ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3030кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-3030КМ16 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, уродженця міста Апатити Мурманської області Російської Федерації, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого Ватутінським (Деснянським) районним судом м. Києва:
1) 20 листопада 1992 року за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 206; ч. 2 ст. 140; ч. 2 ст. 141 КК України (1960 року), до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців;
2) 26 вересня 1996 року ст. 196-1 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;
3) 28 квітня 1998 року за ст. 196-1 до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік і 6 місяців;
4) 04 квітня 2001 року за ст. 196-1 КК України (1960 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з примусовим лікуванням від алкоголізму на підставі ст. 14 КК України (1960 року);
5) 09 вересня 2003 року за ч. 1 ст. 122 КК України (2001 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;
6) 14 травня 2008 за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільненого 21 лютого 2011 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік, 2 місяці і 27 днів,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
Вироком вирішено питання про процесуальні витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
24 жовтня 2013 року, близько 17 години, ОСОБА_6 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходився у кафе «Ярославна», розташованому поблизу будинку АДРЕСА_2 , куди також зайшов ОСОБА_8 зі своїми товаришами для спільного вживання спиртних напоїв. Під час сварки у приміщенні кафе з ОСОБА_8 , на ґрунті особистої неприязні, яка виникла раптово, у ОСОБА_6 виник умисел на його вбивство і засуджений запропонував ОСОБА_8 вийти на вулицю для з`ясування стосунків.
Коли ОСОБА_6 і ОСОБА_8 вийшли з приміщення вказаного закладу, ОСОБА_6 дістав з кишені куртки наявний у нього ніж та умисно, з метою позбавлення життя, наніс ним потерпілому один колото-різаний удар у грудну клітину зліва і спричинив тяжке тілесне ушкодження. Однак кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від волі засудженого, оскільки ОСОБА_8 була надана своєчасна кваліфікована медична допомога. Цим самим ОСОБА_6 вчинив закінчений замах на умисне вбивство.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. В обґрунтування своєї позиції захисник посилається на невідповідність вироку суду вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, невстановлення судом ряду обставин, які, згідно зі ст. 91 КПК України, належать до предмету доказування, і безпідставне відхилення клопотань сторони захисту про призначення додаткових експертиз для їх з`ясування. Зокрема, як зазначає автор скарги, на підставі належних доказів не встановлено, що ніж, долучений до кримінального провадження як речовий доказ, є знаряддям кримінального правопорушення. На думку захисника, у справі не встановлено мотив злочину, за який ОСОБА_10 засуджено, а висновки судів обох інстанцій про наявність у нього прямого умислу на позбавлення потерпілогожиття, всупереч вимогам ст. 62 Конституції України, ґрунтуються на припущеннях. Суд апеляційної інстанції, як зазначає захисник, не дотримуючись положень ст. 419 КПК України, відповідних доводів, що були викладені в апеляційних скаргах захисту на вирок, належним чином не перевірив і не дав на них вичерпних відповідей.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника і засудженого, які підтримали касаційну скаргу і просили її задовольнити, думку прокурора, яка просила залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Одним з основоположних конституційних принципів судочинства, закріпленим у ч. 3 ст. 62 Конституції України, ч. 4 ст. 17 КПК України, є забезпечення доведеності вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, а всі сумніви з даного питання тлумачаться на її користь.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 27 Конституції України та ст. 36 КК України кожен має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.
Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Як передбачено п. 3 Постанови, правомірним слід вважати застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів незалежно від того, якої тяжкості заподіяна шкода тому, хто посягає, якщо воно здійснене для захисту від нападу, зокрема, групи осіб.
Щоб установити наявність або відсутність ознак перевищення меж необхідної оборони, суди, згідно з роз`ясненнями п. 5 Постанови, повинні враховувати не лише відповідність чи невідповідність знарядь захисту і нападу, а й характер небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, та обставини, що могли вплинути на реальне співвідношення сил, зокрема: місце і час нападу, його раптовість, неготовність до його відбиття, кількість нападників і тих, хто захищався, їхні фізичні дані (вік, стать, стан здоров`я та інші обставини).
У разі заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту, особа, що захищається, згідно з ч. 3 ст. 36 КК України може нести кримінальну відповідальність за перевищення меж необхідної оборони та, залежно від наслідків, її дії слід кваліфікувати за статтями 118 або 124 КК України.
При перевірці вироку суду першої інстанції зазначених вимог судом апеляційної інстанції у повній мірі не враховано.
Як вбачається з матеріалів справи, в апеляційних скаргах на вирок обвинувачений ОСОБА_6 і його захисник наводили докладні доводи про напад на ОСОБА_6 потерпілого та іще трьох осіб (т. 3, а. к. п. 157-159, 194-198).
При цьому у своїй апеляційній скарзі та поясненнях у судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 , не заперечуючи факту нанесення ним ОСОБА_8 ножового поранення, стверджував, що захищав своє життя і здоров`я від протиправного посягання групи осіб, яке він не міг відвернути чи припинити без заподіяння нападникам фізичної шкоди (т. 3, а. с. 157-159).
Залишаючи апеляційні скарги без задоволення, суд апеляційної інстанції не здійснив належної перевірки викладених у них доводів, не дав на них вичерпних відповідей, які б ґрунтувалися на доказах, досліджених у судовому засіданні й оцінених судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, та на вимогах закону України про кримінальну відповідальність. Наведене свідчить про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України, що є підставою для скасування постановленої ним ухвали.
Зокрема, апеляційний суд не взяв до уваги, що висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_6 у закінченому замаху на умисне вбивство та відсутність підстав для застосування при юридичній оцінці його дій положень ст. 36 КК України зроблені без дослідження обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення.
Погоджуючись з такими висновками, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на показання обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , дані висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_6 , без ґрунтовного аналізу й оцінки таких доказів в їх сукупності і взаємозв`язку.
В оскаржуваній ухвалі не наведено переконливих мотивів неврахування показань ОСОБА_6 у судовому засіданні місцевого суду та під час слідчого експерименту, аналогічних його поясненням в апеляційному суді.
З наведених свідчень слідувало, що іще в приміщенні кафе особи з компанії потерпілого, які знаходилися у стані алкогольного сп`яніння і були агресивно налаштовані, почали його бити, у тому числі нанесли сильний удар гострим предметом по нозі. Обвинувачений стверджував, що у подальшому ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ще двоє чоловіків, один з яких був озброєний битою, з погрозами вбивством вивели його на вулицю для з`ясування стосунків, що він вже сприймав як реальну загрозу для свого життя і здоров`я. При цьому, як зазначав ОСОБА_6 , четверо нападників обступили його, потерпілий вдарив в обличчя, він впав на огорожу, і лише тоді, захищаючись, дістав ніж (т. 2, а. к. п. 78-79).
Зазначені свідчення не були предметом перевірки суду у сукупності з показаннями свідків ОСОБА_14 і ОСОБА_13 про те, що після конфлікту у приміщенні кафе ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та ще двоє чоловіків з їх компанії вивели ОСОБА_6 на вулицю. Як зазначав ОСОБА_14 , у цей час засуджений вже кульгав, а пораненню ОСОБА_8 передувало нанесення останнім ОСОБА_6 удару в обличчя. Згідно з показаннями ОСОБА_13 ОСОБА_8 і його товариші знаходилися у стані алкогольного сп`яніння, і такий стан потерпілого підтверджений висновком судово-медичної експертизи (т. 2, а. с. 49-52). Окрім наведеного, свідки ОСОБА_14 і ОСОБА_16 підтверджували наявність в одного з цих чоловіків бити.
Не надано судом належної оцінки і показанням у судовому засіданні свідка ОСОБА_12 про те, що безпосередньо перед подією ОСОБА_11 , будучи у стані алкогольного сп`яніння та агресивно налаштований, запитував у ОСОБА_8 , що вони будуть робити зі ОСОБА_6 , а вона просила їх не чіпати засудженого.
За даними висновку судово-медичної експертизи № 1917/Е від 20 грудня 2013 року у ОСОБА_6 було виявлено легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у виді забійних ран правої надбрівної ділянки і правої гомілки, а також легке тілесне ушкодження у виді підшкірного крововиливу у ділянці правого скронево-нижньощелепного суглобу (т. 2, а. к. п. 43-48).
Обставин отримання зазначених тілесних ушкоджень ОСОБА_6 судом з достатньою повнотою не встановлено, хоча ця обставина може мати істотне значення для правильної правової кваліфікації його дій.
Спростовуючи доводи засудженого про напад на нього групи осіб, суд дійшов висновків про перебування ОСОБА_6 і ОСОБА_8 на час заподіяння потерпілому тілесного ушкодження наодинці, які ґрунтуються переважно на показаннях самого потерпілого і свідка ОСОБА_11 .
При цьому суд залишив поза увагою істотні протиріччя у таких свідченнях щодо обставин, які стосуються обстановки події та у сукупності з іншими даними впливають на правильність застосування закону про кримінальну відповідальність щодо засудженого.
Зокрема, згідно з показаннями потерпілого ОСОБА_8 , вони зі ОСОБА_6 вийшли з кафе удвох, а ОСОБА_11 та інші особи з його компанії у цей час залишалися в приміщенні.
Водночас, ОСОБА_11 у своїх показаннях зазначив, що спочатку на вулицю вийшов він, а потім засуджений і ОСОБА_8 , та на його очах ОСОБА_6 наніс потерпілому удар ножем. Цим самим свідок по суті підтвердив свою присутність поряд з моменту виходу ОСОБА_6 і ОСОБА_8 з приміщення до поранення потерпілого.
Більш того, згідно з показаннями названого свідка, взятими судами до уваги як допустимі і достовірні докази, одразу після нанесення ОСОБА_8 удару ножем ОСОБА_6 промовив фразу: «Хто наступний?», що вже саме по собі ставить під сумнів участь у події лише засудженого і потерпілого.
Крім цього, констатувавши відсутність об`єктивної загрози для життя і здоров`я ОСОБА_6 , суд не перевірив повідомлених ним і підтверджених у судовому засіданні самим потерпілим даних про наявність в останнього судимості за вбивство, що, враховуючи стан і поведінку ОСОБА_8 , ОСОБА_11 та інших осіб, могло вплинути на реальність існування такої загрози і сприйняття її засудженим.
Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета його вчинення.
Якими мотивами керувався ОСОБА_6 , наносячи ОСОБА_8 удар ножем судом суду першої інстанції не з`ясовано і у вироку не зазначено.
Незважаючи на порушення стороною захисту цього питання в апеляційній скарзі суд апеляційної інстанції відповіді на нього не дав, зазначивши лише, що при нанесені удару ножем у життєво важливий орган потерпілому, ОСОБА_6 діяв з прямим умислом.
Разом з тим умисел і мотив є різними складовими суб`єктивної сторони складу злочину.
Крім того, незважаючи на категоричне заперечення засудженим умислу на вбивство потерпілого, апеляційний суд не навів переконливих доводів визнання законними і обґрунтуваними висновків місцевого суду про те, що саме ОСОБА_6 був ініціатором з`ясування з ОСОБА_8 стосунків на вулиці і ще до виходу з кафе переслідував прямий умисел на позбавлення його життя.
На підставі поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів судом з достатньою повнотою не з`ясовано обставин, що передували нанесенню ОСОБА_8 ножового поранення, поведінку не лише потерпілого, а й ОСОБА_11 та інших можливих учасників конфлікту, зокрема, чи мали їх дії ознаки нападу на ОСОБА_6 групою осіб, або чи давали йому підстави сприймати загрозу такого нападу і небезпеку для свого життя і здоров`я як реальні, та залежно від цього, чи перебував засуджений у стані необхідної оборони та чи перевищив її межі.
Таким чином, судом апеляційної інстанції належним чином не досліджено обставин, які оспорювалися в апеляційних скаргах стороною захисту, належать до предмету доказування і мають істотне значення для вирішення питання про правильність кримінально-правової кваліфікації дій обвинуваченого.
За наведених обставин ухвала суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_6 не може вважатися законною й обґрунтованою і підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
При новому розгляді апеляційному суду необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних і касаційній скаргах, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, та прийняти законне й обґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436, 438 КПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ

5-3030кМ16 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 , засудженого ОСОБА_6 , його захисника адвоката ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 5-3030КМ16 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року та на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року

Керуючись ст. ст. 376, 433, 434, 436, 438 КПК України колегія суддів,
У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 червня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.
Повний текст ухвали буде оголошено учасникам судового провадження 15 липня 2016 року о 10-й годині.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3