П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_6,
суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, -
при секретарях: за участю ОСОБА_14, ОСОБА_15, - прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_16, захисника ОСОБА_1, -
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за заявою захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перегляд вироку апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_3,

у с т а н о в и л а:

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 6 квітня 2015 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Полтави, громадянина України, раніше не судимого, засуджено за частиною першою статті 118 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі строком на три роки.

Вироком апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року вирок районного суду в частині кваліфікації дій засудженого і призначення покарання скасовано та ухвалено новий вирок, яким визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на дев'ять років. В іншій частині вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком апеляційного суду ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він 8 червня 2014 року у вечірній час за місцем свого фактичного проживання (АДРЕСА_1) під час вживання спиртних напоїв зі своїми знайомими, у тому числі й з ОСОБА_4, який у той час вів телефонні переговори з ОСОБА_5, довідався, що останній має перед ОСОБА_4 борг. З метою його повернення та вирішення конфлікту ОСОБА_3 втрутився у телефонну розмову та вирішив негайно здійснити «розбору» з ОСОБА_5, домовившись із ним про зустріч.

Приблизно о 00.05 год. 9 червня 2014 року ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 прибули до воріт домоволодіння АДРЕСА_2, звідки до них вийшов ОСОБА_5 При цьому конфлікт, який розпочався зі словесної перепалки по телефону, переріс у бійку, під час якої ОСОБА_5 вдарив кулаками по обличчю і ногою по лівій нозі ОСОБА_3 Коли вони обидва впали на землю, під час боротьби ОСОБА_5 схопив ОСОБА_3 руками за шию, а останній, знайшовши поряд колюче-ріжучий предмет, схожий на ніж, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків у виді смерті ОСОБА_5, завдав ним потерпілому 4 удари в різні анатомічні частини тіла. Смерть ОСОБА_5 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, з пошкодженням серцевої сорочки та правого шлуночка серця, що призвело до тампонади серця у порожнині серцевої сорочки кров'ю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

Приводом перегляду справи Верховним Судом України (далі - Суд) стала заява захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_1, а підставами - твердження в заяві про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Суду.

На думку захисників, дії ОСОБА_3 отримали неправильну юридичну оцінку за частиною першою статті 115 КК, оскільки ОСОБА_5 першим почав завдавати ударів ОСОБА_3 та після того, як вони разом впали, схопив засудженого за шию, і лише вже після цього останній завдав потерпілому ударів знайденим поряд колюче-ріжучим предметом, схожим на ніж. Тому захисники вважають, що засуджений вчинив злочин із мотивів захисту від протиправних дій потерпілого, які становили реальну загрозу для його життя і здоров'я, однак перевищив при цьому межі необхідної оборони, тобто вчинив злочин, передбачений статтею 118 КК.

Як приклад неоднакового правозастосування за пунктом 1 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу (далі - КПК) захисники посилаються на ухвали суду касаційної інстанції. Зокрема, ухвалу касаційного суду від 12 вересня 2006 року, зі змісту якої видно, що касаційна інстанція залишила без зміни судові рішення щодо ОСОБИ_2, засудженого за статтею 118 КК, не погодившись із доводами касаційної скарги потерпілої про необхідність кваліфікації дій засудженого за статтею 115 КК, зазначивши в ухвалі, що в обстановці, яка склалася, а саме завдання ОСОБІ_2 ОСОБОЮ_5 під час конфлікту двох ударів в обличчя, від чого ОСОБА_2 впав, останній мав підстави вважати, що дії потерпілого є загрозливими для його життя і мали агресивний характер, але через стан сильного душевного хвилювання, викликаного конфліктом, ОСОБА_2 не усвідомлював помилковості свого припущення щодо загрози своєму життю і, перевищуючи межі необхідної оборони, завдав ОСОБІ_5 удару в груди металевою пластиною, яка, як спосіб захисту, не відповідала характеру і небезпеці посягання.

З рішення касаційного суду від 20 грудня 2011 року видно, що у потерпілого ОСОБА_6 виник конфлікт з потерпілою ОСОБА_7, яку він вдарив й після того, як засуджений заступився за неї, то ОСОБА_6 вдарив його та став душити, від чого у засудженого почало темніти в очах. Тільки після цього, не маючи іншої можливості уникнути подальшого насильства з боку потерпілого, засуджений застосував ніж. За таких обставин касаційний суд погодився з рішенням апеляційного суду про перекваліфікацію дій засудженого із частини першої статті 115 КК на статтю 118 КК.

В ухвалі від 11 червня 2013 року щодо ОСОБА_5 касаційним судом встановлено, що через незначний привід під час святкування Нового року в кімнаті гуртожитку потерпілий намагався завдати удари засудженому, повалив його на ліжко, однак їх розборонили. При цьому засуджений ножа не виймав і не намагався його застосувати, проявів агресії не виявляв. Згодом потерпілий запропонував вийти засудженому ОСОБА_5 в коридор і не бажав, щоб хтось був присутнім під час їх розмови. У коридорі потерпілий почав завдавати засудженому тілесні ушкодження. ОСОБА_5, захищаючись від ударів ОСОБА_6, умисно завдав удар ножем потерпілому, внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер. Суд касаційної інстанції погодився з висновками місцевого та апеляційного судів про кваліфікацію дій засудженого за статтею 118 КК.

Як видно з рішення від 22 жовтня 2013 року, спростовуючи доводи касаційної скарги прокурора про неправильність кваліфікації дій Суду за статтею 118 КК, касаційний суд зазначив, що, завдавши ОСОБА_2, коли той намагався кілька разів ударити засудженого табуретом, удар в грудну клітку ножем, який взяв зі столу, спричинивши тілесні ушкодження, від яких потерпілий помер, засуджений діяв у стані необхідної оборони, оскільки мав істотний фізичний недолік (відсутність ноги), а тому поступався можливостями нападнику й діяв у несприятливій для себе обстановці захисту у зв'язку з обмеженням у вільному переміщенні через інтер'єр кімнати, однак перевищив її межі.

На обґрунтування своєї заяви з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України (пункт 3 частини першої статті 445 КПК), заявники посилаються на постанови від 15 травня 2014 року, 27 листопада 2014 року, 22 січня 2015 року, 30 жовтня 2014 року та від 17 грудня 2015 року, у яких, як зазначено в заяві, містяться висновки щодо розмежування умисного вбивства (стаття 115 КК) від умисного вбивства при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця (стаття 118 КК). Вважають, що рішення суду касаційної інстанції не відповідає висновкам, викладеним у зазначених постановах ОСОБА_1, оскільки наявні в засудженого тілесні ушкодження, зокрема струс головного мозку та садна на шиї, свідчать, що з боку потерпілого мало місце суспільно небезпечне посягання, що, у свою чергу, викликало в засудженого необхідність його негайного відвернення чи припинення, під час якого він перевищив межі необхідної оборони.

Також заявники зазначають про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону.

У своїй заяві захисники ОСОБА_2 і ОСОБА_1 порушують питання про скасування вироку апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_3 з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Крім того, захисники просять вирішити питання про звільнення ОСОБА_3 після відбуття строку покарання, призначеного за вироком суду першої інстанції, у виді обмеження волі на строк три роки.

Судова палата у кримінальних справах Суду заслухала суддю-доповідача, захисника ОСОБА_1, яка підтримала заяву, пояснення прокурора про відмову в задоволенні заяви, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали провадження, проаналізувала наукові висновки, підготовлені членами Науково-консультативної ради при Суді, обговорила доводи заяви і дійшла висновку про зазначене нижче.

1. Справу про перегляд судових рішень щодо засудженого ОСОБА_3 допущено до провадження Суду за заявою захисників, які посилаються на положення пунктів 1 і 3 статті 445 КПК.

2. Рішення суду касаційної інстанції у кримінальній справі щодо ОСОБА_3 переглядається відповідно до повноважень Суду, визначених положеннями статті 454 КПК.

У зв'язку із цим Суд нагадує, що до його компетенції не належить розгляд помилок щодо фактів, нібито допущених судами першої чи апеляційної інстанції. Якби це було інакше, Суд перебирав би на себе не властиві для нього функції та перевищив би межі своїх повноважень.

У світлі вищевикладених міркувань, за загальним правилом перегляд оспореного рішення відбувається виключно з тих фактичних обставин, які встановлені судами факту, у даній кримінальній справі - судом апеляційної інстанції.

3. Застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, заявники убачають у неправильній юридичній оцінці діянь засудженого ОСОБА_3 за статтею 115 КК, тоді як встановлені судом фактичні обставини свідчать про необхідність кваліфікації його дій за статтею 118 КК, оскільки у наданих для порівняння судових рішеннях подібні обставини справи розцінені як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

На підтвердження своїх доводів для перегляду судових рішень щодо ОСОБА_3 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 445 КПК, до заяви долучено копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та Суду, які, на думку заявників, демонструють таку неоднаковість.

4. Порівняння суспільно небезпечних діянь оспорюваного та порівнюваних рішень суду касаційної інстанції свідчить про їх певну подібність за окремими спільними рисами, зокрема за об'єктом посягання - життя іншої людини, суб'єктом злочину - фізична осудна особа, за такими ознаками об'єктивної сторони, як обстановка, спосіб та знаряддя злочину, настання наслідків у вигляді смерті.

Водночас ці діяння містять ознаки, якими різняться між собою, а саме: за характером небезпеки, що загрожувала особі, яка захищалася, (ухвали від 20 грудня 2011 року та від 11 червня 2013 року); обстановкою та фізичними даними потерпілого і нападаючого (ухвала від 22 жовтня 2013 року); особливим емоційним станом цієї особи (ухвала від 12 вересня 2006 року), - а тому отримали різну кримінально-правову оцінку: в оспорюваному рішенні - за частиною першою статті 115 КК; у порівнюваних - за статтею 118 КК.

5. Окрім проведення порівнювання правових висновків оскаржуваних та наданих, як подібних судових рішень, для встановлення однаковості чи неоднаковості застосування норм матеріального права Суд також аналізує ці норми:

Стаття 118. Умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони або у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця

«Умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, а також у разі перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, -

карається виправними роботами на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до двох років»;

Частина перша статті 115. Умисне вбивство

«Вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, -

карається позбавленням волі на строк від семи до п'ятнадцяти років»;

Стаття 36. Необхідна оборона

«1. Необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

2. Кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

3. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

4. Особа не підлягає кримінальній відповідальності, якщо через сильне душевне хвилювання, викликане суспільно небезпечним посяганням, вона не могла оцінити відповідність заподіяної нею шкоди небезпечності посягання чи обстановці захисту.

5. Не є перевищенням меж необхідної оборони і не має наслідком кримінальну відповідальність застосування зброї або будь-яких інших засобів чи предметів для захисту від нападу озброєної особи або нападу групи осіб, а також для відвернення протиправного насильницького вторгнення у житло чи інше приміщення, незалежно від тяжкості шкоди, яку заподіяно тому, хто посягає».

6. Далі Суду належить проаналізувати, чи відповідає зміст кримінального закону висновкам суду касаційної інстанції у даному кримінальному провадженні щодо юридичної оцінки вчиненого ОСОБА_3 діяння.

Як умисне убивство, так і вчинене при перевищенні меж необхідної оборони, мають одні і ті самі ознаки об'єктивної (протиправне посягання на життя людини, наслідки у вигляді смерті та причинний зв'язок між зазначеними діяннями і наслідками), та суб'єктивної сторони (умисна форма вини, прямий або непрямий умисел, коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особи, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання).

Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачено статтею 115 КК, обов'язковою ознакою суб'єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Відповідно до частини першої статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (частина третя статті 36 КК).

Наведені теоретичні положення свідчать, що стан необхідної оборони виникає лише за наявності для неї підстави, зокрема, вчинення суспільно небезпечного посягання, що викликає у того, хто захищається, необхідність у його негайному відверненні чи припиненні шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди.

З обсягу та характеру фактичних обставин справи, у якій оспорюється рішення суду касаційної інстанції, видно, що конфлікт між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розпочався зі словесної перепалки по телефону за ініціативою останнього, яка в подальшому переросла у бійку, під час якої ОСОБА_5 вдарив кулаками по обличчю і ногою по лівій нозі ОСОБА_3 Коли обидва впали на землю, під час боротьби ОСОБА_5 схопив ОСОБА_3 руками за шию, а останній, знайшовши поряд колюче-ріжучий предмет, схожий на ніж, завдав потерпілому 4 удари в різні частини тіла, спричинивши поранення, від яких ОСОБА_5 помер.

Зазначені обставини справи, а саме те, що: конфлікт між потерпілим та засудженим, ініціатором якого був останній, розпочався зі словесної перепалки по телефону, а згодом переріс у обопільну бійку, під час якої вони заподіювали тілесні ушкодження один одному; ОСОБА_3, за своїми фізичними даними відрізнявся більш міцною статурою і був фізично сильнішим за потерпілого; відсутні дані про наявність у потерпілого ножа; знайомий ОСОБА_3 - свідок ОСОБА_4, під час бійки між засудженим та потерпілим знаходився поруч, однак підстав для втручання не вбачав, а отже й загрози для ОСОБА_3 - свідчать про те, що між ними відбувалася взаємна бійка і дії потерпілого, який, хоча і першим почав завдавати удари ОСОБА_3, за своїми об'єктивними ознаками не створювали реальної та безпосередньої загрози для ОСОБА_3, а відтак, і не викликали невідкладну необхідність у її відверненні з його боку.

З урахуванням наведеного, юридична оцінка вчиненого ОСОБА_3 діяння як умисного убивства за частиною першою статті 115 КК є правильною, оскільки даних на підтвердження обстановки необхідної оборони не виявлено.

7. Стосовно доводів заяви про наявність для перегляду Судом оскаржуваних судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, Суд зазначає.

Підстава для перегляду Судом судових рішень, передбачена пунктом 3 частини першої статті 445 КПК, означає встановлення відповідності висновку щодо застосування норм права, викладеному у постанові Суду, із висновком про застосування цих же норм у оскаржуваному рішенні суду касаційної інстанції.

На думку захисників, висновки, висловлені у постановах Суду від 15 травня, 30 жовтня, 27 листопада 2014 року, 22 січня і 17 грудня 2015 року щодо визначення стану необхідної оборони та перевищення її меж, проігноровано при винесенні вироку апеляційного суду й ухвали касаційної інстанції щодо ОСОБА_3

Водночас у вказаних рішеннях Суду висловлено орієнтири з приводу оцінки тих фактичних обставин, які встановлені судами факту, та визначено критерії при застосуванні оціночного поняття стану і меж необхідної оборони, згідно із якими правомірність необхідної оборони обумовлюється наявністю суспільно небезпечного посягання, його дійсністю та об'єктивною реальністю, межами захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Окрім того, у зазначеній судовій практиці Суду наголошується, що для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Зіставлення наведеного з результатом правозастосування у конкретному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 і засудження останнього за частиною першою статті 115 КК не виявило розбіжностей із висновками, сформованих найвищою судовою інстанцією.

Таким чином, при розгляді заяви захисників в інтересах засудженого ОСОБА_3 щодо неоднакового застосування касаційним судом норми матеріального права та невідповідності судових рішень щодо нього висновкам у постановах Суду, що має наслідком неправильну юридичну оцінку дій засудженого за частиною першою статті 115 КК, обставини, які стали підставою для перегляду даної справи за пунктом 1 і 3 статті 445 КПК, не підтвердилися, а зазначена норма права застосована правильно, у зв'язку із чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Що стосується тверджень заявників щодо порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, то ці твердження виходять за межі визначеного главою 33 КПК предмету перегляду Судом.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити в задоволенні заяви захисників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про перегляд вироку апеляційного суду Полтавської області від 24 липня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року щодо ОСОБА_3.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_17

Судді:
ОСОБА_18 ОСОБА_19

ОСОБА_20 ОСОБА_21

ОСОБА_22 ОСОБА_23

ОСОБА_24