Номер провадження: 11-кп/785/377/16
Номер справи місцевого суду: 505/986/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.03.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
представника потерпілого: адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,
захисника: адвоката ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000108 від 03.12.2012 року за апеляційними скаргами прокурора Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 та її представника адвоката ОСОБА_7 на вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2015 року, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Котовськ Одеської області, громадянин України, українець, з середньою освітою, не військовозобов`язаний, не працюючий, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

-23.11.2012 року Котовським міськрайонним судом Одеської області за ст. 122 ч.1 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 рік;

визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.119 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 (три) роки 6 (шість) місяців. На підставі ст.71 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутої частини покарання, призначеного вироком Котовського міськрайонного суду Одеської області від 23.11.2012 року, остаточно визначено покарання у виді 3 (трьох) років та 7 (семи) місяців,-

встановив:
Зазначеним вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за скоєння злочину за наступних обставин:

01.12.2012 року, о 19 годині 40 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння знаходячись у приміщенні літньої кухні, розташованої на території домоволодіння ОСОБА_12 по АДРЕСА_2 , під час сварки з ОСОБА_13 , не маючи умислу ні на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, ні на спричинення смерті ОСОБА_13 , та не передбачаючи наслідків заподіяного, хоча повинен був їх передбачити, навмисно завдав потерпілому ОСОБА_13 , декілька, але не менш 2-5 ударів кулаками по обличчю останнього.

Згідно висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №228 від 01.08.2013 року, ОСОБА_13 були завдані тілесні ушкодження у вигляді крововиливів очей, садни спинки носа, перелом кісток спинки носу, перелом лівої грудної клітини зліва, згустки та рідка кров у гортані, трахеї та бронхах. Ушкодження у вигляді крововиливів і саден обличчя відносяться до легких тілесних ушкоджень. Осколковий перелом кісток носа викликав носову кровотечу, з аспірацією (заповненням) просвіту дихальних шляхів (гортань, трахеї, бронхи, аж до першого і другого порядку), що залилися рідкою кров`ю та згустками, яки привели до асфіксії, яка супроводжується гострим порушенням дихальної сердечної діяльності, тобто викликав небезпечний для життя стан, що призвів до смерті потерпілого і за даним критерієм, згідно п.2.1.3 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», містить ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляціях:
прокурор Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , не погоджуючись з постановленим районним судом вироком, посилаючись на його незаконність, неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, порушує питання про його скасування.

На думку прокурора, під час ухвалення вироку судом дії обвинуваченого ОСОБА_8 невірно перекваліфіковано з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК України.

В мотивування своєї апеляції прокурор вказує, що висновок суду про те, що обвинувачений не мав умислу ні на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, ні на спричинення смерті останньому суперечить наявним у справі доказам, яким районним судом надана неналежна оцінка і які спростовують факт нанесення обвинуваченим потерпілому ОСОБА_13 декілька ударів по обличчю з метою розборонити останнього з його дружиною - ОСОБА_12 .

Крім того, прокурор зазначає, що обставини, викладені у вироку не відповідають дійсності та спростовуються дослідженими по кримінальному провадженню доказами, зокрема висновком судово-медичної експертизи №3 від 14.02.2013 року та висновку повторної комісійної судово-медичної експертизи №228 від 01.08.2013 року, з яких слідує, що ушкодження потерпілого ОСОБА_13 могли бути спричинені в результаті нанесення множинних ударів з великою силою у різні частини голови і тулуба потерпілого, який знаходився як у вертикальному так і в горизонтальному положеннях.

При цьому прокурор в апеляційній скарзі також стверджує, що судом першої інстанції докази по справі досліджені поверхнево, не враховано кількість, характер та локалізація тілесних ушкоджень, а також інші істотні обставини, які мають значення при вирішення питання щодо направленості умислу.

Також прокурор вказує, що судом під час винесення вироку не взято до уваги досліджені в судовому засіданні протоколи проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які вказали на кількість, характер та способи нанесення ударів обвинуваченим потерпілому, а саме 5-6 ударів в обличчя, що суперечить показам обвинуваченого ОСОБА_8 .

Таким чином, на думку прокурора, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував свою позицію щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.119 КК України, а тому кваліфікація за ч.2 ст.121 КК України є вірною.

Просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.122 КК України та призначити йому покарання у вигляді 9 років 1 місяця позбавлення волі.

Потерпіла ОСОБА_11 та її представник - адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування судом 1-ї інстанції вимог закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого вказали, що суд у порушення вимог ст.373 КПК України, не наводячи підстав для прийняття рішення, фактично дослідивши докази, якими доведена його винуватість у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.121, безпідставно виправдав ОСОБА_8 у даному злочині. Крім того послалися на те, що у порушення вимог ст.65 КК України, суд безпідставно послався на наявність пом`якшуючої покарання обставини - щирого каяття і не прийняв до уваги дані про особу обвинуваченого, який вже був засуджений за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України та призначив надто м`яке покарання.

Просять вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити йому покарання у виді 9 років позбавлення волі.

В запереченнях:
Обвинувачений ОСОБА_8 , посилаючись на допущені районним судом під час розгляду порушення вимог кримінального процесуального закону, порушення його права на захист під час проведення досудового розслідування та покладення обвинуваченням в основу доведеності його винуватості сфабрикованих доказів, а також вказуючи на невідповідність обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування, вважає апеляційні скарги безпідставними. При цьому вказує, що вирок суду постановлений на підставі належних та допустимих доказів, рішення суду про перекваліфікацію його дій вважає законним. Просить залишити апеляції без задоволення, а вирок суду без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який частково підтримав апеляційні скарги та посилаючись на допущені порушення вимог кримінального процесуального закону просив вирок суду скасувати і призначити новий судовий розгляд обвинувального акту, потерпілу та її представника, які підтримали апеляційні скарги та просили суд прийняти законне та обгрунтоване рішення; обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційних скарг та просили залишити вирок суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положення ч. 2 ст. 404 КПК України дає можливість апеляційному суду вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються, у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Зазначених вимог кримінального процесуального закону, під час судового розгляду обвинувального акту та при постановленні вироку, суд першої інстанції не дотримався, оскільки не звернув уваги на порушення вимог КПК України при зверненні прокурора з обвинувальним актом до суду, які унеможливлювали ухвалення місцевим судом обвинувального вироку на підставі обвинувального акту у даному кримінальному провадженні.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні та у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, відповідно до приписів п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути обвинувальний акт прокурору.

Відповідно до припису п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України, є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до приписів п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті стосовно ОСОБА_8 викладені лише анкетні данні обвинуваченого, зміст підозри, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався останній на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення (т.1 а.с. 3).
Разом з цим, зазначені відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, тому ОСОБА_8 , за цим обвинувальним актом, фактично має статус підозрюваного.
З урахуванням того, що в обвинувальному акті, після викладення фактичних обставин справи, не наводиться формулювання обвинувачення в розумінні п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, а за правилами ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, апеляційний суд приходить до висновку, що обвинувачення ОСОБА_8 за передбаченою законом процедурою висунуте не було, оскільки воно, всупереч вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься в обвинувальному акті.

Суд першої інстанції на вказані недоліки обвинувального акту уваги не звернув і за відсутності пред`явленого у встановленому законом порядку обвинувачення ОСОБА_8 , розглянув фактично не висунуте обвинувачення та ухвалив щодо нього вирок, що є неприпустимим та суперечить принципу верховенства права, закріпленому в ст. 8 КПК України та практиці Європейського суду з прав людини, яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню.

Європейський суд з прав людини (далі - Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 року зазначив, що у пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного, він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19.12.1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», №9783/82, п.79). Окрім того, Суд зазначає, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» (ВП), №25444/94, п. 52; рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», №23969/94, п. 58; рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», №42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 01.03.2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Окрім того, з обвинувального акту видно, що слідчий зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що останній скоїв кримінальне правопорушення, що є неприпустимим.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при складанні обвинувального акту, з урахуванням положень ст. 17 КПК України, можливо зазначати лише те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

При цьому, вказівка в обвинувальному акті, що ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі змісту ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких, кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Незважаючи на факт невідповідності обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України, суд першої інстанції при виконанні положень ст. 314 КПК України на вищезазначені порушення вимог закону уваги не звернув, розглянув обвинувальний акт та ухвалив обвинувальний вирок, що є неприпустимим та унеможливлювало за таких обставин постановлення обвинувального вироку.

Також з обвинувального акту відносно ОСОБА_8 вбачається, що обвинувальний акт взагалі не підписаний слідчим ОСОБА_15 . Разом з тим, зазначений обвинувальний акт підписаний від імені прокурора ОСОБА_16 , але в ньому відсутня печатка відповідної прокуратури, яка могла б компенсувати ту обставину, що до обвинувального акту, на підтвердження повноважень саме прокурора ОСОБА_16 на затвердження обвинувального акту та його участі як процесуального керівника, не долучено жодного документу який би підтверджував його повноваження на затвердження обвинувального акту та участі у кримінальному провадженні (завірених належним чином копій витягу з ЄРДР або постанови про створення групи прокурорів-процесуальних керівників). Більш того, районний суд, при виконанні вимог ст.314 КПК України, не враховував той факт, що посвідчення гербовою печаткою прокуратури затвердження обвинувального акту процесуальним керівником по кримінальному провадженню, передбачено положеннями пункту 3 Додатку 61 («Перелік документів, які посвідчуються гербовою печаткою в органах прокуратури України») до п.п.18.2.1, 18.2.4 «Інструкції з діловодства в органах прокуратури України» затвердженої Наказом генерального прокурора України №3 від 15.01.2013 року.

Крім того, апеляційним судом встановлені інші обставини, які унеможливлювали призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_8 , на які районний суд не звернув уваги, а саме:

Так, згідно до вимог п. 3 ч. 3 ст. 314 та ст.291 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам закону.

Положеннями ч.1 ст.109 та п.1 ч.4 ст.291 КПК України встановлено, що до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який, у відповідності до вимог ч.2 ст.109 КПК України повинен містити: 1) номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; 2) реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; 3) вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування. Зазначений перелік відомостей є вичерпним, та розширеному, або вільному тлумаченню не підлягає.

При цьому, з огляду на вимоги ч.2 ст.109 КПК України, реєстр матеріалів досудового розслідування складається слідчим або прокурором як процесуальній документ фіксування кримінального провадження та є інформаційним додатком до обвинувального акта. Реєстр повинен містити виключно формально-довідкові відомості про шлях утворення доказової бази обвинувачення, засоби одержання доказової інформації та забезпечення кримінального провадження. Тобто, реєстр матеріалів досудового розслідування жодним чином, до стадії безпосереднього дослідження доказів під час судового розгляду, не повинен розкривати, зокрема, суть показань допитаних органом досудового розслідування свідків, якими слідчий та прокурор обґрунтовують доведеність вини обвинуваченого.

Разом з цим, як вбачається з реєстру досудового розслідування долученого до обвинувального акту по даному кримінальному провадженню, в ньому фактично викладені покази допитаних по справі потерпілої, свідків, підозрюваного, а також проведених у справі процесуальних дій та отриманих результатів у яких викладенні встановлені під час їх проведення певні обставини та висновки(т.1 а.с.4-6), що суперечить вимогам ч.2 ст.109 та ч.4 ст.291 КПК України та свідчить про те, що реєстр не відповідає вимогам закону, що з урахуванням положень ст.7 та ч.6 ст.9 КПК України, визнається апеляційним судом суттєвим порушенням вимог КПК України, яке унеможливлювало призначення судового розгляду на підставі наданого прокурором обвинувального акту.

Наведені вище порушення, шляхом позбавлення гарантованих Конституцією України та КПК України прав учасників кримінального провадження та недотримання визначеної законом процедури судочинства, на думку колегії суддів, перешкоджали розгляду обвинувального акту по суті та унеможливлювали за результатами такого судового розгляду ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, а тому з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 9, 412, 415 КПК України, апеляційний суд визнає вказані порушення істотними та такими, що тягнуть за собою скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Скасовуючи вирок районного суду, зважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора, потерпілої та її представника, апеляційний суд позбавлений можливості постановити рішення апеляційної інстанції оскільки під час апеляційного перегляду були встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судового рішення районного суду та призначення нового розгляду обвинувального акту, а тому апеляційні скарги осіб, які їх подали, підлягають частковому задоволенню.

Крім того, розглядаючи справу та ухвалюючи обвинувальний вирок, районний суд допустився істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при постановлені вироку.

Так, районний суд, у порушення вимог ст.337 та 374 КПК України, прийшовши до висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченого за іншою статтею та необхідності зміни правової кваліфікації його дій з ч.2 ст.121 на ч.1 ст.119 КК України, яка покращує становище особи, тобто вчинення на думку районного суду обвинуваченим більш м`якого кримінального правопорушення, не зазначив у мотивувальній частині вироку суду обвинувачення, яке було висунуто органом досудового розслідування.

При цьому, в резолютивній частині, районний суд помилково прийняв рішення про виправдання обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України та безпідставно визнав його винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України та призначив ОСОБА_8 покарання, тобто за обвинуваченням, яке фактично йому висунуто не було.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, скасовуючи вирок та призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Разом з тим, під час нового розгляду справи, неухильно дотримуючись вимог КПК України, суду першої інстанції, у повній відповідності до положень закону та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин, необхідно виконати вимоги ст. 314 КПК України та прийняти за результатами попереднього розгляду законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

При цьому, апеляційний суд вважає за необхідним залишити раніше обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд Одеської області,-

постановив:
Апеляційні скарги прокурора Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , потерпілої ОСОБА_11 та її представника адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Котовського міськрайонного суду Одеської області від 14.12.2015 рокувідносно ОСОБА_8 - скасувати.

Призначити новий розгляд обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000108 від 03.12.2012 року відносно ОСОБА_8 за ч.2 ст.121 КК України, зі стадії підготовчого судового засідання.
Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_8 залишити попередній - тримання під вартою.
Ухвала є остаточною та оскарження у касаційному порядку не підлягає.
Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_17 . ОСОБА_4 .