У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого ОСОБА_6.,
суддів ОСОБА_7., ОСОБА_8.,

розглянувши в судовому засіданні у м. Києві 30 жовтня 2015 року заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року щодо нього,

у с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 засуджено вироком Апеляційного суду Одеської області від 9 квітня 2004 року за вчинення злочинів, передбачених пп. 6 і 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 289, ч. 3 ст. 357 КК, і визначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі. У справі засуджено також ОСОБА_5. Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 26 жовтня 2004 року касаційні скарги засуджених залишено без задоволення, а вирок - без зміни.

У поданій 23 жовтня 2015 року заяві засуджений ОСОБА_4 просить переглянути його справу у зв'язку з неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм кримінального закону та скасувати ухвалу суду касаційної інстанції від 26 жовтня 2004 року і направити справу на новий розгляд. На думку заявника, суд у його справі неправильно застосував положення примітки до ст. 185 КК при визначенні розміру шкоди, заподіяної від розбійного нападу та викрадення автомобіля, та як приклад правильного застосування цієї норми наводить висновки касаційного суду, викладені в ухвалі колегії судів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 серпня 2015 року.

Вивчивши заяву і долучені до неї матеріали та заслухавши доповідача, який вважав, що заява є необґрунтованою, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для відкриття провадження відсутні.

ОСОБА_4 скоїв злочини у 2003 році. За ч. 4 ст. 187 КК його дії кваліфіковано як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із небезпечним для життя та здоров'я насильством, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень та направлений на заволодіння майном в особливо великих розмірах, а за ч. 3 ст. 289 КК - як незаконне заволодіння транспортним засобом з будь-якою метою, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднане з небезпечним для життя та здоров'я насильством та вчинене щодо автомобіля, вартість якого більш як у 250 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

Незгода заявника з рішенням касаційного суду в його справі ґрунтується на порівнянні її з іншою справою (ухвала від 11 серпня 2015 року, копію якої додано до заяви), де суд касаційної інстанції погодився з доводами прокурора про неправильне (всупереч приписам примітки до ст. 185 КК) визначення розміру матеріальної шкоди від злочину, вчиненого у 2013 році, та перерахував її, виходячи з суми податкової соціальної пільги станом на 2013 рік, у зв'язку з чим виключив кваліфікуючу ознаку вчинення шахрайства у великих розмірах та перекваліфікував діяння особи з ч. 3 на ч. 2 ст. 190 КК.

На думку заявника, при визначенні розміру матеріальної шкоди в неоподатковуваних мінімумах доходів громадян у його справі суд теж мав керуватися сумою податкової соціальної пільги, причому станом на 2004 рік.

Такі доводи заявника є безпідставними. На відміну від наведеного в заяві прикладу, на момент вчинення злочинів ОСОБА_4 податкова соціальна пільга, на яку посилається засуджений, ще не діяла, оскільки була запроваджена Законом України «Про податок з доходів фізичних осіб» від 22 травня 2003 року, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. До того часу розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який згадується в нормах Особливої частини Кримінального кодексу, в тому числі у примітці до ст. 185 (яка встановлює градацію розміру матеріальної шкоди при кваліфікації діянь за певні злочини проти власності, зокрема, за ст. 187) та в диспозиції застосованої у справі заявника редакції ч. 3 ст. 289, становив 17 грн. Виходячи з роз'яснень Конституційного Суду України в рішенні від 19 квітня 2000 року № 6-рп/2000 (справа про зворотну дію кримінального закону в часі), нормативно-правові акти, які встановлюють розмір мінімальної заробітної плати, а отже і неоподатковуваного мінімуму доходів громадян чи податкової соціальної пільги, що застосовується при кваліфікації злочинів (кримінальних правопорушень), не вважаються кримінальним законом, а тому не мають зворотної дії в часі.

Відсутність подібності порівнюваних правовідносин унеможливлює перегляд справи Верховним Судом України в порядку глави 33 КПК.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 5, 451 КПК,

у х в а л и л а:

відмовити ОСОБА_4 у допуску його справи до провадження у Верховному Суді України.

Повернення заяви в результаті відмови в допуску справи до провадження не перешкоджає повторному зверненню з інших підстав, ніж ті, що були предметом розгляду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8