяці. До закінчення відрядження їх було викликано та 26.05.2015 року в клубі військової частини їм було доведено до відома телефонограму про направлення їх для проходження служби до військової частини, яка розташована в АДРЕСА_4 , як пояснив обвинувачений без відповідної підготовки. На вокзалі в м.Вознесенську 27.05.2015 року командир частини спитав хто не хоче їхати до нового місця служби і він підняв руку. Командир наказав вийти йому із строю, всі поїхали, а він лишився на пероні, до нього ніхто не підходив і йому ніхто нічого не пояснював. Вчинене ОСОБА_4 пояснив тим, що переживав за своє здоров`я та сім`ю. Йому відомо про особливий період в країні і на сьогоднішній день він фактично не звільнений із Збройних Сил України, контракт про несення служби не розірвано, проте його фактично немає в списку жодної військової частини. Також обвинувачений пояснив що, строкову службу він проходив проте немає достатніх навиків поводження із зброєю.

Окрім власного визнання своєї вини, вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України також підтверджується фактичними даними, що містяться в письмових документах, наданих стороною обвинувачення.

Так, відповідно до витягу із наказу начальника Озброєння ЗСУ від 10.06.2014 року №34-ПМ (п.12) було укладено контракт про проходження військової служби строком на 3 роки з ОСОБА_4 .

Згідно з витягом з особової справи на солдата контрактної служби ОСОБА_4 останній був прийнятий на військову службу за контрактом з 22.07.2014 року наказом начальника озброєння ЗСУ від 10.07.2014 року №34-ПМ, командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.07.2014 року №142.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії №1010 від 27.05.2015 року ОСОБА_4 придатний до несення військової служби.

Як вбачається з телеграми командира військової частини НОМЕР_1 (п.40) солдата ОСОБА_4 було призначено до ВЧ польова пошта НОМЕР_2 .

28.05.2015 року за №17-7-6-1137 департаментом контррозвідки СБУ було повідомлено військового прокурора Миколаївського гарнізону про те, що солдат військової служби за контрактом ВЧ НОМЕР_1 ОСОБА_4 демонстративно відмовився від виконання наказу про переведення для подальшого проходження служби до В/Ч П/П НОМЕР_2 АДРЕСА_4 .

На підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 №142 від 29.05.2015 року було проведено службове розслідування, відповідно до якого на підставі акту №2329 від 16.06.2015 року було встановлено, що солдат ОСОБА_4 відкрито відмовився в присутності військовослужбовців команди від вибуття до В/Ч П/П НОМЕР_2 і станом на 28 травня не прибув до зазначеної В/Ч.

На підставі витягу з наказу №101 від 27.05.2015 року командира ВЧ НОМЕР_1 (п.25) було виключено із списків особового складу частини та усіх видів забезпечення солдата ОСОБА_4 .

Як вбачається з довідки тимчасово виконуючого обов`язки начальника штабу командира В/Ч П/П НОМЕР_2 від 15.06.2015 року №2907 солдат ОСОБА_4 , який мав прибути до вказаної В/Ч 28.05.2015 року, для подальшого проходження служби станом на 15.06.2015 року до вказаної В/Ч не прибув.

16.03.2016 року ОСОБА_4 звернувся до військового прокурора Миколаївського гарнізону із явкою з повинною про вчинений ним злочин, передбачений ч.3 ст.402 КК України.

Суд, дослідивши під час судового розгляду провадження всі зібрані та надані сторонами докази і оцінивши їх в сукупності із врахуванням вимог ч.1 ст.89 та ст.94 КПК України, приходить до висновку, що пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення у судовому засіданні доведено повністю і його дії кваліфікує за ч.3 ст.402 КК України (в редакції Закону від 12.02.2015 року, чинна з 05.03.2015 року) як непокора - інше умисне невиконання наказу, вчинену в умовах особливого періоду, оскільки під особливими періодом розуміють період, що охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій (абзац одинадцятий статті 1 Закону України від 06.12.1991 року № 1932-XII «Про оборону України»).

Згідно із ст.65 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , відповідно до ст.66 КК України, - є щире каяття. Обставин, що обтяжую покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, - судом встановлено не було.

Беручи до уваги обставини справи та дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання, та посередньо за місцем проходження військової служби, за сумлінне виконання службових обов`язків мав заохочення, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та у лікаря-нарколога, має міцні соціальні зв`язки з огляду на наявність сім`ї та малолітньої дитини, що знаходиться на його утриманні, а також те, що злочини, які вчинив ОСОБА_4 в силу ст.12 КК України належить до тяжких злочинів, але вчинений ним вперше, наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, що його обтяжують, суд вважає, що його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів можливе у разі призначення йому покарання у вигляді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання із випробуванням на підставі ст.75 КК України, оскільки відповідно до ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Звільняючи обвинуваченого ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, суд враховує, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

У ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Пункт 77 Рішення ЄСПЛ від 12 січня 2012 року «Довженко проти України» зазначає, що у національному законодавстві повинно бути з достатньою чіткістю визначено межі та спосіб здійснення відповідних дискреційних повноважень державних органів з метою забезпечення особам мінімального рівня захисту, на який вони мають право в умовах верховенства права в демократичному суспільстві.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З урахуванням наведеного, зокрема обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 та практики Європейського суду з прав людини щодо призначення покарання й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядну роль кари як мети покарання, поведінку засудженого з період кримінального процесуального провадження, чим фактично досягнута мета покарання, суд вважає, що зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів можливе без його ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб обвинувачений довів своє виправлення.

Цивільний позов, речові докази та судові витрати за кримінальним провадженням, - відсутні.

Керуючись ст.ст.373-374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.402 КК України та призначити йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_4 звільнити від відбування покарання з випробовуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинять нового злочину і виконає всі покладені на нього обов`язки.

Згідно ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Вирок суду не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом 30-ти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарження вироку, якщо його не скасовано - після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя (підпис) ОСОБА_1

Згідно оригіналу: Суддя: