Справа № 201/9316/16к
Провадження № 1кп/201/520/2016
УХВАЛА
4 листопада 2016 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 розглянувши у підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000143 відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. П`ятихатки, Дніпропетровська область, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України

В підготовчому судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_5

обвинувачені ОСОБА_3

ОСОБА_4

захисник ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:
В провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

В підготовчому судовому засіданні захисник завив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору в зв`язку з його невідповідністю вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, що підтримали обвинувачені та проти чого заперечував прокурор.

Заслухавши думку учасників процесу, суд вважає, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Пунктом 5 ч. 2 ст. 291 КПК України передбачено, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
В своїй практиці Європейський суд з прав людини зазначає, що обвинувачений у вчиненні злочину має бути детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення (формулювання обвинувачення), а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів (правова кваліфікація). (справа «Маттоціа проти Італії").

Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій, або суперечність формулювання обвинувачення правовій кваліфікації дій унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

В порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України прокурором в обвинувальному акті допущено суперечність у формулюванні обвинувачення та правовій кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 по епізоду відкритого викрадення майна малолітньої ОСОБА_7 .
Так, в обвинувальному акті прокурором зазначено, що 13.01.2016 близько 13-30 годин ОСОБА_3 підбіг до потерпілої ОСОБА_7 ззаду та своєю лівою рукою схопив за мобільний телефон, який потерпіла, розмовляючи по мобільному телефону, тримала своєю правою рукою біля свого правого вуха, та скоїв ривок мобільного телефону на себе, тим самим заволодівши мобільним телефоном.
Вказані дії ОСОБА_3 прокурором кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України як, відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно.
Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння / п. 5 ППВСУ № 10 від 06.11.2009/.
Оскільки при формулюванні обвинувачення прокурором не зазначено про вчинення насильства обвинуваченим відносно потерпілої, а в при викладі правової кваліфікації дій обвинуваченого вказано таку кваліфікуючу ознаку як грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, то прокурором допущено суперечність між формулюванням обвинувачення та правовою кваліфікацією дій обвинуваченого, що позбавляє останнього можливість розуміти висунуте обвинувачення, що, в свою чергу, унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Таким чином обвинувальний акт в цій частині не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Аналогічних порушень допущено прокурором і при викладі формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_3 відносно потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У всіх випадках прокурором при формулюванні обвинувачення не зазначено про застосування жодного насильства до потерпілих, а в правовій кваліфікації дій обвинуваченого вказано, що останній вчинено грабіж поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тобто прокурором допущено суперечність між формулюванням обвинувачення та правовою кваліфікацією дій обвинуваченого, що позбавляє останнього можливість розуміти висунуте обвинувачення, що, в свою чергу, унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Таким чином обвинувальний акт в цій частині також не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Далі, з обвинувального акту вбачається, що обвинуваченому ОСОБА_3 інкримінується вчинення розбійного нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, повторно, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України відносно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 .

Диспозиція частини першої статті 187 КК України передбачає кримінальну відповідальність за вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або погрозою застосування такого насильства (розбій).

При цьому, диспозиція частини другої ст. 187 КК України передбачає кримінальну відповідальність за скоєння розбою, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила розбій або бандитизм.

Отже, наведені диспозиції ч. 1 та ч. 2 ст. 187 КК України не містять такої кваліфікуючої ознаки, як повторність.

Таким чином правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_3 не містить точного формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, а тому обвинувальний акт в цій частині також не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Даклі, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення за епізодом відносно неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , які прокурор вважає встановленими, при формулюванні обвинувачення суперечить правовій кваліфікації інкримінованого злочину, наведеній в обвинувальному акті, оскільки спочатку зазначено, що у ОСОБА_3 виник умисел на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, після чого вказано, що обвинувачений, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном, поєднаного вже з насильством, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, тримаючи ніж за рукоятку, висловив погрози застосування цього ножа, чим подавив волю неповнолітнього потерпілого ОСОБА_11 , який злякавшись погроз, віддав ОСОБА_3 мобільний телефон, що у даному випадку, не є застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а є погрозою застосування такого насильства.

Таким чином в обвинувальному акті допущені суперечності, а отже в цій частині він також не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Як вбачається з обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_3 інкримінується вчинення розбійного нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, повторно, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України відносно потерпілого ОСОБА_12 та малолітнього потерпілого ОСОБА_13 .

Однак, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, допущені наведені вище аналогічні порушення та з незрозумілих причин обвинуваченому ОСОБА_3 при формулюванні обвинувачення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 України інкримінована не передбачена диспозицією цієї статті Кримінального кодексу України кваліфікуюча ознака повторність.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення за епізодами відносно потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які прокурор вважає встановленими, при формулюванні обвинувачення суперечить правовій кваліфікації інкримінованого злочину, наведеній в обвинувальному акті, оскільки спочатку зазначено, що у ОСОБА_3 виник умисел на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілих, після чого вказано, що обвинувачений, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном, поєднане вже з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що в свою чергу, є кваліфікуючою ознакою, яка передбачена диспозицією ст. 186 КК України, а не диспозицією ст. 187 КК України, висловив погрози застосування ножа, чим подавив волю останніх та примусив віддати майно, що у даному випадку, не є застосуванням будь-якого насильства яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, а у будь-якому разі, є погрозою застосування того чи іншого насильства.

Крім того, як вбачається з обвинувального акту обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 інкримінується вчинення розбійного нападу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, повторно, за попередньою змовою групою осіб, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України відносно потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , малолітніх потерпілих ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .

Однак, при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, допущені наведені вище аналогічні порушення та з незрозумілих причин обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при формулюванні обвинувачення за наведеними епізодами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 України інкримінована не передбачена диспозицією цієї статті Кримінального кодексу України кваліфікуюча ознака повторність.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення за епізодом відносно потерпілого ОСОБА_14 , які прокурор вважає встановленими, при формулюванні обвинувачення суперечить правовій кваліфікації інкримінованого злочину, наведеній в обвинувальному акті, оскільки спочатку зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили в попередню змову на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, після чого вказано, що обвинувачені, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном, поєднаного вже з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, що в свою чергу, є кваліфікуючою ознакою, яка передбачена диспозицією ст. 186 КК України, а не диспозицією ст. 187 КК України, висловили погрози застосування ножа, чим подавили волю останніх та примусили віддати майно, що у даному випадку, не є застосуванням будь-якого насильства яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або яке не є небезпечним для життя чи здоров`я, а у будь-якому разі, є погрозою застосування того чи іншого насильства.

Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення за епізодом відносно малолітніх потерпілих ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , які прокурор вважає встановленими, при формулюванні обвинувачення суперечить правовій кваліфікації інкримінованого злочину, наведеній в обвинувальному акті, оскільки спочатку зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вступили у попередню змову на вчинення розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілих, після чого вказано, що обвинувачені, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння майном, поєднаним з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих, тримаючи в руках розкладний ніж, висловили погрози застосування ножа, який демонстрували, чим подавили волю малолітніх потерпілих, які злякавшись погроз, віддали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 майно, що у даному випадку, не є застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а є погрозою застосування такого насильства.

Всі вищевказані суттєві порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для повернен обвинувального акту прокурору.

Необхідно звернути увагу на наступне:

-при прийнятті даного рішення суд не досліджував жодного доказу, а тому не вдався до оцінки доказів, їх належності чи допустимості;

-суд не давав оцінку обставинам кримінального правопорушення, а лише зазначив про невідповідність правової кваліфікації кримінального правопорушення нормі закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та суперечності встановлених прокурором обставин правовій кваліфікації дій обвинувачених;

-призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акту, в якому зазначено правову кваліфікацію, яка не передбачена жодною нормою закону про кримінальному відповідальність, означало б призвести до порушення права на захист обвинуваченого і до можливого скасування судового рішення, ухваленого за результатами розгляду справи судом з підстав порушення права на захист;

-призначити судовий розгляд на підставі вказаного обвинувального акту, розраховуючи на зміну обвинувачення прокурором в майбутньому, суд не може, так як по-перше: зміна обвинувачення це право, а не обов`язок прокурора, а по-друге: зміна обвинувачення має винятковий характер, так як може відбуватись в разі якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення (ст. 338 КПКУ).

07.11.2016 р. закінчується строк тримання під вартою обвинувачених, а тому судом поставлено питання доцільності продовження цього строку.

Прокурор просив продовжити строк тримання обвинувачених під вартою, так як останні обвинувачуються у вчиненні ряду тяжких злочинів і перебуваючи на свободі можуть впливати на потерпілих, намагатись уникнути суду та вчинити інший злочин.

Захисник та обвинувачені просили змінити запобіжний захід на більш м`який.

Суд, вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_3 під вартою, заслухавши учасників процесу, враховує сталість його соціальних зв`язків, його вік, стан здоров`я, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у злочині передбаченому ч. 2 ст. 187 КК України, яке являється тяжким, кількість епізодів злочинної діяльності, а тому суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому строк його тримання під вартою, так як на сьогоднішній день наявний ризик визначений п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання може спробувати ухилитись від суду, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою, заслухавши учасників процесу, враховує сталість його соціальних зв`язків, його вік, стан здоров`я, те що він обвинувачується у вчиненні ряду аналогічних злочинів, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винними у злочині передбаченому ч. 2 ст. 187 КК України, яке являється тяжким, а тому суд вважає за необхідне продовжити обвинуваченому строк його тримання під вартою, так як на сьогоднішній день наявний ризик визначений п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме обвинувачений, розуміючи тяжкість можливого покарання може спробувати ухилитись від суду, а також враховуючи його судимість може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства, суд вважає за необхідне не визначати розмір застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314-316 КПК України, суд
УХВАЛИВ:

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187 КК України та ОСОБА_4 обвинуваченого у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 187 КК України повернути прокурору Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 для усунення недоліків викладених в ухвалі.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_3 до 31 грудня 2016 року.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 до 31 грудня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом семи діб з дня проголошення ухвали суду.
Головуючий - суддя: ОСОБА_1