УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"07" листопада 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого слідчого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
адвоката ОСОБА_3 , -
Скарга умотивована тим, що 12.10.2016 року у офісному приміщенні, розташованого за адресою АДРЕСА_2 кабінет ФОП ОСОБА_4 було вилучено майно, на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016року.
У судовому засіданні особа, що подала скаргу підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, викладених в мотивувальній частині скарги, зазначивши, що вилучене майно має статус тимчасово вилученого майна, оскільки не входить до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, у відповідності до ч. 7 ст. 236 КПК України, а слідчий чи прокурор не звернулись до суду з клопотанням про арешт тимчасово вилученого майна не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна в порядку ч. 5 ст. 171 КПК України, просила повернути їй тимчасово вилучене майно.
Суд заслухавши доводи особи, що подала скаргу, адвоката, слідчого, дослідивши наявні матеріали, приходить до наступного.
З протоколу обшуку від 12.10.2016 року у офісному приміщенні, розташованого за адресою АДРЕСА_1 було вилучено майно у кабінеті ФОП ОСОБА_4 , на підставі ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016року .
В свою чергу, ч. 1 ст. 167 КПК України, дає визначення підставам тимчасового вилучення майна, які зазначаються як фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тобто, застосування інституту тимчасового вилучення майна можливе відносно підозрюваного і лише до вирішення питання про арешт такого майна або до його повернення, що свідчить про конкретне визначення законодавцем можливої наступної долі тимчасово вилученого майна, при цьому можливість визнання такого майна речовим доказом, законодавець не вказує.
Згідно частини 2 цієї ж процесуальної норми, тимчасово вилученим майном може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо…
Частиною 3 статті 168 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор, інша уповноважена службова особа під час затримання або обшуку і тимчасового вилучення майно або негайно після їх здійснення зобов`язана скласти відповідний протокол.
Випадки припинення тимчасового вилучення майна передбачені в ст. 169 КПК України, де вказано, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною пятою ст. 171, частиною шостою ст. 173 цього Кодексу.
При цьому, в ч. 5 ст. 171 КПК України вказано, що клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.
В даному спірному випадку, зазначене в ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання про арешт тимчасово вилученого майна подано не було, при цьому слідчий не повернув тимчасово вилучене майно особі, у якої воно було вилучено.
Системний аналіз положень КПК України свідчить, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку або огляду, а речі і документи, вилучені при проведенні обшуку, мають одних з двох процесуальних статусів: 1) речі та документи, які входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку; 2) речі та документи, які не входять до цього переліку, тобто, - тимчасово вилучене майно, яке перебуває в такому статусі відповідно до ч. 1 ст. 167 КПК України до вирішення питання про його арешт або повернення (ч. 7 ст. 236, ч. 1 ст. 98, ч. 2 ст. 168 КПК України).
У резолютивній частині ухвали від 03.10.2016 року, не зазначено конкретного переліку речей та документів, щодо яких надано дозвіл судом на їх відшукання, а судове рішення містить загальні положення (інші незаконно здобуті речі, предмети, товари, грошові кошти, векселі, цінні папери, інші фінансово-господарські документи, які можуть мати важливе доказове значення для досудового розслідування).
Враховуючи те, що в ухвалі суду від 03.10.2016 року не було надано прямого дозволу на відшукання будь-яких речей і документів які належать ФОП ОСОБА_4 , у відповідності до ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи мають статус тимчасово вилученого майна.
При цьому, суд ставиться критично до доводів представника особи, що подала скаргу, в частині того, що дана ухвала суду не відповідає положенням ст. 235 КПК України, а її мотивувальна частина суперечить резолютивній, оскільки право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини, передбачає повагу до принципу верховенства права, одним із основних аспектів якого є принцип правової впевненості, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду.
Крім того, суд ставиться критично до позицію слідчого, в частині того, що після проведення вилучення майна 12.10.2016року, (момент подання скарги до суду), ним не складено відповідний протокол, оскільки такі дії прямо суперечать нормам статті 168 КПК України, а імовірність подальшого визнання речовим доказом вилученого майна суд взагалі не розглядає, оскільки апріорі, визнання речовими доказами можливо лише вилучених речей і документів, які входили до переліку, щодо якого судом прямо надано дозвіл на їх відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, арештованого майна, відповідно до правил ст. 98 КПК України, але визнання речовими доказами тимчасово вилученого майна за минуванням стадії накладення на нього арешту, відповідно до правил ч. 5 ст. 171 КПК України, діючим КПК України не передбачено.
Такий процесуальний порядок щодо тимчасово вилученого майна узгоджується і з вимогами Глави 16 КПК України і ч. 7 ст.236 КПК України.
Оскільки, в протилежному випадку втрачається сенс у вирішенні питання щодо припинення тимчасового вилучення майна згідно ст. 169 КПК України, оскільки в такому процесуальному статусі воно перебуває лише до винесення постанови слідчим, прокурором про визнання його речовим доказом.
У ході судового розгляду судом було достовірно встановлено, що на тимчасове вилучене майно 12.10.2016 року, станом на момент розгляду скарги у суді, 07.11.2016 року, арешт не накладався, речовим доказом воно не визнавалося.
За таких обставин, суд вважає, що скарга є обґрунтованою й такою, що підлягає задоволенню в частині поверненя вилученого майно 12.10.2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , поверх 2 кабінет ФОП ОСОБА_4 у відповідності до протоколу огляду від 12.10.2016 року, оскільки слідчий своїми діями фактично вийшов за межі можливих варіантів щодо процесуальної долі вилученого майна, визначених ч. 1 ст. 167 КПК України (арешт та подальше визнання речовим доказом або повернення).
Керуючись ст. ст. 98-100, 167-169, 171, 303-307, 309, 310, 395 КПК України слідчий суддя, -
Зобов`язати слідчого СВ ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_5 повернути вилучене за адресою АДРЕСА_2 під час обшуку від 12.10.2016 року майно у кабінеті ФОП ОСОБА_4 , у відповідності до протоколу обшуку від 12.10.2016 року власнику вилученого майна.
Ухвала оскарження не підлягає, однак заперечення на неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: