П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_17,
суддів:ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24,
за участі: при секретарях: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_25, заявниці ОСОБА_10, захисника ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_10 про перегляд ухвали суду касаційної інстанції від 4 квітня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року, якою залишено без задоволення заяву ОСОБА_10 про перегляд за нововиявленими обставинами ухвали цього ж суду від 30 грудня 2014 року про припинення застосованих до неї примусових заходів медичного характеру, а також на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 березня 2016 року про залишення без зміни ухвали місцевого суду від 18 вересня 2015 року, повернуто на підставі пункту 2 частини 3 статті 429 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) - у зв'язку з тим, що ОСОБА_10 як особа, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру, не наділена правом на оскарження судових рішень у касаційному порядку.

У заяві про перегляд Верховним Судом України (далі - Судом) ухвали касаційного суду від 4 квітня 2016 року ОСОБА_10 просить скасувати це судове рішення на підставі неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми права щодо кола осіб, які мають право на касаційне оскарження, що передбачена кримінальним процесуальним законом, а саме пунктом 5 частини 1 статті 425 КПК. На обґрунтування підстави для перегляду заявниця додає ухвалу касаційного суду від 7 квітня 2016 року, якою розглянуто по суті і задоволено її касаційну скаргу на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у провадженні за заявою ОСОБА_10 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року та постанови того ж суду від 23 травня 2014 року про застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру. Заявниця вважає, що суд касаційної інстанції неправомірно відмовив їй у перегляді судових рішень, оскільки норма пункту 5 частини 1 статті 425 КПК, на її думку, стосується лише випадків оскарження в касаційному порядку судових рішень щодо безпосереднього вирішення питання про застосування примусових заходів медичного характеру, а не рішень суду щодо зміни, продовження чи припинення цих заходів або будь-яких рішень, які ухвалено після того, як такі заходи було припинено.

Провадження за заявою ОСОБА_10 відкрито 30 червня 2016 року відповідно до положень статті 452 КПК (в редакції Закону України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд»).

Судова палата у кримінальних справах Суду заслухала суддю-доповідача, заявницю ОСОБА_10, яка підтримала свої процесуальні вимоги, захисника ОСОБА_11, яка просила задовольнити заяву ОСОБА_10, міркування прокурора, який підтримав доводи заяви та вважав, що оскаржене судове рішення є незаконним, дослідила матеріали справи та касаційних проваджень, вивчила науковий висновок фахівця Науково-консультативної ради при Суді, обговорила доводи заяви і дійшла висновку про таке.

1. Справа ОСОБА_10 переглядається на підставі, передбаченій пунктом 2 частини 1 статті 445 КПК. Предметом розгляду є застосування судом касаційної інстанції норми права, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 425 КПК, а саме питання про коло осіб, які мають право на касаційне оскарження судових рішень, що стосуються прав та законних інтересів особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру.

2. Згідно з частиною 5 статті 453 КПК, Суд переглядає судові рішення у межах поданої заяви. Положення глави 33 КПК обмежують Суд також установленими у справі фактичними обставинами, які викладено в судових рішеннях, що набрали законної сили.

3. Із матеріалів даної справи вбачається, що постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2014 року до ОСОБА_10 застосовано примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом. Справа надійшла до суду з обвинувальним висновком, згідно з яким ОСОБА_10 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 377 Кримінального кодексу України (далі - КК), а саме в тому, що 2 квітня 2012 року приблизно о 14 годині 30 хвилин у службовому кабінеті № 25 у приміщенні Деснянського районного суду м. Києва, будучи незадоволеною ухваленим раніше рішенням суду, з мотивів особистої неприязні заподіяла судді ОСОБА_16 легкі тілесні ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу на шиї. У ході судового розгляду поведінка ОСОБА_10 викликала сумнів щодо її осудності. Суд установив, що ОСОБА_10 вчинила злочин у стані обмеженої осудності, після чого захворіла на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання. Рішення ухвалено керуючись статтями 416, 419 - 421 КПК 1960 року.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року задоволено подання Територіального медичного об'єднання «Психіатрія» у місті Києві про припинення застосованих до ОСОБА_10 примусових заходів медичного характеру.

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 на ухвалу від 30 грудня 2014 року повернуто ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 9 лютого 2015 року у зв'язку з тим, що ОСОБА_10 не є особою, яка, згідно з пунктом 5 частини 1 статті 393 та статтею 516 КПК, має право подавати апеляційну скаргу.

ОСОБА_10 звернулася із заявою про перегляд ухвали від 30 грудня 2014 року за нововиявленими обставинами - ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2015 року заяву залишено без задоволення. Захисник ОСОБА_14 оскаржив цю ухвалу в апеляційному порядку - 15 березня 2016 року Апеляційний суд м. Києва залишив апеляцію без задоволення. ОСОБА_10 оскаржила останні судові рішення в касаційному порядку - ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року у провадженні № 5-2821ск16 касаційну скаргу повернуто у зв'язку з тим, що заявниця не наділена правом на оскарження судових рішень у касаційному порядку.

Висновки касаційного суду полягають у такому: частина 2 статті 467 КПК передбачає оскарження судового рішення за наслідками кримінального провадження за нововиявленими обставинами в порядку, визначеному КПК для оскарження рішень суду відповідної інстанції; стаття 425 КПК передбачає вичерпний перелік осіб, які мають право подати касаційну скаргу, і такими особами є, зокрема, законний представник чи захисник особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру; зміст наведених норм свідчить, що особа, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, не є суб'єктом касаційного оскарження судових рішень; ОСОБА_10 не наділена правом на оскарження судових рішень у касаційному порядку, оскільки відносно неї судом застосовано примусові заходи медичного характеру; положення пункту 2 частини 3 статті 429 КПК вимагають повернути касаційну скаргу, якщо її подано особою, яка не має права подавати касаційну скаргу; повернення такої касаційної скарги не позбавляє захисника чи законного представника права повторно звернутися до суду касаційної інстанції для захисту інтересів ОСОБА_10 у порядку, передбаченому КПК, в межах строку на касаційне оскарження.

4. Вирішуючи поставлене в заяві питання, Суд керується таким.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Конституція України має найвищу юридичну силу, а закони та інші нормативно-правові акти приймаються на її основі та повинні їй відповідати. В Основному законі зафіксовано основні засади судочинства, його відповідні положення є складовою частиною кримінального процесуального законодавства України, поряд із міжнародними договорами, що обов'язкові для України, та іншими законами (частина 2 статті 1 КПК). Принцип законності у кримінальному провадженні вимагає застосовувати кримінальне процесуальне законодавство України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та передбачає застосування загальних засад кримінального провадження у випадках, коли положення КПК не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження (частина 6 статті 9 КПК).

Поряд із законністю та верховенством права, до загальних засад кримінального провадження, яким повинні відповідати його зміст та форма, належать, зокрема, рівність перед законом і судом, доступ до правосуддя та забезпечення права на оскарження процесуальних рішень.

Загальний конституційний принцип рівності всіх людей у своїх правах, невідчужуваності та непорушності останніх, а також неприпустимість привілеїв чи обмежень у правах за будь-якими ознаками відображено в основній засаді судочинства щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, який у статті 10 КПК деталізовано наступним чином: «1. Не може бути привілеїв чи обмежень у процесуальних правах, передбачених цим Кодексом, за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних чи інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, громадянства, освіти, роду занять, а також за мовними або іншими ознаками.

2. У випадках і порядку, передбачених цим Кодексом, певні категорії осіб (неповнолітні, іноземці, особи з розумовими і фізичними вадами тощо) під час кримінального провадження користуються додатковими гарантіями.».

Згідно з положеннями статті 3 КПК, особа, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, є одним з учасників судового провадження, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, Верховним Судом України, а також за нововиявленими обставинами.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру відбувається в особливому порядку, який викладено в главі 39 чинного КПК. Згідно зі статтею 506 КПК, особа, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, користується правами підозрюваного та обвинуваченого в обсязі, який визначається характером розладу психічної діяльності чи психічного захворювання відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, та здійснює їх через законного представника, захисника, а стаття 507 КПК містить імперативний припис про обов'язкову участь захисника в такому провадженні. Стаття 516 КПК передбачає, що ухвала суду, постановлена в рамках такого провадження, може бути оскаржена в порядку, передбаченому КПК.

Норма права, про застосування якої порушено питання в заяві ОСОБА_10 (пункт 5 частини 1 статті 425 КПК), не включає до кола осіб, які мають право подати касаційну скаргу, особу, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, і зазначає про наявність такого права лише в законного представника чи захисника такої особи. Ця норма є аналогічною тим, які визначають суб'єктів права на апеляційне оскарження (пункт 5 частини 1 статті 393 КПК) та подання заяви про перегляд судового рішення Верховним Судом України (частина 1 статті 446 КПК), і лише стаття 460 КПК надає право подати до суду заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами всім учасникам судового провадження.

Зазначені норми чинного КПК є ідентичними відповідним нормам Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (далі - КПК 1960 року), які містяться в пункті 4 частини 1 статті 348, пункті 4 частини 2 статті 384 і частині 1 статті 40013 . Водночас Пленум Верховного Суду України, дослідивши практику застосування судами примусових заходів медичного характеру, роз'яснив у Постанові від 3 червня 2005 року № 7, що апеляції і касаційні скарги на ухвалу (постанову), винесену судом у порядку, передбаченому главою 34 КПК 1960 року (яка регламентувала застосування примусових заходів медичного характеру), обмежено осудна особа може подавати у будь-якому випадку, а неосудна особа, до якої застосовано примусові заходи медичного характеру, - лише у разі, коли щодо неї не постановлено судом у порядку цивільного судочинства рішення про визнання її недієздатною. Тобто судова практика останніх десятиліть, незважаючи на буквальний зміст тогочасних норм кримінально-процесуального закону, була орієнтована на те, що обмеження доступу до правосуддя може бути обумовлене лише недієздатністю особи.

Заявниця має дієздатність у повному обсязі - за даними органу опіки та піклування за місцем її проживання, ОСОБА_10 не визнана судом недієздатною або особою, цивільна дієздатність якої обмежена.

Водночас норми чинного КПК передбачають залучення законного представника до участі в процесуальній дії разом із підозрюваним чи обвинуваченим лише у разі, якщо повнолітню особу, яка має статус підозрюваного або обвинуваченого, визнано у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною (стаття 44). Як законний представник, так і захисник користується процесуальними правами особи, інтереси якої він представляє/захист якої він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним або обвинуваченим і не може бути доручена представнику/захиснику. У загальній нормі про обов'язкову участь захисника в кримінальному провадженні (стаття 52 КПК), як і в статті 507 КПК, йдеться також лише про участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, стосовно яких передбачається застосування примусових заходів медичного характеру або вирішується питання про їх застосування. Тобто норми кримінального процесуального закону не обмежують громадянина в його процесуальних правах і не забороняють йому реалізовувати їх безпосередньо, натомість установлюють додаткові гарантії для певної категорії осіб - неповнолітніх, іноземців, осіб з розумовими і фізичними вадами тощо.

Крім того, право кожної особи на доступ до суду гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї належить до юрисдикції ЄСПЛ, урахування практики якого є обов'язковим під час застосування кримінального процесуального законодавства України (частина 5 статті 9 КПК).

В рішенні у справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України», яке набуло статусу остаточного 12 червня 2009 року, ЄСПЛ укотре зазначив, що право доступу до суду, не будучи абсолютним, може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб, однак якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, слід з'ясовувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.

Водночас у справі «Наталія Михайленко проти України», рішення в якій набуло статусу остаточного 30 серпня 2013 року, ЄСПЛ дійшов висновку, що підхід, якого дотримується українське законодавство і згідно з яким особи, навіть визнані недієздатними, не мають права на безпосередній доступ до суду, зокрема з метою поновлення своєї цивільної дієздатності, не відповідає загальній тенденції, що панує на європейському рівні, та становить порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. Зазначене рішення ЄСПЛ стало підставою для перегляду цивільної справи ОСОБА_15 на спільному засіданні всіх судових палат Верховного Суду України та скасування судових рішень щодо неї постановою Верховного Суду України від 24 лютого 2014 року № 6-156цс13. У цій постанові Суд зазначив, що норма цивільного законодавства, яка не включає особу, що визнана судом недієздатною, до кола осіб, за заявою яких суд може розглядати справу про поновлення її цивільної дієздатності, обмежує право на доступ до суду, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, яке, зважаючи на конкретні об'єктивні обставини, повинно бути ефективним у практичній реалізації.

Таким чином, з одного боку, конституційні положення та конвенційні норми закріплюють повноту права особи в частині доступу до правосуддя, а з іншого - ряд норм чинного КПК текстуально містять обмеження щодо кола учасників, наділених правом подання скарги на судове рішення. Однак із вузьким та буквальним підходом судів до тлумачення таких норм у категорично обмежувальний спосіб - як заборони права на подання скарги для особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного характеру, - погодитись не можна. Вбачається очевидним, що законодавець при встановленні положення пункту 5 частини 1 статті 425 КПК виходив із того, що особа, яка в належний спосіб самостійно не може реалізувати своє право на подання касаційної скарги, повинна мати додаткові гарантії у вигляді автономних дій законного представника або захисника. Причому стан неспроможності особи в період дії права на касацію має бути дійсним. У кожному випадку має бути у фактичний спосіб з'ясовано, в якому стані перебуває особа, чи є можлива мета обмеження її у праві на доступ до правосуддя законною, чи є можливий засіб такого обмеження належним та пропорційним.

Відтак норму права, диспозиція якої викладена в пункті 5 частини 1 статті 425 КПК (перелік осіб, які мають право на касаційне оскарження), а санкція - в пункті 2 частини 3 статті 429 КПК (наслідки подання касаційної скарги особою, яка не має права подавати касаційну скаргу), необхідно тлумачити невідривно від гіпотези цієї норми, яка міститься у статті 10 КПК та пункті 2 частини 3 статті 129 Конституції України (рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом як основна засада судочинства і, зокрема, кримінального провадження), з дотриманням принципів законності і верховенства права та з урахуванням практики ЄСПЛ.

5. При розгляді касаційної скарги заявниці на інші судові рішення (у провадженні № 5-1994км16) суд касаційної інстанції інакше, ніж в оскаржуваному рішенні, застосував ту саму норму права - 14 січня 2016 року відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_10, зазначивши, що касаційну скаргу подано належною особою, та 7 квітня 2016 року розглянув по суті касаційну скаргу заявниці на постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2015 року і постанову Апеляційного суду м. Києва від 27 листопада 2015 року у провадженні за заявою ОСОБА_10 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2012 року і постанови того ж суду від 23 травня 2014 року про застосування щодо неї примусових заходів медичного характеру. Таке застосування норми права, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 425 КПК, відповідає засадам кримінального провадження.

Наявність неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, є підставою для задоволення заяви, у зв'язку з чим оскаржена ухвала касаційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд до суду касаційної інстанції.

6. Згідно з частиною 4 статті 455 КПК, у постанові, ухваленій за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини 1 статті 445 цього Кодексу, має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, що була неоднаково застосована.

Висновок: виходячи з положень пункту 2 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 10 КПК, особа, щодо якої вирішувалось питання про застосування примусових заходів медичного характеру, не позбавлена права подавати касаційні скарги на судове рішення, ухвалене в порядку, передбаченому главою 39 КПК.

Керуючись статтями 453, 454, 455 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

заяву ОСОБА_10 задовольнити.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року скасувати, справу направити на розгляд до суду касаційної інстанції.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_17

Судді:

ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24