У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0017164 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, не судимого,
засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 змінено.
Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки без конфіскації майна.
У решті вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, за попередньою змовою із невстановленою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, приблизно о 03 год. 30 хв. 12 листопада 2015 року вирішили незаконно заволодіти транспортним засобом, для чого невстановлена особа, під приводом отримання послуг служби таксі, зателефонувала до ОСОБА_7 , замовивши автомобіль до будинку АДРЕСА_1 .
Коли ОСОБА_7 під`їхав на автомобілі «Geely» реєстраційний номер НОМЕР_1 до вказаного будинку, ОСОБА_6 та невстановлена особа підійшли до автомобіля, останній сів на заднє сидіння та, не повідомляючи про свої наміри ОСОБА_6 , застосував насильство, небезпечне для життя потерпілого, використавши предмет, схожий на електрошокер, яким наніс удар в ділянку шиї ОСОБА_7 , подолавши його волю до опору. Потім потерпілий вийшов з автомобіля, а ОСОБА_6 сів за кермо та розпочав рух на вказаному автомобілі «Geely» вартістю 76 900 грн, який належить ПП «Назарі», таким чином незаконно заволодівши ним.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що місцевий суд безпідставно не призначив ОСОБА_6 конфіскацію майна, а суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував положення ст. 69 КК України. При цьому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 порушує питання про зміну судових рішень щодо нього та призначення йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, що буде відповідати практиці судів вищих інстанцій та Європейського суду з прав людини в аналогічних категоріях справ.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, засуджений ОСОБА_6 просить залишити її без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав скаргу прокурора і заперечував проти задоволення скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційних скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який його засуджено, та кваліфікація його дій у касаційних скаргах не оскаржуються.
Посилання прокурора та засудженого ОСОБА_6 на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі останнього є необґрунтованими.
Так, згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Статтею 69 зазначеного Кодексу передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.
Відповідно до ст. 75 КК України в разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання (щире каяття та наявність на утриманні неповнолітньої дитини), відсутність обставин, які обтяжують покарання, і дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини статті, за якою його визнано винним.
Розглянувши за апеляційними скаргами прокурора, який посилався на безпідставність не призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді конфіскації майна, та захисника ОСОБА_8 , який просив пом`якшити покарання і застосувати положення ст. 75 КК України, матеріали провадження й детально їх вивчивши, апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на роль засудженого у заволодінні транспортним засобом, яка не була активною, бажання співпрацювати з правоохоронними органами у розкритті злочину, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей, а також те, що за відсутності цивільного позову засуджений відшкодував потерпілому моральну шкоду. Таким чином, врахувавши особу винного, який позитивно характеризується, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку) та відсутність обставин, які обтяжують покарання, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України та відсутність підстав для застосування ст. 75 цього Кодексу.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Отже, вимог статей 50, 65 КК України дотримано.
Доводи прокурора про безпідставне призначення ОСОБА_6 покарання без конфіскації майна були предметом розгляду апеляційного суду та мотивовано відхилені, оскільки санкція частини статті, за якою засуджено .

останнього, не передбачає обов`язкового призначення такого додаткового покарання.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Оскільки в касаційних скаргах прокурора та засудженого ОСОБА_6 не наведено переконливих доводів на обґрунтування явної невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого,скарги задоволенню не підлягають.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 16 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _______________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3