У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні заяву захисника ОСОБА_1 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року Верховним Судом України,

в с т а н о в и л а:

під час підготовчого судового засідання ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 лютого 2016 року за клопотанням прокурора обвинуваченому ОСОБА_2 змінено запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою.

У цій частині зазначену ухвалу захисником оскаржено до суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд Закарпатської області ухвалою від 29 лютого 2016 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вказане рішення місцевого суду.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 12 липня 2016 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на зазначену ухвалу апеляційного суду на підставі пункту 2 частини другої статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки з касаційної скарги, наданих до неї документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

У заяві захисник ОСОБА_1 порушує питання про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2016 року щодо ОСОБА_2 на підставі пункту 3 частини першої статті 445 КПК України у зв'язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України.

На його думку, рішення касаційного суду про відмову у відкритті касаційного провадження щодо застосування норми права, передбаченої частиною другою статті 392 КПК, не відповідає висновку щодо права особи на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанції, викладеному у постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року № 5-347 кс 15.

Крім цього зазначає, що оспорюване рішення суду касаційної інстанції є незаконним і з огляду на те, що суперечить засадам кримінального провадження, які визначені у статтях 7, 8, 9 КПК, статтям 8, 29, 129 Конституції України, практиці ЄСПЛ та міжнародним зобов'язанням держави Україна щодо реалізації права на доступ до правосуддя.

Просить скасувати зазначене рішення касаційного суду та направити справу на розгляд до суду касаційної інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи заяви та долучені до заяви матеріали, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Статтею 444 КПК встановлено, що Верховний Суд України переглядає рішення у кримінальних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Вказуючи на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції висновку щодо застосування норм права, викладеному в постанові Верховного Суду України, захисник стверджує, що касаційний суд помилково дійшов висновку про неможливість оскарження в апеляційному порядку ухвал, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою статті 392 КПК. Вважає, що це обмежило обвинуваченого ОСОБА_2 у конституційно гарантованому праві на забезпечення апеляційного та касаційного оскарження судового рішення, тоді як у постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року № 5-347 кс 15 міститься висновок про те, що суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені.

Водночас, за змістом постанови № 5-347 кс 15, Верховний Суд України констатував у вказаній справі неправильне застосування судом касаційної інстанції норм, передбачених пунктами 1, 2, 10, 17 статті 7, частиною шостою статті 9, статтею 24, частиною четвертою статті 394 КПК, у зв'язку із обмеженням права особи, інтересів якої стосується судове рішення, на його апеляційне оскарження незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому засіданні. При цьому ключовим при розгляді справи Верховним Судом України було з'ясування, чи насправді судове рішення стосується інтересів особи заявника тієї мірою, що надає останньому, згідно із частиною другою статті 24 КПК, право оскаржити його до вищих судових інстанцій.

У постанові Верховного Суду України від 3 березня 2016 року № 5-347 кс 15 викладено висновок щодо кола осіб, які вправі оскаржити до суду вищого рівня судове рішення.

Натомість у заяві захисника ОСОБА_1 йдеться про застосування норм права, передбачених частинами першою та другою статті 392 КПК щодо переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. З цього питання висновку Верховного Суду України у зазначеній постанові немає.

У зв'язку із наведеним колегія суддів дійшла висновку, що заява не містить належного обґрунтування підстав для перегляду судового рішення в аспекті положень пункту 3 частини першої статті 445 КПК.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що заява захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 є необґрунтованою, і не вбачає підстав для допуску справи до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити захиснику ОСОБА_1, який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_2, у допуску справи до провадження Верховного Суду України.

С у д д і:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5