У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора потерпілого засудженого ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000003, за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за касаційними скаргами заступника прокурора Вінницької області та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року,
в с т а н о в и л а:

За цим вироком ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК.
ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 296 КК виправдано за недоведеності вчинення кримінального правопорушення.
Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1731 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 40 000 грн у рахунок моральної шкоди та витрати на юридичну допомогу, а всього 45 931 грн.
Звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання відповідно до п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році».
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 засуджено за те, що 31 грудня 2013 року приблизно об 11.15 год. біля будинку АДРЕСА_1 у нього виникла суперечка з ОСОБА_6 , під час якої останній повернувся до свого подвір`я АДРЕСА_2 на цій же вулиці, взяв батіг, вийшов до ОСОБА_7 і умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень почав завдавати йому ударів по різних частинах тіла. У відповідь ОСОБА_7 пішов до автомобіля, взяв пристрій для відстрілу гумових куль марки «ФОРТ 12Р» і умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень тричі вистрілив в ОСОБА_6 , завдавши йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Прокурор у судовому засіданні 13 листопада 2015 року змінив первинний обвинувальний акт про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК та ч. 1 ст. 296 КК.
У зміненому обвинувальному акті за ч. 1 ст. 296 КК зазначено, що 31 грудня 2013 року приблизно об 11.15 год. біля будинку АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 виникла суперечка з ОСОБА_6 , під час якої останній повернувся до свого подвір`я № 3 на цій же вулиці, взяв батіг, вийшов до ОСОБА_7 та умисно з метою заподіяння тілесних ушкоджень почав бити його по різних частинах тіла. У відповідь ОСОБА_7 пішов до автомобіля і взяв пристрій для відстрілу гумових куль марки «ФОРТ 12Р». Усвідомлюючи, що його застосування порушуватиме громадський порядок та спокій жителів, грубо порушуючи громадський порядок з явної неповаги до суспільства, виявляючи особливу зухвалість, з хуліганських спонукань, умисно та маючи на меті завдання тілесних ушкоджень, він тричі вистрелив в ОСОБА_6 , чим заподіяв йому тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
У подальшому прокурор у судовому засіданні 02 грудня 2015 року змінив обвинувачення ОСОБА_7 , виключив ч. 1 ст. 296 КК, а в частині ч. 1 ст. 122 КК надав обвинувальний акт.
Обвинувачення за ст. 296 КК підтримав потерпілий.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Прокурор зазначає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки не містить обґрунтованих відповідей на доводи прокурора щодо безпідставного застосування до призначеного покарання положень ст. 75 КК та звільнення засудженого від покарання внаслідок застосування амністії, тобто стосовно наявності двох різних підстав для звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання.
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції на підставах істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Скаржник зазначає, що: звільнивши засудженого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК та застосувавши до нього амністію, місцевий суд двічі звільнив ОСОБА_7 від покарання, таким чином допустивши неправильне застосування закону; визначення розміру моральної та матеріальної шкоди суд не обґрунтував; судами безпідставно було залишено без задоволення клопотання потерпілого про виклик та допит свідків; ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК та є необґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора (який не підтримав касаційних скарг прокурора та потерпілого), пояснення потерпілого на підтримання своєї скарги та скарги прокурора, доводи засудженого (який заперечував проти скарги прокурора і частково підтримав скаргу потерпілого в частині вимог про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції для доведення його невинуватості у вчиненні інкримінованого протиправного діяння, хоча касаційної скарги він не подавав), перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За змістом касаційної скарги потерпілого, останній не погоджується зі встановленими судом фактичними обставинами справи, вказує на неповноту судового розгляду, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 , оскільки останній, крім злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, вчинив хуліганство із застосуванням заздалегідь заготовленого пристрою для відстрілу гумових куль (ч. 4 ст. 296 КК), а також до безпідставного виправдання обвинуваченого за ч. 1 ст. 296 КК.

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповнота судового розгляду згідно зі ст. 433 КПК не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції. Більше того, обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 296 КК органом досудового розслідування не пред`являлося. При розгляді доводів, наведених у касаційних скаргах, колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК ґрунтуються: на показаннях обвинуваченого та потерпілого щодо обставин конфлікту та дій обох сторін у ньому; на показаннях свідків; на висновках судово-медичної експертизи щодо локалізації та ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, отриманих потерпілим, на показаннях експерта, даних ним у судовому засіданні, в яких він пояснив свій висновок щодо механізму утворення тілесних ушкоджень; на копіях лікарняних листів та виписок із медичних карток ОСОБА_6 ; на листі селищної ради, де підтверджується, що потерпілий є головою вуличного комітету, та на інших доказах, які місцевий суд дослідив і оцінив у їх сукупності з точки зору належності, достатності та допустимості, після чого дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 . Кваліфікація дій засудженого за ч. 1 ст. 122 КК є правильною.

Посилання потерпілого у касаційній скарзі на необґрунтоване відхилення судами його клопотань про виклик та допит свідків є безпідставним, оскільки з аудіозапису судових засідань місцевого та апеляційного судів випливає, що потерпілий у місцевому суді заявляв клопотання про виклик та допит свідків, які б мали підтвердити те, що він є головою вуличного комітету, чого не оспорював обвинувачений, при цьому безпосередніми свідками подій вони не були. Місцевий суд задовольнив клопотання потерпілого ОСОБА_6 , однак свідки в судове засідання не з`явились, у подальшому потерпілий відмовився від їх виклику та допиту. За таких обставин порушень місцевим судом процесуальних прав потерпілого колегія суддів не вбачає.

Що ж стосується доводів, наведених у касаційній скарзі потерпілого, щодо вчинення ОСОБА_7 протиправних дій з хуліганських мотивів, то суд правильно встановив, що між обвинуваченим та потерпілим раніше існували тривалі неприязні відносини, наведеним в обвинувальному акті подіям передувала побутова суперечка на ґрунті особистих неприязних відносин через небажання ОСОБА_7 прибрати сміття біля свого помешкання, розташованого напроти житлового будинку потерпілого, на що ОСОБА_6 неодноразово звертав увагу ОСОБА_7 . Прослуховуванням аудіозапису судового процесу встановлено, що інцидент 31 грудня 2013 року виник унаслідок зауваження з боку ОСОБА_6 на адресу ОСОБА_7 , щоб останній прибрав певні речі біля свого подвір`я. Ці обставини підтвердив потерпілий суду касаційної інстанції. Зазначені події не супроводжувалися голосною нецензурною лайкою чи образами, не спричинили порушення громадського порядку, а тому колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність у діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК.

Ці висновки місцевого суду були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх обґрунтованими і навів докладні мотиви прийнятого рішення в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК, а також дав відповіді на всі доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора, потерпілого та захисника.

Твердження у касаційних скаргах про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність унаслідок того, що місцевий суд, звільнивши ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не мав права звільняти винуватого від покарання на підставі акта про амністію, не ґрунтуються на законі.

Так, місцевий суд звільнив ОСОБА_7 від покарання на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, оскільки він вчинив умисний злочин, який не є тяжким або особливо тяжким, засуджений має двох неповнолітніх дітей, щодо яких він не позбавлений батьківських прав, і подав про це відповідну заяву (т. 2, а.194). Тобто ОСОБА_7 є суб`єктом цього Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 зазначеного Закону він застосовується, зокрема, щодо осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням.

Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про необхідність застосування до ОСОБА_7 п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році». Доводи прокурора та потерпілого щодо неправильного застосування судами закону України про кримінальну відповідальність (закону про амністію) колегія суддів вважає неприйнятними.

Судові рішення в частині вирішення цивільного позову про стягнення матеріальної і моральної шкоди належним чином мотивовані відповідно до вимог статей 374, 419 КПК, а розмір відшкодування відповідає засадам розумності, справедливості та вимогам ст. 23 ЦК.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення є законними, обґрунтованими та вмотивованими, підстави для їх скасування відсутні, а тому касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 433 - 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 31 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги заступника прокурора Вінницької області та потерпілого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3