АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1127/16 Головуючий І-ої інстанції
Справа №645/6177/14-к ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.121 КК України Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченої - ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та захисника адвоката ОСОБА_9 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
Зазначеним вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м.Харкова, українка, громадянка України, з середньо-спеціальною освітою?офіційно не працююча, заміжня, маюча неповнолітню дитину ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судима, зареєстрована та проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , -
визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та їй призначено покарання на підставі ст.69 КК України 5 років позбавлення волі.
долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.
Як встановив суд, 01.05.2014р., приблизно о 13.00 год., знаходячись за адресою свого проживання в квартирі АДРЕСА_2 , на кухні, ОСОБА_10 спільно з її чоловіком ОСОБА_12 та їхнім знайомим ОСОБА_13 розпивала спиртні напої. Під час розпиття спиртних напоїв між ОСОБА_10 та ОСОБА_13 виникла сварка на ґрунті особистих неприязних відносин, під час якої вони стали висловлювати на адресу один одного словесні образи та ОСОБА_13 наніс удар кулаком в область обличчя ОСОБА_10 . Після чого, ОСОБА_10 , будучи розлюченою за таку поведінку ОСОБА_13 та маючи умисел заподіяти йому тілесні ушкодження, взяла зі столу побутовий ніж, підійшла до ОСОБА_13 та, знаходячись в положенні стоячи обличчям до обличчя ОСОБА_13 , який також перебував у положенні стоячи, діючи умисно, нанесла ОСОБА_13 в область грудної клітини два удари ножем, який знаходився в її правій руці. В результаті вказаних дій відповідно висновку судово-медичної експертизи №1346-Дм/14 від 06.05.2014р. та №106/1346-Дм/14 від 12.10.2015р., ОСОБА_13 отримав проникаюче колото-різане поранення, розташоване по передній поверхні грудної клітини справа, з ушкодженням по ходу раневого каналу підшкірної жирової клітчатки, черева, з входженням в черевну порожнину, та ушкодженням ободочної кішки, глибиною раневого каналу 11 см, яке відносяться до категорії тяжких тілесних пошкоджень по критерію небезпеки для життя, та непроникаюче колото різане ушкодження, розташоване по лівій боковій поверхні грудної клітини з ушкодженням по ходу раневого каналу підшкірної жирової клітчатки, глибиною раневого каналу 7 см, яке за ступенем тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень. Злочинні дії ОСОБА_10 були припинені самим ОСОБА_13 , який відібрав в неї ніж, та ОСОБА_14 . Після чого ОСОБА_13 з боку ОСОБА_10 та ОСОБА_14 була викликана бригада швидкої медичної допомоги, яка надала потерпілому невідкладну медичну допомогу, проте від запропонованої йому госпіталізації ОСОБА_13 відмовився. 05.05.2014р., перебуваючи у себе вдома за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_13 помер. Безпосередньою причиною смерті ОСОБА_13 , відповідно висновку судово-медичної експертизи №1346-Дм/14 від 06.05.2014р. та №106/1346-Дм/14 від 12.10.2015р., стало нанесене йому з боку ОСОБА_10 01.05.2014р. колото-різане поранення, розташоване по передній поверхні грудної клітини справа, з ушкодженням по ходу раневого каналу підшкірної жирової клітчатки, черева, з входженням в черевну порожнину, та ушкодженням ободочної кишки, що в своїй течії ускладнилося перитонітом і інтоксикацією організму.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та призначенням покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину й особі обвинуваченої внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання 8 років позбавлення волі. Прокурор вважає, що суд безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченої у вчиненні злочину, натомість не в повній мірі взяв до уваги вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання.
В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_9 просить змінити вирок, перекваліфікувавши дії ОСОБА_10 з ч.2 ст.121 КК України на ч.1 ст.121 КК України, та призначити їй покарання із застосуванням ст.75 КК України. Захисник вважає, що суд не надав належної оцінки ряду доказів, які досліджувались у судовому засіданні, зокрема поясненням обвинуваченої про обставини вчинення злочину та події, що відбувались після інциденту, а саме те, що вона викликала бригаду швидкої допомоги для потерпілого, однак від надання йому необхідної медичної допомоги, а саме від госпіталізації, останній відмовився, засвідчивши таку відмову своїм особистим підписом у картці виклику, що підтверджено допитаною у якості свідка фельдшером бригади швидкої допомоги та сином загиблого ОСОБА_8 . Захисник вважає, що саме медичні працівники повинні були виконати свої обов`язки щодо примусової госпіталізації ОСОБА_13 , посилається при цьому на висновки проведених судово-медичних експертиз, відповідно до яких причиною смерті ОСОБА_13 стало ускладнене в своїй течії перитонітом та інтоксикацією організму колото-різане поранення, смерть потерпілого наступила через 5 днів після його нанесення. Захисник посилається також на показання допитаного у суді судово-медичного експерта, який вказав, що не кожен випадок поранення в черевну порожнину в своїй течії ускладнюється перитонітом, та не погоджується з відмовою суду у задоволенні її клопотання про призначення комісійної судово-медичної експертизи, на вирішення якої вона просила поставити питання, чи мав шанс ОСОБА_13 вижити у разі надання йому кваліфікованої медичної допомоги. Захисник не погоджується з викладеними у вироку висновками суду, що в діях ОСОБА_10 має місце необережна форма вини у вигляді злочинної недбалості, оскільки, як вказує захисник, ОСОБА_10 не могла передбачити ускладнення стану здоров`я ОСОБА_13 у вигляді перитоніту та інтоксикації, які стали причиною його смерті та не могла усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого під час нанесення йому ножових поранень, а тому сумніви щодо доведеності її вини повинні тлумачитись на її користь. Також захисник зазначає, що в мотивувальній частині вироку суд допустив протиріччя щодо вказівки на часткове визнання обвинуваченою своєї вини, врахував в якості обставини, яка обтяжує покарання, перебування обвинуваченої під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, хоча цей факт не встановлений документально, та не врахував при призначенні покарання позитивні дані про особу обвинуваченої та її посткримінальну поведінку, не вирішивши питання про можливість застосування положень ст.75 КК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_10 та її захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційну скаргу захисника з викладених в ній підстав, прокурора та потерпілого ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу прокурора та вважали апеляційну скаргу захисника необґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Клопотань про повторне дослідження обставин, встановлених під час судового провадження в суді першої інстанції , або дослідження нових доказів від учасників процесу не надходило. З урахуванням зазначеного, відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок лише в межах апеляційних скарг.
Винуватість обвинуваченої у скоєнні інкримінованого злочину, при обставинах, наведених у вироку суду, відповідає фактичним даним кримінального провадження щодо ОСОБА_10 і повністю підтверджується сукупністю перевірених судом першої інстанції доказів.

Аналізуючи доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_10 внаслідок того, що остання ніби то не могла усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого під час нанесення йому ножових поранень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачена ОСОБА_10 під час досудового слідства, та під час судового розгляду не оспорювала, що на грунті раптово виниклої особистої неприязні до потерпілого дійсно завдала два удари ножем ОСОБА_13 , однак такі дії вчиняла для свого захисту і не бажала настання смерті останнього.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 1346-ДМ/14 від 06 травня 2014 року одне із отриманих ОСОБА_13 ушкоджень у виді колото різаного поранення грудної клітини, проникаючого в черевну порожнину, глибиною раневого каналу 11 см., що пошкодило ободочну кишку та в своїй течії ускладнилося перитонітом та інтоксикацією організму відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

За клопотанням захисту, під час судового розгляду, було призначено та проведено додаткову судову медичну експертизу №106/1346-Дм/14 від 12 жовтня 2015року, де було підтверджено факт наявності причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ОСОБА_13 вказаного проникаючого колото-різаного поранення на грудній клітині справа та настанням його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . (а.с. 194-200).
Судом були проаналізовані показання ОСОБА_10 щодо конкретного місця нанесення ударів на тілі потерпілого та обґрунтовано зазначено, що такі показання на висновок суду щодо доведеності її обвинувачення суттєво не впливають з урахуванням того, що самого факту спричинення виявлених у потерпілого колото-різаних ушкоджень обвинувачена не заперечувала як під час досудового, так і судового слідства по справі, проте під час проведення слідчого експерименту зауважувала що через стан сп`яніння усіх деталей нанесення ушкоджень пояснити не в змозі, проте пояснювала, що удари наносила не цілеспрямовано, а тому точної їх кількості та локалізації для себе не зрозуміла.
Експертні висновки, належно аргументовані, не суперечать іншим доказам по справі. В судовому засіданні 27 лютого 2015 року в процесі допиту, експерт ОСОБА_15 висновки проведених ним експертиз підтримав та пояснив суду, що надання потерпілому медичної допомоги при визначенні ступеню тяжкості тілесного ушкодження до уваги не приймається, враховується лише ступень загрози для життя вказаного тілесного ушкодження безпосередньо на час його спричинення.
Висновки експерта та його пояснення під час судового розгляду справи, як обґрунтовано зазначив суд, узгоджуються із Правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затвердженими наказом Міністерства охорони здоров`я України №6 від 17.01.1995р., пунктом 2.1.2 к) яких передбачено, що ушкодження живота, котрі проникли в черевну порожнину, у тому числі і без ушкодження внутрішніх органів, відносяться до небезпечних для життя ушкоджень, а також з пунктом 2.1.2. вказаних Правил, який передбачає, що небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища (див. п.2.1.3.о) і котрі без надання медичної допомоги,за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті, що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братися до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.
Свідок ОСОБА_16 пояснила суду, що в складі спеціальної бригади швидкої медичної допомоги 01.05.2014р. здійснювала виїзд на терміновий виклик за адресою : АДРЕСА_1 . Вказане житлове приміщення на погляд свідка мало ознаки асоціальної обстановки. Потерпілому ОСОБА_13 , який мав колото-різані поранення, вона обробила рани та за наслідками обстеження заповнила карту виклику. На час огляду ОСОБА_13 , в шоковому стані не перебував, адекватно усвідомлював події. Від госпіталізації він відмовився та засвідчив таку відмову своїм особистим підписом у карті виклику. Приймаючи до уваги, що госпіталізація пацієнта здійснюється за його добровільною згодою, примусова госпіталізація ОСОБА_13 ними не здійснювалася, бригада швидкої допомоги про факт нанесення громадянину колото-різаних ушкоджень повідомила органи міліції, старшого лікаря та медичний заклад за місцем проживання хворого.
Покази вказаного свідка підтверджуються наявною в матеріалах кримінального провадження карткою виїзду швидкої медичної допомоги за 01.05.2014р., в якій особистим підписом ОСОБА_13 в присутності свідків підтверджено відмову потерпілого від транспортування, яке йому було рекомендовано медичним персоналом, та зазначення про розуміння ним наслідків такої відмови ( а.63 крим. провадження № 0001557).
Статтею 39 ЗаконуУкраїни «Основи законодавства України про охорону здоров`я» від 19.11.1992 № 2801-XII закріплено, що пацієнт, який досяг повноліття, має право на отримання достовірної і повної інформації про стан свого здоров`я, у тому числі на ознайомлення з відповідними медичними документами, що стосуються його здоров`я. Стаття 43 Закону № 2801-XII передбачає отримання згоди пацієнта на медичне втручання, зокрема згода інформованого відповідно до ст.39 цього Закону пацієнта для застосування методів діагностики, профілактики та лікування.
Той факт, що потерпілий ОСОБА_13 , усвідомлюючи роз`яснення лікарів добровільно відмовився від госпіталізації бригадою швидкої медичної допомоги в судовому засіданні не заперечувався як ОСОБА_10 так і ОСОБА_14 . Крім того був підтверджений показами сина потерпілого ОСОБА_8 , який казав про небажання батька звертатися за медичною допомогою та намагання самолікуватися вдома, починаючи з 01.05.2014р.
Таким чином судом обґрунтовано зроблено висновок, що доводи захисту щодо невинуватості ОСОБА_10 за висунутим їй обвинуваченням з тих підстав, що ймовірною причиною смерті ОСОБА_13 став факт ненадання йому належного медичного лікування, при отриманні якого він мав шанс на одужання, на висновки суду щодо належної кваліфікації органом досудового розслідування дій ОСОБА_10 не впливають.
Крім того, правильною є позиція суду, щодо критичного ставлення до показань обвинуваченої та її чоловіка ОСОБА_14 , що ніби то обвинувачена вимушено застосувала ніж з метою оборони від протиправних дій потерпілого, а удари завдавала не навмисно. При цьому суд встановив, що заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_14 про спроби задушити ОСОБА_10 були здійснені ними виключно у суді та свого об`єктивного судово-медичного підтвердження за наслідками проведеної обвинуваченій експертизи від 07 травня 2014 року не знайшли.
Враховуючи всі обставини вчинення злочину, колегія суддів вважає, що ОСОБА_10 , достеменно усвідомлювала суспільно-небезпечний характер своїх дій, завдаючи потерпілому два удари ножем в область грудної клітини і передбачала, що внаслідок такої її поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, цілеспрямовано, наносячи потерпілому удари ножем, ОСОБА_10 , не конкретизувала у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно нею потерпілому.

Тобто, в даному випадку, ОСОБА_10 , діяла із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа, хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

У таких випадках, особа має відповідати, за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень.

Викладені в апеляціях обставини спростовуються матеріалами справи, які відтворюють реальну картину подій, які мали місце 01 травня 2014 року за участю ОСОБА_10 та померлого ОСОБА_13 , та доводять винуватість обвинуваченої в інкримінованому їй злочині, передбаченому ч.2 ст. 121 КК України.

Таким чином, перевіривши доводи сторони захисту, колегія суддів не вбачає підстав вважати висновок суду першої інстанції у вироку про доведеність вини обвинуваченої в умисному заподіянні ОСОБА_13 тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, необ`єктивним, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, бо наведені в ній доводи не знайшли свого підтвердження при перегляді вироку у суді апеляційної інстанції.

Призначаючи ОСОБА_10 покарання, суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який відноситься до категорії тяжкого, дані про особу винної.

Судом встановлено обставини, що обтяжують покарання, а саме злочин ОСОБА_10 вчинено в стані алкогольного сп`яніння. Заперечення цієї обставини стороною захисту, з посиланням на відсутність документального підтвердження стану алкогольного сп`яніння, на переконання колегії суддів є необґрунтованим і спростовується як показаннями самої ОСОБА_10 так і матеріалами справи.

Обставинами що пом`якшують покарання обвинуваченої, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав її щире каяття у фактично скоєному та жалобу від настання тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, намагання ОСОБА_10 надати медичну допомогу потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.
Доводи апеляційної скарги прокурора, щодо відсутності щирого каяття обвинуваченої у вчиненні злочину безпідставні, оскільки ОСОБА_10 під час дачі пояснень в судовому засіданні апеляційного суду, заявила про своє щире каяття з приводу подій які відбулися за участі потерпілого ОСОБА_13 , визнала свою вину і висловила прохання не позбавляти її свободи.
Приймаючи до уваги наявність декількох пом`якшуючих покарання обвинуваченої обставин, таких як щире каяття , намагання ОСОБА_10 надати медичну допомогу потерпілому безпосередньо після вчинення злочину, особисте небажання потерпілого ОСОБА_13 отримувати кваліфіковану медичну допомогу, повідомлення родичів потерпілого з боку обвинуваченої та намагань за їхньою участю забезпечити потерпілого медичною допомогою, що суттєво знижують ступень тяжкості вчиненого, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, яка має постійно місце проживання, сім`ю, неповнолітню дитину, раніше не судима, відсутність скарг на її адресу з боку оточуючих до події злочину, суд вважав можливим застосувати ст.69 КК України та призначити покарання нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст.121 КК України.
Колегія суддів також приймає до уваги факт нанесення удару ОСОБА_13 в обличчя ОСОБА_10 , після чого вона будучи обуреною такою поведінкою потерпілого, застосувала кухонний ніж та спричинила йому вищезазначені колото різані поранення, які в подальшому призвели до смерті ОСОБА_13 .
З урахуванням всіх цих обставин та суспільної небезпеки вчиненого злочину, суд обґрунтовано призначив обвинуваченій ОСОБА_10 покарання у виді реального позбавлення волі, із застосуванням ст. 69 КК України. Колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченій ОСОБА_10 видом та розміром покаранням, що буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

В той же час відсутні законні підстави для застосування звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком, враховуючи тяжкість вчиненого злочину та його наслідки, позицію потерпілого, який наполягав на призначенні обвинуваченій покарання, яке належить відбувати реально. А що стосується позитивних даних про особу ОСОБА_10 та наявність у неї на утриманні неповнолітньої дитини, то ці обставини не є виключними, на підставі яких можливе застосування положень ст.75 КК України.
Таким чином, підстав вважати призначене ОСОБА_10 покарання явно несправедливим через його суворість, про що зазначає сторона захисту, не вбачається, як і не вбачається підстав для звільнення від його відбування з випробуванням.
Доводи, на які посилається прокурор в апеляційній скарзі тяжкість злочину та вчинення його у стані алкогольного сп`яніння, достатньо були враховані судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання, а тому з урахуванням викладених вище обставин, які пом`якшують покарання та даних про особу ОСОБА_10 , підстави для скасування вироку та ухвалення нового з призначенням більш суворого покарання відсутні.
Істотних порушень кримінально-процесуального закону, які б тягли скасування або зміну вироку, колегія суддів не знаходить. З урахуванням викладеного, апеляційні скарги захисника та прокурора задоволенню не підлягають.

Розглянувши кримінальне провадження в межах доводів апеляційних скарг, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора і захисника адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25 лютого 2016 року у відношенні ОСОБА_10 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5