АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/292/15-к Номер провадження 11-кп/786/563/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК - Н.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів при секретаріОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю прокурора потерпілої представника потерпілої захисника обвинуваченогоОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 27 травня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, працюючий навчальним майстром кафедри Кременчуцького національного університету ім. Михайла Остроградського, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.286 КК України на 1 рік обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Постановлено стягнути з обвинуваченого:

- на користь держави витрати на лікування потерпілого в сумі 5840 грн. 90 коп.;

- на користь потерпілої ОСОБА_7 майнову шкоду в розмірі 48859 грн. 56 коп. та 50000 грн. моральної шкоди.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно вироку, ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.

23 вересня 2014 року близько 7 год. 50 хв. обвинувачений, керуючи автомобілем ВАЗ-21043 д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по вулиці Київській в м. Кременчук Полтавської області в напрямку вул. Московської. В районі нерегульованого пішохідного переходу напроти будинку №14 по вул. Київській, в порушення п.18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху, ОСОБА_10 допустив наїзд на потерпілу ОСОБА_7 , яка переходила проїзну частину вулиці по пішохідному переходу справа наліво по напрямку руху автомобіля, спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить пом`якшити призначене покарання, виключивши вказівку про позбавлення його права керування транспортними засобами. При цьому зазначає, що на момент вчинення злочину був тверезий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, доглядає батька похилого віку і для цього необхідно використовувати автомобіль. Також вважає за необхідне скасувати вирок в частині задоволення цивільних позовів прокурора про стягнення витрат на лікування потерпілої, а також потерпілої ОСОБА_7 в частині майнової шкоди, відмовивши в їх задоволенні. Доводи в цій частині скарги обґрунтовує тим, що суд безпідставно не залучив до участі у справі в якості співвідповідача страхову компанію, в якій була застрахована цивільно-правова відповідальність. Стверджує, що визначену договором страхування суму відшкодування має сплатити страхова компанія.

За змістом апеляційної скарги з внесеними змінами потерпіла просить призначити обвинуваченому суворе покарання та збільшити розмір майнової і моральної шкоди, стягнувши на її користь загалом 381074 грн. При цьому зазначає, що суд не врахував характеру, обсягу та тривалості її моральних страждань, те, що вона стала інвалідом, вимушену зміну способу життя, а тому безпідставно зменшив розмір моральної шкоди. Також стверджує, що злочином їй спричинена майнова шкода в розмірі 81074 грн., а не 48859 грн. 56 коп., як встановив суд першої інстанції. Оскільки обвинувачений добровільно не відшкодував шкоду в повному обсязі, вважає призначене судом покарання м`яким.

На апеляційну скаргу потерпілої надійшли заперечення від обвинуваченого, в яких він просить відмовити в задоволенні цієї скарги.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які підтримали принесену апеляційну скаргу, пояснення потерпілої та її представника на підтримання своєї скарги з внесеними змінами, міркування прокурора про законність судового рішення, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин і кваліфікація його дій за ч.1 ст.286 КК України в апеляційних скаргах не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги потерпілої про необхідність посилення призначеного покарання є непереконливими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд, призначаючи ОСОБА_10 покарання, врахував тяжкість спричинених потерпілій тілесних ушкоджень та наслідки вчинення злочину і обґрунтовано визначив найсуворіший вид покарання, передбачений санкцією інкримінованого злочину та застосував додаткову міру покарання.
Водночас, з огляду на тяжкість вчиненого ОСОБА_10 із необережності злочину; особу обвинуваченого, який раніше не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності, характеризується позитивно, одночасно навчається у вищому навчальному закладі і працює навчальним майстром кафедри цього університету; враховуючи обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування шкоди, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд дійшов вірного висновку про можливість звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.
На думку колегії суддів таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і справедливим, а тому підстав як для посилення, так і для пом`якшення призначеного покарання не вбачає.

Отже, апеляційні скарги в цій частині не підлягають до задоволення.

Доводи про неправильне вирішення судом цивільного позову прокурора не ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.3 ст.128 КПК України цивільний позов в інтересах держави пред`являється прокурором. Цивільний позов може бути поданий прокурором у випадках, встановлених законом.
Приписами ч.2 ст.127 цього Кодексу визначено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно з вимогами ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Приписами п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 7 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» визначено, що у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого покладається на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду.
Як вбачається з матеріалів провадження, потерпіла ОСОБА_7 лікувалася в 3-й міській лікарні м. Кременчук Полтавської області, тобто в закладі охорони здоров`я, що є у державній власності.
Таким чином, саме на обвинуваченого ОСОБА_10 , як на особу, що вчинила злочин, покладається обов`язок відшкодувати витрати на лікування потерпілого.
Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що в даному випадку відповідальність має нести страхова компанія не ґрунтуються на вимогах закону. Оскільки відшкодування витрат потерпілого за правилами ст.1195 ЦК здійснюється у разі, якщо витрати на лікування ніс тільки сам потерпілий (наприклад лікування в лікарні приватної форми власності, де офіційно всі медичні послуги є платними).
Матеріали справи не містять даних про те, що обвинувачений добровільно відшкодував витрати лікувальному закладу.

Таким чином, рішення суду про задоволення цивільного позову прокурора відповідає вимогам закону, належним чином мотивоване і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, тому апеляційна скарга обвинуваченого в цій частині не підлягає до задоволення.
Що стосується доводів апеляційних скарг про неправильне вирішення судом цивільного позову потерпілої, то колегія суддів дійшла таких висновків.

За змістом ст.128 КПК України потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов, який розглядається у кримінальному провадженні за правилами, встановленими цим Кодексом та нормами ЦПК України.
Згідно роз`яснень, викладених у п.16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» та ст.21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.
Непред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
Як вбачається з матеріалів провадження, цивільно-правова відповідальність ОСОБА_10 застрахована згідно полісу №АІ/6368782 страховою компанією «ПЗУ Україна» (т.1 а.с.145).
З листів представника страхової компанії «ПЗУ Україна» вбачається, що ОСОБА_10 у відповідності з вимогами закону повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, але вона страхового відшкодування не проводила.
Оскільки, відповідно до ст.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної потерпілим унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК України, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 цього Закону обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка.
У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування.
Наявність такої згоди у вигляді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Всупереч наведеним вимогам закону, суд залишив поза увагою те, що обвинувачений згоди на самостійне відшкодування шкоди не надавав, а страхова компанія жодних виплат не проводила та розглянув позов потерпілої про стягнення майнової та моральної шкоди без залучення страхової компанії.

Також суд першої інстанції, визначаючи розмір майнової шкоди, яка підлягає стягненню на користь потерпілої, лише формально перелічив з чого складається ця сума, але розрахунків не навів.

Крім того, стягуючи моральну шкоду, суд свого рішення належним чином не вмотивував, не обґрунтував ступінь немайнових витрат та не зазначив якими доказами підтверджується завдана позивачеві моральна шкода.
З урахуванням наведеного вирок в частині вирішення цивільного позову потерпілої підлягає скасуванню з призначенням в цій частині нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Отже, апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілої підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Автозаводського районного суду м. Кременчук Полтавської області від 27 травня 2015 року щодо ОСОБА_10 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_7 про відшкодування майнової та моральної шкоди скасувати, призначивши в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4