АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,
секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008421 за апеляційними скаргами заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 рокувідносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, який має вищу освіту, не одружений, працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий 22 квітня 2015 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 121, 75, 76 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 125, ч. 2 ст. 15, п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, за участю:

прокурора ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, з призначенням покарання:
за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки;
за ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років;
за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання повністю приєднано невідбуте ОСОБА_8 покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 20 (двадцять) років.

Згідно з вироком суду, 26 серпня 2015 року, приблизно о 02 год. ночі, ОСОБА_8 , за місцем свого проживання (кв. АДРЕСА_3 ), відчуваючи з ревнощів особисту неприязнь, вирішив шляхом фізичної розправи та вбивства помститися своїй дівчині - ОСОБА_11 , яка пішла від нього до ОСОБА_12 , з яким також зустрічалася.
Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_11 , ОСОБА_8 засобами зв`язку дізнався про місце її перебування - біля будинку АДРЕСА_4 , після чого взяв із собою, як знаряддя вбивства, кухонний ніж і направився на зустріч із нею. Близько 02 год. 10 хв. він прибув за вказаною адресою, де побачив ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 . Одночасно на місце їх зустрічі прибув наряд поліції за викликом ОСОБА_12 , який раніше зазнавав нападу з боку ОСОБА_8 . Розмова між ними у присутності поліцейських була нетривалою, після чого ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 направилася в напрямку метро «Академмістечко», а ОСОБА_8 залишився із поліцейськими.

Близько 02 год. 15 хв., коли ОСОБА_11 разом із ОСОБА_12 перебували поблизу будинку № 1 по вул. Командарма Уборевича, їх наздогнав ОСОБА_8 і між ними продовжилася сварка, під час якої ОСОБА_8 дістав правою рукою із своєї сумки заздалегідь заготовлений ніж та з метою позбавлення життя ОСОБА_11 з вказаних вище мотивів, почав наносити їй численні (всього 14) колото-різані рани в різні частини тіла (груди, живіт, спина, тулуб, передпліччя, руки), в тому числі й коли потерпіла вже нерухома лежала на землі, з яких дев`ять були проникаючі у груди та живіт, поєднані з ушкодження внутрішніх органів, крововтратою та шоком, а тому мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких ОСОБА_11 померла на місці. Інші непроникаючі колото-різані поранення ОСОБА_11 , завдані цими діями обвинуваченого, мають ознаки легких тілесних ушкоджень, які не перебувають у причинному зв`язку із смертю останньої.
Крім того, в процесі нанесення вказаних вище ножових поранень ОСОБА_11 , ОСОБА_8 умисно наніс тим же ножем різану рану по зовнішній поверхні правого колінного суглобу ОСОБА_12 , який намагався захистити ОСОБА_11 і вибити ногою ніж з рук ОСОБА_8 . Вказана рана відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинила короткочасний розлад здоров`я.

Близько 02 год. 20 хв. 26 серпня 2015 року, ОСОБА_8 , переконавшись у тому, що досяг поставленої мети позбавити ОСОБА_11 життя, почав втікати з місця вчинення злочину. У цей момент біля будинку АДРЕСА_5 його вирішив затримати випадковий очевидець подій ОСОБА_10 . Реагуючи на такі дії ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила умисне вбивство, утримуючи в правій руці кухонний ніж, маючи намір позбавити життя ОСОБА_10 , умисно наніс цим ножем один проникаючий колото-різаний удар в область грудної клітини потерпілого, цілячись йому у серце. Цими своїми діями ОСОБА_8 заподіяв ОСОБА_10 проникаюче торако-абдомінальне поранення на лівій переднє-боковій поверхні грудної клітини в проекції 7 ребра по передньо-пахвовій лінії, від якої виходить рановий канал, направлений ззовні досередини, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудей, нижня доля лівої легені та лівий купол діафрагми з проникненням у ліву плевральну порожнину з послідуючим проникненням в черевну порожнину та пораненням селезінки, а тому відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Проте, вчинивши всі дії, які ОСОБА_8 вважав за необхідне для позбавлення життя ОСОБА_10 , цей злочин він не закінчив з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілому було своєчасно надано кваліфіковану медичну допомогу. Після цього ОСОБА_8 знову намагався зникнути з місця вчинення злочину, проте був затриманий.
Не погодившись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 подали схожі за своїм змістом апеляційні скарги, в яких просять вирок Святошинського районного суду міста Києва від 22 лютого 2016 року змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, а також призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання, як за кожен злочин окремо, так і за сукупністю злочинів та вироків. При цьому апелянти вказують, що під час розгляду справи та при постановленні вироку суд першої інстанції допустив однобічність та неповноту судового слідства, а його висновки не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до невірної кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненого щодо потерпілого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 15, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України, тоді як ці дії обвинуваченого підлягали кваліфікації за ч. 1 ст. 121 КК України. Як зазначають апелянти, сам обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового та судового слідства показав, що він не пам`ятає як наніс тілесне ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , наміру вбивати того у нього не було, раніше потерпілого він не знав, сварок і конфліктів між ними не було. Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 показав, що побачив як ОСОБА_8 почав бігти з місця вчинення кримінального правопорушення і вирішив його затримати, крикнувши «стій» він спробував схопити обвинуваченого за одяг, проте ОСОБА_8 вдарив його правою рукою, що в ній було він не бачив. ОСОБА_10 спробував відбити удар, проте невдало, рука ОСОБА_8 слизнула по його руці та він відчув біль у лівому боці. У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 також вказував, що ОСОБА_8 раніше не знав, не зустрічав, та будь-яких стосунків з ним у нього не було, а тому у суду першої інстанції були відсутні докази, які підтверджували б наявність у ОСОБА_8 наміру на вбивство ОСОБА_10 та давали підстави для кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 15, п.13 ч. 2 ст. 115 КК України. Виходячи з цього, дії ОСОБА_8 щодо ОСОБА_10 необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України, з призначенням покарання у межах санкції даної статті, з урахуванням при цьому обставин, встановлених судом першої інстанції : розкаяння ОСОБА_8 , принесення вибачення потерпілому, позитивної характеристики за місцем проживання обвинуваченого. Ці дані не узгоджуються з висновками суду першої інстанції про відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , що свідчить про однобічність та необ`єктивність оцінки судом даних про особу обвинуваченого, який на досудовому слідстві та під час допиту у суді визнав вину у скоєному злочині в повному обсязі, підтвердив ті обставини, які були встановлені досудовим слідством, щиро розкаявся у вчиненому, винить себе за вбивство іншої людини, сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві, зобов`язався відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, заподіяну потерпілій ОСОБА_13 , за місцем проживання характеризується позитивно. За наведених обставин, покарання за ч.1 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років не відповідає ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, є несправедливим внаслідок надмірної суворості, оскільки при його призначенні не були належним чином з`ясовані та враховані дані про особу обвинуваченого.
Заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22.02.2016 року відносно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки, за ч. 1 ст. 115 у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років, за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України призначити ОСОБА_8 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі у виді довічного позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України, з урахуванням вироку від 22.04.2015 року, остаточне покарання ОСОБА_8 за сукупністю вироків визначити шляхом поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі, у виді довічного позбавлення волі. У решті вирок залишити без змін.

При цьому апелянт, не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення та правильність юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки даним про виключно високий ступінь суспільної небезпеки, як особи обвинуваченого, так і вчинених ним діянь. Зокрема, обвинувачений після умовного засудження, зухвало ігноруючи можливість отримання більш суворого покарання, продовжив свої умисні насильницькі дії проти життя та здоров`я інших осіб, керуючись тим самим мотивом, з яким було вчинено попередній злочин стосовно ОСОБА_12 . ОСОБА_8 умисно позбавив ОСОБА_11 життя, повторно завдав тілесних ушкоджень ОСОБА_12 та вчинив закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 . На думку апелянта суд залишив поза межами своєї уваги те, що злочин стосовно ОСОБА_10 було вчинено з метою приховати інший злочин та уникнути затримання, а за таких умов застосування до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі на певний строк є явно недостатнім та не справедливим. Як вказує прокурор, обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень в їх сукупності, негативна характеристика особи винного, його послідовна та наполеглива схильність до насильства, вимагають призначення адекватного покарання у виді довічного позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги заступника прокурора м. Києва, доводи прокурора та потерпілого ОСОБА_10 , котрі підтримали апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва та заперечували проти апеляційних скарг сторони захисту, повторно дослідивши докази за клопотанням сторони захисту, провівши судові дебати та надавши обвинувачуваному останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, , колегія суддів, переглянувши відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг, приходить до висновку, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 в умисному протиправному заподіянні смерті потерпілої ОСОБА_11 , умисному заподіянні потерпілому ОСОБА_12 легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, вчиненні особою, яка раніше вчинила умисне убивство закінченого замаху на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_10 , за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами.

Так, в основу вироку суд поклав сукупність даних, отриманих під час дослідження у суді наступних доказів:
показань обвинуваченого ОСОБА_8 , який свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав частково, не заперечував своєї причетності до позбавлення життя ОСОБА_11 та заподіяння при цьому легкого тілесного ушкодження ОСОБА_14 , заперечував проти обвинувачення у закінченому замаху на вбивство ОСОБА_15 , наполягаючи на тому, що наміру позбавити того життя не мав, міг лише випадково поранити, але водночас зазначав, що деталей цих подій не пам`ятає;
показань потерпілого ОСОБА_12 , згідно яких тойбув знайомий з обвинуваченим та загиблою ОСОБА_11 , з якою підтримував дружні стосунки. ОСОБА_8 внаслідок ревнощів став конфліктувати з ним, а згодом на цьому ґрунті завдав ножове поранення, за що і був засуджений. Ввечері 25 серпня 2015 року він біля станції метро «Академмістечко» зустрічався з ОСОБА_11 , яка після цього поїхала додому. Пізніше вона зателефонувала йому і повідомила, що посварилася із ОСОБА_8 , від якого пішла, а тому попросила, щоб він зустрів її по АДРЕСА_4 . Коли він зустрів ОСОБА_11 , обвинувачений телефонував їм і погрожував вбивством. Він вимушений був викликати працівників поліції, з якими і залишився ОСОБА_8 , а вони з ОСОБА_11 пішли в сторону станції метро «Академмістечко», де їх наздогнав ОСОБА_8 і, висуваючи претензії, дістав ніж, яким почав бити ОСОБА_11 . Вона намагалась втекти від нього, а ОСОБА_12 намагався вибити ніж з рук ОСОБА_8 , який наносив удари ножем і тоді, коли вже поранена ОСОБА_11 впала на дорогу. В цей момент ОСОБА_12 знову намагався вибити ніж, але ОСОБА_8 , відмахуючись, наніс ножем і йому удар в коліно правої ноги та почав втікати. Обставин його затримання ОСОБА_12 не бачив, оскільки залишився біля непритомної ОСОБА_11 . Пізніше до них підійшли перехожі, викликали швидку медичну допомогу і повідомили що ОСОБА_8 затримали;
показань потерпілого ОСОБА_10 , який засвідчив, що є працівником міліції і вечері 25 серпня 2015 року знаходився у приватних справах в кафе по вул. Уборевича. Спочатку він побачив як ОСОБА_8 та ОСОБА_16 дуже гучно з`ясовували стосунки, а коли через деякий час почув жіночий крик, виявив, що на асфальті лежить ОСОБА_11 , поруч з нею знаходився ОСОБА_12 , а ОСОБА_8 втікав в його сторону. Він вийшов назустріч останньому наказавши зупинитися, але ОСОБА_8 наблизився до нього і замахнувся правою рукою. Побачивши у цій руці обвинуваченого великий ніж, він зупинився, прикрившись рукою, і в цей час ОСОБА_8 завдав удар ножем йому в груди, в область серця, від якого він упав. Обставин затримання ОСОБА_8 він не бачив;

показань потерпілої ОСОБА_13 , з яких слідує, що її донька підтримувала стосунки як з обвинуваченим, так і ОСОБА_12 , у зв`язку з чим між ними були сварки. Очевидцем загибелі доньки не була, вважає винуватим у її смерті обвинуваченого, який діяв через ревнощі;
даних протоколів огляду місця події від 26 серпня 2015 року та додатків до них у виді фототаблиць, згідно яких на ділянці місцевості поблизу будинку АДРЕСА_5 , виявлено закривавлений труп жінки на вигляд віком 23 роки з численними колото-різаними ранами в різні частини тіла (груди, живіт, спина, тулуб, передпліччя, руки), поруч виявлена жіноча сумка з паспортом на ім`я ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ніж кухонний з темною ручкою з лезом довжиною до 20 см з плямами бурого кольору, а також сумка чорного кольору з інструментами (а. 66-96). Під час дослідження вказаних протоколів огляду обвинувачений визнав, що вказаний ніж належить йому і його він використав для вбивства ОСОБА_11 , труп якої оглядався, всі виявлені на тілі загиблої колото-різані рани утворилися в результаті його дій, виявлена сумка з інструментами належить йому, а потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_10 вказали на те, що загибла ОСОБА_11 була виявлена на тому місці, де їй востаннє наносив поранення вказаним ножем обвинувачений;
висновків судово-медичного експерта № 2191 від 05 листопада 2015 року, згідно з якими, на тілі ОСОБА_11 були виявлені спричинені в короткий проміжок часу: А) три проникаючих сліпих колото-різаних поєднаних поранення грудей та живота (глибина ранового каналу становить від 10 до 14,5 см), поєднані з пошкодженням м`яких тканей грудей, ребер, пристінкової плеври, діафрагми, печінки, шлунку та підшлункової залози; Б) три проникаючих сліпих колото-різаних поранення грудей (глибина ранового каналу становить від 09 до 11,5 см), поєднані з пошкодженням м`яких тканей грудей та спини, легень, ребер; В) гри проникаючих сліпих колото-різаних поранення живота (глибина ранового каналу становить від 12 до 14 см), поєднані з пошкодженням м`яких тканей живота, кишки та матки. Вказані ушкодження мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) і знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті. На тілі ОСОБА_11 також були виявлені і інші ножові поранень, які не перебувають в прямому причинному зв`язку із настанням її смерті. (а. с100-119);
висновку судово-медичного експерта № 2081 від 11 листопада 2015 року, відповідно до якого на тілі ОСОБА_10 було виявлене проникаюче торако-абдомінальне поранення на лівій переднє-боковій поверхні грудної клітини в проекції 7 ребра по передньо-пахвовій лінії, від якої виходить рановий канал, направлений ззовні досередини, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудей, нижня доля лівої легені та лівий купол діафрагми з проникненням у ліву плевральну порожнину з послідуючим проникненням в черевну порожнину та пораненням селезінки, а тому відноситься до тяжкого тілесного ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Це ушкодження виникло від однократної дії гострого предмету, який має колючо-ріжучі властивості (по типу клинка ножа) (а. 123-126);
висновку судово-медичного експерта № 2426 від 26 серпня 2015 року, згідно з яким на тілі ОСОБА_12 була виявлена різана рана - по зовнішній поверхні колінного суглобу, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я (а. 129-130);
висновку експерта - імунолога № 363 від 02 жовтня 2015 року, яким встановлено, що на наданих на дослідження двох марлевих тампонах із змивами з рук обвинуваченого ОСОБА_8 знайдена кров людини, походження якої від загиблої ОСОБА_11 не виключається (а. 146-149).

Оцінивши зазначені докази, суд прийшов до логічного та обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими та достовірними, а їх сукупність такою, що з усією достатністю доводить причетність ОСОБА_8 до позбавлення життя ОСОБА_11 , ножового поранення потерпілого ОСОБА_17 та тяжкого ножового поранення потерпілого ОСОБА_10 .
Враховуючи спосіб та знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_11 (численні проникаючі колото-різані поранення), їх кількість, характер і локалізацію (тяжкі поранення грудей та живота), причини припинення обвинуваченим своїх дій (безпорадність стану загиблої), суд обґрунтовано прийшов до висновку, що ОСОБА_8 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті ОСОБА_11 і бажав їх настання, а тому мав прямий умисел на позбавлення життя ОСОБА_11 і реалізував свій намір, умисно заподіявши їй смерть.

З огляду на обстановку позбавлення життя ОСОБА_11 та намагання при цьому з боку потерпілого ОСОБА_12 припинити злочинні дії обвинуваченого, суд вважав безспірно доведеним, що ОСОБА_8 за вказаних вище обставин мав неконкретизований умисел на заподіяння ОСОБА_12 за допомогою ножа, яким відмахувався, тілесного ушкодження, а тому ці його дії слід оцінювати за результатом, що настав фактично, як заподіяння ОСОБА_12 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Обґрунтовано суд критично оцінив і відхилив, як недостовірні, заяви обвинуваченого про те, що він, йдучи вночі 26 серпня 2015 року на зустріч з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , не мав наміру з ними конфліктувати, а ніж взяв із собою випадково. Як правильно вказав суд, у обвинуваченого був мотив на вбивство потерпілої, викликаний ревнощами, і реалізуючи свій злочинний умисел він діяв цілеспрямовано і зухвало, незважаючи на перепони у вигляді присутності поліцейських, які розвели конфліктуючі сторони в різні сторони, притримуючи у часі ОСОБА_8 , який і після бесіди з поліцейськими пішов на загострення конфлікту, розшукав, побачив і знову продовжив конфліктувати з потерпілими, а не навпаки. ОСОБА_8 , як зазначив суд, чітко усвідомлював наявність при собі ножа і миттєво скористався можливістю його застосування, про що свідчать його дії, пов`язані із застосуванням ножа, які були неочікуваними для ОСОБА_12 та ОСОБА_11

Суд також критично оцінив доводи обвинуваченого та його захисника про недоведеність умислу ОСОБА_8 на позбавлення життя ОСОБА_10 . Оцінивши здобуті докази в цій частині висунутого ОСОБА_8 обвинувачення колегія суддів суду першої інстанції виходила з нормативного визначення в ч. 1 ст. 15 КК України замаху на злочин, який може вчинятись лише з прямим умислом, тобто якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Як правильно вказав суд, при відмежуванні замаху на вбивство від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. При з`ясуванні умислу ОСОБА_8 при нанесенні удару ножем в область серця потерпілого ОСОБА_10 суд виходив із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема врахував спосіб, знаряддя злочину, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, тобто в повній мірі дотримався рекомендацій, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» та врахував правову позицію, яку сформував Верховний Суд України у своїй постанові від 22 січня 2015 року.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_8 щодо ОСОБА_10 за ч.2 ст.15, п.13 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 не перебував із потерпілим ОСОБА_10 у жодних стосунках, між ними не було неприязні і вони зустрілися випадково, конфлікт між ними виник спонтанно внаслідок правомірних дій ОСОБА_10 , який будучи очевидцем вбивства ОСОБА_11 намагався затримати ОСОБА_8 , ніж в руках ОСОБА_8 опинився не випадково і перед цим використовувався як знаряддя жорстокого вбивства, удар ножем був хоча й одиночним, але сильним, рішучим і прицільним, глибоке проникаюче поранення зачепило внутрішні органи (через тканини грудної стінки, плевральну порожнину, діафрагму, черевну порожнину з пораненням селезінки). Одразу після завдання цього удару ОСОБА_8 не вживав заходів, щоб відвернути настання для потерпілого шкідливих наслідків, навпаки, скориставшись його безпорадним станом, намагався продовжити втечу з місця злочину, поки не був затриманим остаточно.
Вказане вище спростовує доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та щодо незаконності та необґрунтованості вироку суду.

Перевіряючи доводи вказаних вище апеляційних скарг в частині незгоди з висновками суду першої інстанції щодо кваліфікації дій ОСОБА_8 відносно ОСОБА_10 за п.13 ч.2 ст. 115 КК України та необхідність їх кваліфікації за ч.1 ст. 121 КК України, під час апеляційного розгляду був допитаний потерпілий ОСОБА_10 та досліджені висновки судово-медичного експерта № 2081 від 11 листопада 2015 року. Оцінюючи дані, отримані під час повторного дослідження цих доказів, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені викладені вище фактичні обставини злочинних дій ОСОБА_8 щодо ОСОБА_10 та їм надана вірна юридична кваліфікація. Зокрема, показання потерпілого ОСОБА_10 вказують на те, що ОСОБА_8 , намагаючись уникнути затримання після вчинення вбивства ОСОБА_11 , умисно, з метою вбивства, наносив прицільний, сильний удар ОСОБА_10 в область серця, маючи умисел на вбивство останнього, але через те, що потерпілий зумів виставити вперед руку, ніж дещо змінив траєкторію руху і ОСОБА_10 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, в органи розташовані в безпосередній близькості від серця.

Про безпідставність доводів апеляційних скарг обвинуваченого та захисника щодо відсутності у ОСОБА_8 умислу на умисне вбивство ОСОБА_10 свідчать не лише вказані вище обставини, а і поведінка винного і потерпілого, що передувала події, спосіб вчинення злочину щодо ОСОБА_10 завдання одного сильного прицільного удару ножем в область серця, знаряддя вчинення злочину ніж із довжиною леза близько 200 мм, яким до цього уже було спричинено смерть потерпілої ОСОБА_11 , вказаний вище характер та локалізація заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень, вказаних у висновку експерта № 2081 від 11 листопада 2015 року, причина припинення злочинних дій обвинуваченого безпорадний стан потерпілого, який після удару ножем залишився лежати на землі, та намагання обвинуваченого втекти з місця вчинення злочинів.

Отже, умисел ОСОБА_8 на умисне вбивство ОСОБА_10 після вбивства перед цим ОСОБА_11 , не був доведений до кінця з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, через захисні дії самого потерпілого та надання йому своєчасної медичної допомоги.

Нічим не обґрунтованими є твердження апелянтів про те, що ОСОБА_8 до моменту свого затримання не знав, що ОСОБА_11 після нанесення ним їй ножових поранень померла. Ці доводи спростовуються даними про характер і локалізацію заподіяних вказаній потерпілій тілесних ушкоджень, наведеними вище показаннями з цього приводупотерпілого ОСОБА_12 та іншими доказами у їх сукупності, які правильно оцінені судом першої інстанції.
Таким чином, викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника доводи щодо неправильності кваліфікації дій ОСОБА_8 щодо ОСОБА_10 за ч.2 ст.15., п.13 ч.2 ст.115 КК України свого підтвердження не знайшли, а відтак, немає підстав для задоволення зазначених апеляційних скарг в цій частині.

Отже, дії ОСОБА_8 , у їх сукупності, правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 115, ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за кожний злочин окремо, так і за сукупністю злочинів та вироків, відповідає вимогам ст. 65 КК України, ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та обставинам їх вчинення. Зокрема, судом враховано дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, вчинив нові злочини, в тому числі і особливо тяжкі, під час іспитового строку за попереднім вироком, за місцем проживання характеризується позитивно, на спеціальних обліках не перебуває, працевлаштований, має молодий вік. Обставин, які пом`якшують покарання, судом не встановлено. Обставиною, яка обтяжує покарання, суд визнав рецидив злочинів. Обґрунтовуючи необхідність призначення ОСОБА_8 обраних судом покарань, колегія суддів першої інстанції також послалась на те, щоодин з вчинених особливо тяжких злочинів відзначається заподіянням численних тілесних ушкоджень потерпілій на ґрунті ревнощів, ступень здійснення злочинного наміру та причини, за яких вбивство ОСОБА_10 не було доведено до кінця, те, що після попереднього вироку обвинувачений належних висновків для себе не зробив, більш того, ігноруючи надану йому можливість для виправлення рішуче продовжив вирішувати свої особисті питання шляхом вчинення зухвалих насильницьких дій, не виявив у судовому засіданні жалю та каяття у тому, що сталося, навпаки у присутності матері загиблої вів себе зверхньо.
Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та захисника в частині надмірної суворості покарання призначеного ОСОБА_8 за ч.1 ст. 115 КК України колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зухвалість вчиненого щодо ОСОБА_11 злочину в період іспитового строку за вчинення тяжкого кримінального правопорушення відносно ОСОБА_12 , скоєного також з мотивів ревнощів, викликаних відносинами останнього з ОСОБА_11 , відразу після профілактичної бесіди з працівниками поліції, яких викликав ОСОБА_12 , з урахуванням способу вбивства шляхом нанесення багаточисельних ударів ножем в життєво важливі органи, як про це правильно вказав суд першої інстанції, свідчать про необхідність призначення ОСОБА_8 саме максимального покарання, передбаченого санкцією ч.1 ст. 115 КК України.

Необґрунтованими є посилання апелянтів на наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 повного визнання вини, щирого каяття, висловлювання жалю з приводу позбавлення життя іншої людини, зобов`язання відшкодувати шкоду потерпілій ОСОБА_13 , оскільки ОСОБА_8 критично не оцінив свої дії, під час розгляду справи у суді першої інстанції стверджував, що випадково взяв ножа йдучи на зустріч з потерпілими, та намагався перекласти вину за те що сталося на ОСОБА_12 , який ніби то вмішувався у його відносини з ОСОБА_13 . Дії ОСОБА_8 відразу після вчинення злочинів, коли він намагався втекти з місця пригоди та був затриманий безпосередньо після скоєння особливо тяжких кримінальних правопорушень не свідчать про його сприяння розкриттю злочинів, а поведінка в суді першої інстанції, в тому числі щодо матері загиблої, про яку йдеться у вироку, котра підтверджується технічним записом судового засідання, не свідчить про щире каяття та висловлювання жалю з приводу наслідків своїх умисних дій. Не можна вважати обставиною, яка пом`якшує покарання і словесне висловлювання обвинуваченим готовності відшкодувати потерпілій матеріальну та моральну шкоду.
Не відповідає дійсності твердження апелянтів про невмотивованість призначення судом обвинуваченому максимального покарання за ч.1 ст. 115 КК України, оскільки таке рішення суд вмотивував встановленими судом і детально викладеними у вироку обставинами справи у їх сукупності та даними про особу обвинуваченого. Сама по собі позитивна характеристика обвинуваченого за місцем проживання не є достатньою підставою для пом`якшення обвинуваченому покарання за вчинення особливо тяжкого злочину.
Справедливим та законним є і призначене ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі строком на 2 (два) роки та за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_8 правильно призначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного ОСОБА_8 покарання законно повністю приєднано невідбуте ним покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 20 (двадцять) років.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 про скасування вироку відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання у зв`язку із його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, та ухвалення в цій частині нового вироку з призначенням ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, а також за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків у виді довічного позбавлення волі, та приходить до висновку, що суд першої інстанції дав належну оцінку даним про виключно високий ступінь суспільної небезпеки, як особи обвинуваченого, так і вчинених ним діянь. Це виразилось у призначенні ОСОБА_8 максимального покарання за ч.1 ст. 115 КК України, ч.2 ст. 125 КК України та достатнього покарання у виді позбавлення волі на певний строк за ч.2 ст. 15, п.13 ч2 ст. 115 КК України, а також у призначенні максимально можливих покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків. Посилання заступника прокурора м. Києва на те, що злочин стосовно ОСОБА_18 вчинено з метою приховати інший злочин та уникнути затримання виходить за межі пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення, яке не включає вчинення дій, які охоплюються п.п. 8,9 ч.2 ст. 115 КК України. За наведених умов призначене ОСОБА_8 покарання, як за кожен злочин окремо, так і за сукупністю злочинів та сукупністю вироків не можна вважати надмірно м`яким, як на те посилається прокурор.
Таким чином, з урахуванням наведеного, призначене судом першої інстанції покарання є достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б тягли зміну чи скасування вироку, колегія суддів не знаходить.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 та заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 22 лютого 2016 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати строк попереднього ув`язнення ОСОБА_8 за період з 26 серпня 2015 року по 04 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на дану ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

______________ ______________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3