У Х В А Л А

02.06.2016 р. м. Жмеринка
Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000016 07 січня 2014 року відносно: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, українця, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого, проживаючого з 2 березня 2011 року у психоневрологічному інтернаті м. Жмеринка, вул. Петровського, 12, перебуваючого у 10-му відділенні Вінницької обласної психіатричної лікарні № 2 з загальним режимом нагляду, - який вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, -

у с т а н о в и в:

06 січня 2014 року, біля 22-30 г, ОСОБА_6 , перебуваючи в палаті № 47 за місцем свого постійного проживання у Жмеринському психоневрологічному будинку-інтернаті в АДРЕСА_1 , куди він був поміщений і де він проживав з 2 березня 2011 року, знаходився на повному державному утриманні та забезпеченні, перебуваючи у стані неосудності, схопив руками табурет, яким наніс не менше сімнадцяти ударів в область голови та тулуба мешканцю цієї ж палати підопічному ОСОБА_7 , спричинивши йому відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 8 від 10 лютого-10 березня 2014 року, сполучну травму тіла у вигляді: черепно-мозкової травми (забій головного мозку, перелом верхньої щелепи ФОР-2, забійні рани перенісся, підборіддя, лівого надбрів`я, лівої завушної ділянки з синцями та саднами обличчя); травми грудей (перелом грудини, переломів 13 ребер обох половин грудної клітки, синці грудей); синці тильних поверхонь кистей, які виникли незадовго до настання смерті від численної дії тупих твердих предметів, до яких належить і дерев`яний стілець та кулаки. В той же день через дві години настала смерть ОСОБА_7 від травматичного шоку, яким ускладнилась сполучна травма тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, між нею та смертю прямий причинний зв`язок. Смерть ОСОБА_7 настала між 22-00 та 24-00 годинами 6 січня 2014 року. Продовгуватої форми рани голови виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою продовгуватою контактуючою поверхнею, за відсутністю елементів заліза на їх поверхнях, вони могли бути нанесені ребристою поверхнею дерев`яним сидінням представленого на експертизу стільця. Тупі тверді предмети на тіло ОСОБА_7 подіяли не менше як сімнадцять разів та більше. Розташування ушкоджень у ОСОБА_7 зі сторони обличчя можливо нанесені у лежачому положенні останнього на спині. Синці на тилах кистей у ОСОБА_7 могли утворитися в умовах боротьби чи самозахисту. Ознак захворювань, які б могли спричинити смерть останнього, не виявлено.
Вказані дії ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК України як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Розгляд провадження здійснювався у відсутність ОСОБА_6 - особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру. Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №141 від 17 вересня 2015 року в теперішній час ОСОБА_6 за своїм психічним станом не може брати участь в судовому засіданні, самостійно захищати свої права та законні інтереси в кримінальному судочинстві, не здатний розуміти дії інших осіб, в тому числі і учасників судового провадження (т.3 а.с.85-87). Головний лікар Вінницької обласної психіатричної лікарні 22 січня 2016 року листом також повідомив суд про те, що ОСОБА_6 не може приймати участь у судовому засіданні (т.3 а.с.110).
Законний представник ОСОБА_6 ОСОБА_8 в судове засідання не з`явилася, хоча неодноразово викликалась та належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду кримінального провадження.
Інтереси ОСОБА_6 у судовому засіданні захищав адвокат ОСОБА_4 ..
Вчинення ОСОБА_6 суспільно небезпечного діяння підтверджується допитаними безпосередньо у судовому засіданні показаннями потерпілого, свідків, а також відомостями, що містяться у досліджених в судовому засіданні матеріалах кримінального провадження.
Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні показав, що він працює директором психоневрологічного інтернату, куди направляють психічно хворих людей після проведеного лікування у психіатричних лікарнях. 6 січня 2014 року після 22 г йому зателефонували працівники інтернату і повідомили про подію. Коли він прибув у інтернат, побачив на другому поверсі працівників інтернату та працівників міліції. ОСОБА_6 був на першому поверсі, йому надавали допомогу, а ОСОБА_7 лежав закривавлений на своєму ліжку у палаті. Бачив стілець, на якому була кров. Охарактеризував ОСОБА_6 як спокійну врівноважену неагресивну особу. Однак це такий контингент хворих, які на протязі хвилини можуть стати зовсім іншими. Працівники міліції після події на протязі п`яти годин намагалися вияснити у ОСОБА_6 мотиви злочину, однак так нічого і не добились. ОСОБА_7 також був досить спокійною людиною. Явних конфліктів між ними ніколи не було.
Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні показав, що він працює в Жмеринському психоневрологічному інтернаті санітаром - помічником палатної сестри. 06 січня 2014 року він був на роботі. Після відбою, який у них о 22-00 год, він проходив по коридору перевірити, чи все спокійно, а коли повернувся назад, то почув різкий стук. Зорієнтувався, у якій палаті він почув звук 47-й, відчинив двері та включив світло. Це була палата, де мешкали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Тут свідок побачив, що ОСОБА_6 стоїть біля ліжка підопічного ОСОБА_7 , який лежить на ліжку, вкритий ковдрою. Біля ОСОБА_6 на підлозі лежала табуретка, звук від падіння якої почув свідок. Коли свідок зайшов в палату, ОСОБА_6 одразу сказав свідку, щоб його закрили в наглядову палату, бо він когось застрелив. Свідок помітив на руках та штанах обвинуваченого кров. Також кров була на підлозі, на табуретці, на обличчі ОСОБА_7 , а також на ковдрі, якою був вкритий потерпілий. Свідок одразу кинувся до потерпілого, відкинув одіяло, побачив кров та покликав працівників інтернату. Потерпілий ще був живий, але не рухався, лише дихав. В палату забігли лікар ОСОБА_11 та санітарка ОСОБА_12 . В цей час ОСОБА_6 вибіг з палати та як далі з`ясувалось пішов в туалет, де свідок ОСОБА_10 його знайшов, коли той змивав кров з рук та одягу. Також в палаті було ще двоє інших підопічних, які, коли свідок зайшов в палату, спали, накрившись ковдрами. Охарактеризував ОСОБА_6 як агресивного, такого, що міг безпричинно чіплятись до інших підопічних та персоналу, його не раз закривали у наглядову кімнату. ОСОБА_7 був дуже спокійний. Між ними ніколи не було конфліктів. Через півгодини після того, як він побачив подію, приїхала «швидка допомога», яка була приблизно годину, надавала ОСОБА_7 медичну допомогу, однак той помер.
Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні показала, що працює санітаркою у Жмеринському психоневрологічному інтернаті. 6 січня 2014 року після відбою вона ходила по палатах, укладала спати підопічних. Була і в палаті ОСОБА_6 .. Приблизно о 22-30 год. вона на виклик ОСОБА_10 , який гукав із палати № 47, зайшла у цю палату, та побачила, що біля ліжка ОСОБА_7 стоїть ОСОБА_6 , він був такий як завжди, біля нього на підлозі лежить табуретка. ОСОБА_7 був накритий ковдрою, вона злякалась і побігла звати медсестру. Охарактеризувала ОСОБА_7 як спокійного, а ОСОБА_6 як нав`язливого підопічного, який безпричинно міг чіплятись до сторонніх, сваритися, штовхатись. Свідок помітила кров на обличчі потерпілого, на підлозі. На ОСОБА_6 та табуретку свідок уваги не звернула. ОСОБА_6 на місці події повідомив, що вони зробили йому чорнобиль, і він його вбив. Він весь час щось говорив про космос, чорнобиль і таке інше. Медсестра ОСОБА_11 викликала «швидку допомогу», надавали допомогу ОСОБА_7 приблизно годину. Потім лікар «швидкої» повідомив про смерть ОСОБА_7 ..
Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що вона працює молодшою медичною сестрою в Жмеринському психоневрологічному інтернаті. 6 січня 2014 року вона була на зміні. До її дільниці належать палати № 53-60. Свідок була в палаті № 53, коли почула шум, а саме крик ОСОБА_10 , щоб покликали медсестру. Коли зайшла в палату, ОСОБА_6 там не було. Бачила, що на ліжку лежав ОСОБА_7 із закривавленим обличчям. Біля його ліжка лежав стілець, який свідок підняла, стерла із неї кілька крапель крові та поставила для використання лікарями «швидкої допомоги», що приїхали. Після чого вона пішла на свою ділянку роботи. В палаті були ще двоє підопічних, які тихо лежали у своїх ліжках. Охарактеризувала ОСОБА_7 як спокійного, неговіркого; ОСОБА_6 - як активного, чіплявся до всіх, такого, що міг спровокувати конфлікт із підопічними. Не раз бачила, коли він міг когось штовхнути, але до бійки ніколи не доходило.
Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні показала, що вона працює медичною сестрою в Жмеринському психоневрологічному інтернаті. 6 січня 2014 року вона була на зміні. До 22 години вона роздала ліки хворим, зокрема і ОСОБА_6 , що знаходився в палаті № 47 на другому поверсі. Потім вона спустилась на перший поверх, де вкладала спати хворого в палаті № 31. Тут хтось прибіг з санітарок і сказала, щоб вона піднялась в палату № 47. Піднявшись, свідок побачила, що ОСОБА_7 лежить повернутий на ліву сторону на власному ліжку із скривавленим обличчям, рана на голові, кров на подушці, а біля ліжка стоїть ОСОБА_6 .. Він був збудженим, його трясло. В палаті також були ще двоє підопічних - ОСОБА_14 та Краснощок, які лежали в ліжках, накриті ковдрами. На сліди крові свідок уваги не звернула. Також в палаті був санітар ОСОБА_10 , санітарка ОСОБА_12 .. На місці події ОСОБА_6 повідомив, що це він розстріляв його, бо той зірвав чорнобиль. Оскільки ОСОБА_7 був живий, то свідок викликала «швидку допомогу» та надавала допомогу потерпілому, ставила крапельниці, робила уколи. Лікарі «швидкої» надавали ОСОБА_7 медичну допомогу приблизно півгодини. Охарактеризувала ОСОБА_6 як «шебутного», нав`язливого, доволі активного підопічного, він весь час виписував якісь чеки, показував карате до слабшого, але ніколи не бив. ОСОБА_7 та інші підопічні, що жили в палаті, були дуже тихими та нешкідливими.
Свідок ОСОБА_15 у судовому засіданні показала, що працює лікарем-психіатром у Вінницькій обласній психіатричній лікарні № 2. Вона є лікуючим лікарем ОСОБА_6 з листопада 2015 року, який перебуває на добровільному лікуванні у 10-му відділенні загального нагляду з діагнозом «шизофренія параноїдної форми». Психічний стан його стабільний, він піддається лікуванню (звичайно, в межах хвороби, оскільки повне його вилікування неможливе). По його психічному стану перешкод щодо подальшого перебування у цьому відділенні немає. Він знаходиться в апатичному стані, у нього немає бажання десь бігти, щось вдіяти, скарг на нього ні від медичного персоналу, ні від пацієнтів не поступало. Однак повністю передбачити перебіг захворювання ОСОБА_6 неможливо, можуть бути різні ситуації. Хоча лікар слідкує за цим перебігом, і займається корекцією медикаментозного лікування. Лікування у психоневрологічному інтернаті і лікування у психіатричній лікарні дуже відрізняється. У психіатричній лікарні воно ефективніше, більше медичних препаратів, які не тільки пригнічують агресію, але й прояви галюцинацій, маячних ідей, хворобливих переживань та інших проявів, які б могли змінити поведінку хворого. На її думку, з урахуванням психічного стану ОСОБА_6 , його можливо лікувати у відділенні з посиленим режимом нагляду, хоча він в теперішній час знаходиться на загальному режимі. Однак, враховуючи його минуле (вчинення тяжкого суспільно-небезпечного діяння), то цей режим можливо посилити до посиленого, у якому більше, чим у загальному режимі, медичного персоналу, а також є охорона, грати. У Вінницькій обласній психіатричній лікарні є загальний та посилений нагляд, суворого немає. Гарний терапевтичний ефект мають відвідування хворих родичами. До ОСОБА_6 часто приїздять родичі, навідують його. Цей фактор позитивно впливає на поведінку хворого. І якщо хворий буде лікуватись десь далеко, то родичі не зможуть його навідувати, і такого позитивного для лікування ефекту не буде. Тому, на її думку, краще для ОСОБА_6 , якщо він буде продовжувати лікування у відділенні з посиленим режимом нагляду.
Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснив, що працює лікарем «швидкої допомоги». Точно дату він не пам`ятає, але була холодна пора року. Він заступив на чергування. До них на станцію поступив виклик про побиття чоловіка. Коли приїхали у психоневрологічний інтернат через десять хвилин, у палаті було багато персоналу, потерпілий лежав на ліжку, важко дихав, у нього ледь прощупувався пульс. Говорили, що його вдарили стільцем. По зовнішньому виду потерпілого було видно, що не раз. Особа, яка вдарила, також була поруч. Чоловік цей був збуджений, але вів себе спокійно і мовчав. Бригада проводила реанімаційні заходи міряли тиск, робили вентиляцію легенів, непрямий масаж серця. Але позитивних результатів це не дало. Подія сталася приблизно за 30 хвилин до приїзду «швидкої допомоги», медична допомога надавалась чоловіку біля однієї години. Потім він помер.
Крім цього, винуватість ОСОБА_6 у вчиненому суспільно-небезпечному діянні також доведена відомостями, що містяться у досліджених в судовому засіданні матеріалах кримінального провадження, на які посилається сторона обвинувачення:
- рапортом оперативного чергового Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області к-на міліції ОСОБА_17 про те, що 7 січня 2014 року о 00 год. 30 хв. по телефону «102» надійшло повідомлення від чергової швидкої медичної допомоги про те, що пацієнт психо-неврологічного інтернату, що розташований в АДРЕСА_1 , гр. ОСОБА_6 , 1973 року народження, наніс тілесні ушкодження пацієнту психоневрологічного інтернату гр. ОСОБА_7 , 1953 року народження, ОСОБА_7 помер на місці пригоди (т.1 а.с.2);
- протоколом огляду місця події від 7 січня 2014 року палати № 47 за адресою АДРЕСА_1 у приміщенні Жмеринського психоневрологічного інтернату із фототаблицями, де зафіксовано місце розташування плям рідини бурого кольору в кімнаті, розташування стільця із металевого каркасу та дерев`яної дошки із бризками речовини бурого кольору на ніжках та стільця із слідами речовини бурого кольору на внутрішній поверхні дерев`яної його частини; місце розташування та огляд трупа; сліду взуття зі слідами крові (т.1 а.с.10-26);
- протоколом огляду місця події від 7 січня 2013 року першого поверху приміщення Жмеринського психоневрологічного інтернату за адресою АДРЕСА_1 , під час якого ОСОБА_6 , який сидів на лавці у даному приміщенні, добровільно було видано його особисті речі одяг із слідами речовини бурого кольору та зроблено змиви з рук (т.1 а.с.28-29);
- протоколом від 7 січня 2014 року огляду трупа ОСОБА_7 із фототаблицями, де зафіксовано одяг ОСОБА_7 , наявність та розміщення на ньому плям крові, розміщення та розміри тілесних ушкоджень, результати зовнішнього та внутрішнього огляду (т.1 а.с.36-47);
- висновком № 25 судово-медичної експертизи крові трупа ОСОБА_7 від 17 січня 2014 року, відповідно до якої кров ОСОБА_7 відноситься до групи А з ізогемаглютинином анти-В (т.1 а.с.88-89);
- висновком № 27 судово-медичної експертизи від 20 січня-28 січня 2014 року речових доказів (одягу) ОСОБА_6 , змивів з рук ОСОБА_6 , постільної білизни, змивів речовини на марлю з підлоги, а також огляду ОСОБА_7 , відповідно до якої кров трупа потерпілого ОСОБА_7 належить до групи А з ізогемаглютинином анти-В; кров громадянина ОСОБА_6 відноситься до групи О з ізогемаглютинином анти-А та анти-В; в змивах на марлю речовини з обох рук гр-на ОСОБА_6 наявності крові не встановлено; в слідах на штанах громадянина ОСОБА_6 , на його тапочках, в змивах на марлю речовини з підлоги із бильця ліжка, а також в слідах на підодіяльнику, на наволочці на подушку, на ганчірці, на штанах потерпілого ОСОБА_7 , на його светрі, сорочці, спортивній кофті, майці, трусах встановлено наявність крові людини групи А з ізогемаглютинином анти-В, що не виключає її походження від потерпілого громадянина ОСОБА_7 . Громадянину ОСОБА_6 кров, у вищевказаних об`єктах належати не може (т.1 а.с.95-98);
- висновком судово-медичної цитологічної експертизи № 19 від 16 січня-12 лютого 2014 року табуреток, вилучених під час огляду палати Жмеринського психоневрологічного інтернату, відповідно до походження плям крові на правому ребрі сидіння табуретки (об`єкт №1) та задньої правої ніжки табуретки (об`єкт №2), встановлена наявність крові людини чоловічої генетичної статі, при визначенні групової належності якої було виявлено антиген А, що визначає А (ІІ) групу крові ізосерелогічної системи АВО., походження якої може бути від будь-якого одного чи кількох чоловіків з групою крові А (ІІ), в тому числі і від потерпілого громадянина ОСОБА_7 (т.1 а.с.104-107);
- висновком судово-медичної цитологічної експертизи № 20 від 16 січня-10 лютого 2014 року піднігтьового вмісту ОСОБА_6 , відповідно до якого при дослідженні піднігтьового вмісту правої та лівої рук громадянина ОСОБА_6 наявність крові не встановлена, знайдені одиничні епітеліальні клітини людини, статева належність яких не встановлена у зв`язку із відсутністю серед них епітеліоцитів зі збереженими і придатними для цитологічного дослідження ядрами у зв`язку із їх надзвичайно малою кількістю для даного виду серологічного дослідження (т.1 а.с. а.с.113-115);
- висновком додаткової судово-медичної експертизи № 8 від 10 лютого-10 березня 2014 трупа ОСОБА_7 , відповідно до якого у ОСОБА_7 виявлено сполучну травму тіла у вигляді: черепно-мозкової травми (забій головного мозку, перелом верхньої щелепи ФОР-2, забійні рани перенісся, підборіддя, лівого надбрів`я, лівої завушної ділянки з синцями та саднами обличчя); травми грудей (перелом грудини, переломів 13 ребер обох половин грудної клітки, синці грудей); синці тильних поверхонь кистей, які виникли незадовго до настання смерті від численної дії тупих твердих предметів, до яких належить і дерев`яний стілець та кулаки. Смерть ОСОБА_7 настала від травматичного шоку, яким ускладнилась сполучна травма тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння, між нею та смертю прямий причинний зв`язок. Вивчення трупних явищ дає змогу стверджувати, що смерть ОСОБА_7 настала між 22.00-24.00 годинами 6 січня 2014 року. Продовгуватої форми рани голови виникли від дії тупих твердих предметів з обмеженою продовгуватою контактуючою поверхнею, за відсутністю елементів заліза на їх поверхнях, вони могли бути нанесені ребристою поверхнею дерев`яним сидінням представленого на експертизу стільця. Тупі тверді предмети на тіло ОСОБА_7 подіяли не менше як сімнадцять разів та більше. В зв`язку із масивністю отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_7 міг жити певний проміжок часу в межах хвилин, десятків хвилин, при цьому втративши змогу до активних цілеспрямованих дій. Розташування ушкоджень у ОСОБА_7 зі сторони обличчя можливо нанесені у лежачому положенні останнього на спині. Синці на тилах кистей у ОСОБА_7 могли утворитися в умовах боротьби чи самозахисту. Ознак захворювань, які б могли спричинити смерть останнього не виявлено. При судово-токсикологічній експертизі крові та сечі трупа ОСОБА_7 етилового спирту та його ізомерів не виявлено, на час смерті він знаходився в тверезому стані (т.1 а.c.160-162);
- висновком судової психолого-психіатричної експертизи № 13 від 20 лютого 2014 року в частині, в якій зазначено, що після багаторазового повторення запитання ОСОБА_6 відповів, що вдарив ОСОБА_7 табуреткою по голові, бо «він мене дістав, вкрав банківські чеки на велику суму» та зроблено висновки, що в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_6 страждав на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїчної форми. В період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, ОСОБА_6 не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_6 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії параноїдної форми. ОСОБА_6 в теперішній час не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_6 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у психіатричній лікарні з суворим режимом нагляду. ОСОБА_6 підпадає під дію ст.19 ч.2 КК України (т.1 а.с.219-223);
- постановою від 12 січня 2014 року, із якої вбачається, що речовими доказами у кримінальному провадженні визнано такі речі: три змиви речовини бурого кольору; наволочку та підодіяльник із слідами речовини бурого кольору; ганчірку із слідами речовини бурого кольору; слід взуття з поверхні підлоги; одяг ОСОБА_6 , а саме: штани сірого кольору та тапочки чорного кольору із слідами речовини бурого кольору; змиви з рук ОСОБА_6 ; одяг ОСОБА_7 , а саме: спортивну куртку синього кольору, светр червоного кольору, сорочку рожевого кольору, майку білого кольору, штани синього кольору, труси кольорові; стілець зі слідами речовини бурого кольору (т.1 а.с.132-133);
- висновком судово-психіатричного експерта № 141 від 17 вересня 2015 року в частині, відповідно до якого ОСОБА_6 в теперішній час страждає на хронічне душевне захворювання у вигляді шизофренії, параноїчної форми, безперервного типу перебігу, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. та потребує примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із суворим режимом нагляду. За своїм психічним станом ОСОБА_6 не може брати участь в судовому засіданні, самостійно захищати свої права та законні інтереси в кримінальному судочинстві, не здатний розуміти дії інших осіб, в тому числі і учасників судового провадження (т.3 а.с.85-87).
Дослідивши безпосередньо та оцінивши всі вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.94 КПК України, суд вважає їх належними і допустимими, оскільки вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, отримані у порядку, встановленому цим Кодексом, а також визнані і не оспорюються стороною захисту.
Оцінюючи висновки досудового слідства в сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд не бере до уваги висновок судової психолого-психіатричної експертизи № 13 від 20 лютого 2014 року, а також висновок судово-психіатричного експерта № 141 від 17 вересня 2015 року в частині, що ОСОБА_6 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування у психіатричній лікарні з суворим режимом нагляду. При цьому суд вважає, що дії ОСОБА_6 неправильно кваліфіковані досудовим слідством за ст.115 ч.1 КК України і підлягають кваліфікації за ст.121 ч.2 КК України з огляду на таке.
Відповідно до положень ч.3 ст.337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Згідно з п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 7 лютого 2003 року, для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: (при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю. Якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.
Як установлено у судовому засіданні, ОСОБА_6 з ОСОБА_7 до події ніколи не конфліктував, вони тривалий час проживали у одній кімнаті, про що свідчать допитані у судовому засіданні свідки; після вчинення суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_6 сам припинив свої дії, по-різному їх коментуючи працівникам психоневрологічного інтернату; після отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_7 залишався живим на протязі двох годин, що випливає з показань допитаних судом свідків, висновку експерта про те, що смерть наступила між 22 та 24 годинами, рапорту чергового міліції, який прийняв телефонний дзвінок про смерть ОСОБА_7 в 00 г 30 хв.
Суд також враховує, що тілесні ушкодження наносились ОСОБА_6 . ОСОБА_7 у темній кімнаті, без конкретної направленості ударів, що підтверджується показаннями свідка ОСОБА_10 , який першим побачив ОСОБА_6 після вчинення тим суспільно-небезпечного діяння; кількість, характер і локалізацію поранень по всьому тілу, а не тільки у життєво важливі ділянки, про що свідчить висновок експерта про те, що смерть ОСОБА_7 наступила від травматичного шоку, який ускладнився сполучною травмою тіла, яка відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Не знайдено у піднігтьовому вмісті правої та лівої рук ОСОБА_6 крові, що вказано у висновку судово-медичної цитологічної експертизи № 20 від 16 січня-10 лютого 2014 року, і що, на думку суду, свідчить про відсутність в діях ОСОБА_6 направленості на позбавлення життя ОСОБА_7 .
Питання про спрямованість умислу вини, мотиву, цілей у цьому випадку не йдеться, оскільки ОСОБА_6 у момент вчинення суспільно-небезпечного діяння був у стані неосудності.
Однак, враховуючи вищезазначені моменти, суд, зберігаючи відповідно до вимог ч.6 ст.22 КПК України об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що стороною обвинувачення не доведено, що ОСОБА_6 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ст.115 ч.1 КК України умисне вбивство, і що ОСОБА_6 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ст.121 ч.2 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Щодо особи ОСОБА_6 судом встановлено, що ОСОБА_6 , 1973 року народження, неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у КЗ «Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка» (т.1 а.с.148, 183, 184), на час вчинення суспільно-небезпечного діяння був повнолітнім (т.1 а.с.168), знаходився на утриманні та повному державному забезпеченні у Жмеринському психоневрологічному інтернаті відповідно до наказу № 61 від 02 березня 2011 року (т.1 а.с. 3, 171), має сім`ю (т.1 а.с.172), за місцем перебування характеризується задовільно (т.1 а.с.178), за місцем проживання характеризується позитивно (т.1 а.с.191), раніше не судимий та до кримінальної відповідальності не притягувався (т.1 а.с.181), на обліку у наркокабінеті Жмеринської ЦРЛ не перебував та не перебуває (т.1 а.с.186); на обліку у наркокабінеті Шаргородської ЦРЛ не перебував та не перебуває, перебував на обліку у лікаря психіатра з діагнозом: шизофренія, параноїдна безперервна до 2011 року (т.1 а.с.189);
Відповідно до ч. 2 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Таким чином, передбачена цією статтею неосудність є юридичною категорією, а тому визнання особи неосудною належить виключно до компетенції суду.
Згідно зі ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
Обираючи ОСОБА_6 вид примусових заходів медичного характеру, тобто вид нагляду при госпіталізації до психіатричного закладу, суд виходить з такого.
Відповідно до висновків судової психолого-психіатричної експертизи № 13 від 20 лютого 2014 року, а також судово-психіатричного експерта № 141 від 17 вересня 2015 року ОСОБА_6 потребує примусових заходів медичного характеру у вигляді примусового лікування в психіатричній лікарні із суворим режимом нагляду.
Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» зазначає, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК ), - висновку судово-медичної експертизи. Суди повинні критично оцінювати зазначені висновки з точки зору їх наукової обґрунтованості, переконливості й мотивованості, оскільки згідно зі статтями 65, 67, 75 КПК ці висновки є доказами у справі, які не мають наперед установленої сили, не є обов`язковими для суду, але незгода з ними має бути вмотивована у відповідних ухвалі, вироку, постанові суду. Коло осіб, щодо яких можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, визначено у ст. 93 КК, вичерпний перелік видів цих заходів - у ст. 94 цього Кодексу.
Далі Пленум вказує, що визначаючи відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити як з його психічного стану, так і з характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння.
Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб (ч. 1 ст. 94 КК) суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного
закладу, який його здійснюватиме).
Враховуючи вищевикладені позиції, суд при визначенні типу психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного ОСОБА_6 , враховує, що експертизи про необхідність поміщення його у психіатричний заклад суворого типу були проведені більше двох років та вісім місяців тому; свідок ОСОБА_15 лікуючий лікар-психіатр ОСОБА_6 у судовому засіданні безпосередньо пояснила про покращання його психічного стану та можливість перебування у відділенні з посиленим режимом нагляду, що буде краще для лікування хворого, а також довідку № 126 від 26 січня 2016 року головного лікаря Вінницької обласної психіатричної лікарні № 2 про те, що перешкод для подальшого лікування та перебування ОСОБА_6 у відділенні № 10 зі звичайним режимом нагляду немає (т.3 а.с.136).
Відповідно до ч.4 ст.94 КК України госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах посиленого нагляду.
Вислухавши думку прокурора, який вважає, що ОСОБА_6 слід госпіталізувати до психіатричного закладу з суворим режимом нагляду; захисника ОСОБА_6 ОСОБА_4 , який вважає, що ОСОБА_6 потребує госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом, з урахуванням положень ст.19 КК України, враховуючи висновки судової психолого-психіатричної експертизи, психічний стан ОСОБА_6 , який згідно з повідомленням установи, у якій перебуває на даний час, за психічним станом може перебувати відділенні № 10 зі звичайним режимом нагляду, характер вчиненого ОСОБА_6 суспільно-небезпечного діяння, суд вважає, що вчинене ОСОБА_6 суспільно-небезпечне діяння, передбачене ст.121 ч.2 КК України, було вчинено ним в стані неосудності, і до нього необхідно застосувати примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із посиленим наглядом, оскільки в теперішній час за своїм психічним станом він не становить загрози для суспільства.
Речові докази, що передані на зберігання до Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області, підлягають знищенню відповідно до матеріалів провадження з врахуванням думки учасників кримінального провадження (т.1 а.с.132-133)
Судові витрати (т.1 а.с.129) відповідно до положень ст. 124 КПК України розподілу не підлягають, оскільки судом не ухвалено обвинувального вироку, а відносяться за рахунок держави.
Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.
Цивільний позов не заявлено.
Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 19, 92, 93, 94 КК України, ст.ст. 512, 513 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити частково.
Застосувати до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мурафа Шаргородського району Вінницької області, проживаючого у психоневрологічному інтернаті АДРЕСА_1 , перебуваючого у 10-му відділенні Вінницької обласної психіатричної лікарні № 2 з загальним режимом нагляду примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.
Речові докази три змиви речовини бурого кольору; наволочку та підодіяльник із слідами речовини бурого кольору; ганчірку із слідами речовини бурого кольору; слід взуття з поверхні підлоги; одяг ОСОБА_6 , а саме: штани сірого кольору та тапочки чорного кольору із слідами речовини бурого кольору; змиви з рук ОСОБА_6 ; одяг ОСОБА_7 , а саме: спортивну куртку синього кольору, светр червоного кольору, сорочку рожевого кольору, майку білого кольору, штани синього кольору, труси кольорові; стілець зі слідами речовини бурого кольору знищити.
Судові витрати віднести за рахунок держави.
На ухвалу може бути подана апеляція до Апеляційного суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд на протязі тридцяти днів з дня її оголошення.

Головуючий ОСОБА_18