Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0008884 щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , не судимого,

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженки м. Горлівка Донецької області, громадянки України,

що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ,

без постійного місця проживання в м. Києві, не судимої,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_12 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.07.2015 року ОСОБА_11 і ОСОБА_12 визнані винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, і призначено покарання ОСОБА_11 у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, ОСОБА_12 позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього майна.

_______________________________

Справа № 11-кп/796/1498/2015
Категорія: ч.2 ст.187 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_13
Доповідач: ОСОБА_1
Судом прийнято рішення щодо речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та про відшкодування процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні прокурор прокуратури Подільського району м. Києва ОСОБА_14 просить вирок суду першої інстанції скасувати і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 і ОСОБА_12 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, і призначити кожному з них покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засуджених. Крім того, прокурор просить при ухваленні вироку вказати у вступній його частині номер кримінального провадження № 0008884, а в мотивувальній мотиви ухвалення рішення щодо речових доказів і положення закону, на підставі яких воно приймалося.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації їхніх дій, однак вважає, що призначене ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їхнім особам через м`якість. Зазначає, що суд не в достатній мірі врахував обставини злочину, який був заздалегідь спланований, а також відношення обвинувачених, які не визнали свою вину, до скоєного.

Крім того, на переконання прокурора, суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зокрема, ст.374 КПК України, якою визначено вимоги до змісту вироку, не зазначивши у вступній частині номер кримінального провадження, а в мотивувальній мотиви ухвалення рішення щодо речових доказів та положення закону, якими керувався суд. Вказує і на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки при призначенні ОСОБА_11 і ОСОБА_12 додаткового покарання у виді конфіскації майна суд першої інстанції всупереч вимогам ч.1 ст.59 КК України не вказав, все майно чи його частина підлягає конфіскації.

Захисник ОСОБА_9 в апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 зі змінами та доповненнями просить вирок суду першої інстанції змінити в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_11 з ч.2 ст.187 КК України на ч.1 ст.186, ч.2 ст.125 КК України, за якими призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідного закону, і на підставі ст.75 КК України звільнити його підзахисного від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

В обґрунтування своїх вимог вказує на неповноту судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими обставини, зясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Зокрема, та обставина, що ОСОБА_11 захищав ОСОБА_12 від залицянь потерпілого і діяв під впливом ревнощів та сильного душевного хвилювання, а в ході досудового розслідування обмовив себе під впливом працівників міліції, які запевнили у разі визнання винуватості у вчиненні нападу звільнити його та ОСОБА_12 . Також зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки залишилися недослідженими докази, які могли істотно вплинути на висновки суду, з огляду на відсутність свідків, куль, гільз, пістолета, висновків трасологічної та балістичної експертиз. На думку захисника, позиція сторони обвинувачення базується на показаннях потерпілого, які той давав за вказівкою працівників міліції і які доводять вчинення його підзахисним грабежу. Так, показання ОСОБА_8 по наявність пістолета нічим не підтверджуються, а після нападу ОСОБА_11 не заволодів майном і наказав потерпілому сідати за кермо автомобіля, надавши можливість захищатися або, взагалі, втекти і лише після того, як потерпілий зробив спробу вчинити наїзд на обвинувачених, останні заволоділи замовленим товаром. Таким чином заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень не було пов`язане із заволодінням майном, а сталося на ґрунті ревнощів, і умисел на заволодіння майном виник раптово, за відсутності попередньої змови з ОСОБА_12 . Тому вказує і на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у невірній кваліфікації дій його підзахисного.

Також зазначає про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону через неможливість прослухати або відтворити у зв`язку з неналежною якістю записи судових засідань від 17.03.2015 року та 03.07.2015 року, які містяться на технічному носії інформації.

Крім того, за твердженням захисника, призначаючи ОСОБА_11 покарання, суд першої інстанції не врахував особу обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягується вперше, позитивно характеризується, а так само обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданих збитків та вчинення злочину під впливом сильного душевного хвилювання, що свідчить про можливість його виправлення без відбування покарання.

Захисник ОСОБА_10 в поданій в інтересах обвинуваченої ОСОБА_12 апеляційній скарзі зі змінами просить вирок суду першої інстанції змінити в частині правової кваліфікації кримінального правопорушення з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 КК України з призначенням відповідного покарання і застосувати до ОСОБА_12 положення ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням. Апеляційні вимоги обґрунтовує неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

На думку захисту, докази, які взято судом до уваги і викладено у вироку, досліджені під час судового розгляду неповно та необєктивно, що призвело до невірної кваліфікації дій ОСОБА_12 . Вказує, що обвинувачені раніше не судимі, протягом тривалого часу перебували у фактичних шлюбних відносинах, його підзахисна утримує двох дітей, і ці обставини свідчать, що вони не могли спланувати та вчинити розбій. Захист стверджує, що обвинувачення ґрунтується виключно на показаннях потерпілого, які є суперечливими і нелогічними. Водночас, показання обвинувачених про те, що після конфлікту та бійки між ОСОБА_8 і ОСОБА_11 , що сталися на ґрунті ревнощів, останній, діючи раптово, заволодів замовленим товаром і втік разом з його підзахисною, дають підстави для кваліфікації їхніх дій за ч.2 ст.186 КК України як грабіж, а дії ОСОБА_11 також за ч.2 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя.

Вимоги та їх обґрунтування в апеляційній скарзі зі змінами обвинуваченої ОСОБА_12 аналогічні тим, що викладені в апеляційній скарзі її захисника. Також обвинувачена звертає увагу на відсутність у справі доказів наявності у ОСОБА_11 пістолета або схожого на нього предмета, оскільки під час огляду місця події не було виявлено гільз, куль чи слідів пороху, і вказаний предмет вилучено не було. Вважає, що суд безпідставно взяв до уваги показання потерпілого, який обмовив їх у зв`язку з неприязними відносинами, що виникли у зв`язку з її та ОСОБА_11 реакцією на його залицяння. На переконання ОСОБА_12 , про такий мотив потерпілого свідчать і його дії, а саме, спроба вчинити наїзд на неї та ОСОБА_11 , чого ОСОБА_8 не оспорював.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту; доводи обвинувачених ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на підтримку апеляційних скарг захисників, обвинуваченої та проти апеляційних вимог прокурора; дослідивши технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12 вчинили розбій за таких обставин.

ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у невстановлений час вступили між собою в попередню змову з метою вчинення розбою та розподілили ролі. Реалізовуючи злочинний умисел, 28 листопада 2014 року близько 20 години ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , озброївшись предметом, схожим на пістолет, прибули на АДРЕСА_3 , де близько 21 години 20 хвилин ОСОБА_12 підійшла до ОСОБА_8 кур`єра ТОВ Постман, який приїхав на обумовлене місце на автомобілі, і почала оглядати речі, які разом з ОСОБА_11 попередньо замовила. Після того, як ОСОБА_8 вийшов з автомобіля та відкрив багажник, щоб показати замовлений товар, ОСОБА_11 підійшов до нього ззаду та, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоровя потерпілого, предметом, схожим на пістолет, вдарив ОСОБА_8 по голові, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній ділянці справа, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоровя, і, демонструючи вказаний предмет, погрожував ним потерпілому. При цьому ОСОБА_12 перебувала поруч і демонструвала підтримку дій ОСОБА_11 .

Побачивши в руках у ОСОБА_11 предмет, схожий на пістолет, та сприймаючи його дії і вислови як реальні та такі, що є небезпечними для його життя та здоровя, ОСОБА_8 сів в автомобіль. В цей час ОСОБА_12 забрала з багажного відділення автомобіля планшет-трансформер Acer Iconia W 510 вартістю 10 450 гривень 66 копійок та автомобільну магнітолу Sony XAV 701BT вартістю 9 170 гривень 68 копійок, які належали ТОВ Постман.

Після цього ОСОБА_11 і ОСОБА_12 з місця вчинення злочину втекли, а майном, яким заволоділи, розпорядилися на власний розсуд, чим завдали ТОВ Постман матеріальної шкоди на загальну суму 19 621 гривня 34 копійки.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку, а саме, показаннями потерпілого про обставини вчинення на нього нападу, свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 старшого оперуповноваженого ВКР та заступника начальника ТВМ-2 Подільского РУ ГУ МВС України в м. Києві, які після вчинення розбою щодо кур`єра інтернет-магазину встановили номер телефону, з якого було зроблено замовлення, і в подальшому встановили причетність до вчинення злочину обвинувачених, які були затримані вдома та у них вилучено майно, протоколами пред`явленні осіб для впізнання потерпілому, висновком судово-медичної експертизи № 32/Е від 14.01.2015 року, копією карти виїзду швидкої медичної допомоги щодо наявності та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених ОСОБА_8 (т.1 а.с.105-106, 107-108, 146-149, 151).

З цих доказів випливає, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12 здійснили замовлення планшета і автомобільної магнітоли. А після прибуття кур`єра ТОВ Постман ОСОБА_8 , який відчинив багажник автомобіля і демонстрував ОСОБА_12 товар, ОСОБА_11 ззаду завдав йому удар у голову предметом, схожим на пістолет, спричинивши легке тілесне ушкодження, що потягло короткочасний розлад здоровя. Надалі ОСОБА_11 , погрожуючи пістолетом, наказав ОСОБА_8 сісти в автомобіль, а ОСОБА_12 забирати товар. Потерпілий сприйняв погрозу зброєю як реальну загрозу життю і здоровю, сів в автомобіля, однак вирішив налякати і здійснити наїзд. Але замість того, щоб поїхати назад, помилково поїхав уперед, а потім назад. У цей час ОСОБА_11 здійснив постріл в автомобіль і обвинувачені втекли разом з майном.

Вказані докази суд першої інстанції правильно взяв до уваги, оскільки вони логічні, послідовні, об`єктивно узгоджуються між собою та з іншими доказами, якими суд мотивував свої висновки, зокрема, з даними, які містяться в:

- протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.11.2014 року, в якій ОСОБА_8 одразу повідомив про заволодіння майном двома невідомими із застосуванням фізичної сили та погрози зброєю (т.1 а.с.95-97);

- товарному чеку та висновку товарознавчої експертизи № 555 від 15.12.2014 року на підтвердження вартості майна, належного ТОВ Постман, яким заволоділи обвинувачені (т.1 а.с.99, 125-127);

- протоколі огляду місця події від 28.11.2014 року, в ході якого оглянуто, серед іншого, автомобіль Volkswagen Caddy д/н НОМЕР_1 неподалік будинку № 57-а на вул. Полковій в м. Києві, в якому виявлено пошкодження правого пасажирського скла (т.1 а.с.100-103);

- протоколі огляду місця події від 29.11.2014 року, під час якого в приміщенні ТВМ-2 Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_11 видав планшет Acer Iconia W 510 та автомобільну магнітолу Sony XAV 701BT, які, за його ж поясненнями, він разом з ОСОБА_12 забрав 28.11.2008 року під час грабежу кур`єра, та заяві ОСОБА_11 аналогічного змісту (т.1 а.с.115, 116);

- вказаними речовими доказами.

Відповідно до показань обвинувачених вони вирішили придбати планшет і автомагнітолу вартістю близько 20 000 гривень і здійснили замовлення за вказаною раніше адресою, оскільки мали в наявності 10 000 гривень, і ще 10 000 гривень мав віддати знайомий на імя ОСОБА_17 , який проживав неподалік будинку АДРЕСА_3 . Коли кур`єр привіз товар, ОСОБА_12 пішла до нього, а ОСОБА_11 залишився чекати ОСОБА_17 . Кур`єр, показуючи товар, обійняв ОСОБА_12 , що викликало її обурення та обурення ОСОБА_11 , який підійшов у цей момент, вдарив потерпілого мобільним телефоном у голову та відштовхнув. Далі між ОСОБА_11 і ОСОБА_8 відбувся конфлікт, обвинувачений сказав потерпілому сісти в автомобіль і їхати, але коли той сів за кермо, почав намагатися вчинити на них наїзд заднім ходом. ОСОБА_11 взяв з багажного відділення автомобіля коробки з товаром і, не сплативши за нього, разом з ОСОБА_12 втік.

При цьому обвинувачені категорично заперечили наявність у них попередньої змови на вчинення злочину, зброї або схожого на зброю предмета, і ОСОБА_12 показала, що не бачила, як ОСОБА_11 забирав товар, однак планшет і магнітола опинилися у них вдома.

Показання обвинувачених про те, що ОСОБА_11 спричинив ОСОБА_8 тілесні ушкодження через ревнощі, викликані поведінкою потерпілого по відношенню до ОСОБА_12 , після чого ОСОБА_11 заволодів майном ТОВ Постман, умисел на що у нього виник спонтанно, суд першої інстанції правильно відкинув, розцінивши як намагання уникнути відповідальності і, оскільки вони спростовуються іншими доказами, про що у вироку наведено належне мотивування.

Показання ж потерпілого обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку, оскільки він з впевненістю вказував, що ОСОБА_11 і ОСОБА_12 є тими особами, які своїми спільними і злагодженими діями вчинили щодо нього розбій із застосуванням предмета, схожого на пістолет. На користь висновку про правдивість показань ОСОБА_8 свідчить те, що він не був знайомий з обвинуваченими, отже, не мав підстав їх обмовляти, що спростовує доводи в апеляційних скаргах про протилежне.

Доводи захисника ОСОБА_9 , що потерпілий давав показання за вказівкою працівників міліції, також є лише припущеннями, які нічим не підтверджені.

Так, даними, що містяться в показаннях потерпілого і протоколі огляду місця події автомобіля, в якому пошкоджене скло, підтверджуються встановлені судом обставини про наявність у ОСОБА_11 предмета, схожого на пістолет. І той факт, що під час огляду місця події та обшуку житла, в якому проживали обвинувачені, не було виявлено гільз, куль, слідів пороху, а так само зброї, таких висновків не спростовують.

Колегія суддів вважає, що характер дій обвинувачених, які замовили товар з доставкою за адресою, віддаленою від їхнього місця проживання, та їхні узгоджені подальші дії, вчинені з метою реалізації злочинного умислу, про які зазначено раніше, були заздалегідь сплановані і свідчать про попередню змову на вчинення розбою.

Доводи захисників про неповноту судового розгляду, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до вимог ч.1 ст.410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі, якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування таких обставин.

Даних про те, що суд першої інстанції відхилив клопотання сторони захисту про дослідження певних доказів, апеляційна скарга та матеріали справи не містять, а твердження, що суд не дослідив ту обставину, що ОСОБА_11 захищав ОСОБА_12 від залицянь потерпілого і діяв під впливом ревнощів та сильного душевного хвилювання, свідчать про незгоду з наданою судом оцінкою показанням обвинувачених.

Яким чином на висновки суду вплинули показання ОСОБА_11 в ході досудового розслідування, який нібито обмовив себе під впливом працівників міліції, захисник ОСОБА_9 не наводить. При цьому протоколи допиту ОСОБА_11 в будь-якому процесуальному статусі під час досудового розслідування в матеріалах справи відсутні. І суд обґрунтовував свої висновки лише на показаннях, які безпосередньо сприймав під час судового засідання, що відповідає вимогам ч.4 ст.95 КПК України.

Щодо доводів захисника ОСОБА_10 слід зазначити, що відсутність у обвинувачених, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, судимостей, і наявність на утриманні ОСОБА_12 двох дітей, є даними про особи винних, які враховані судом при призначенні покарання, але не доказами їх невинуватості у вчиненні злочину.

Колегія суддів звертає увагу й на те, що у змінах до апеляційної скарги ОСОБА_12 і захисник ОСОБА_10 просять перекваліфікувати дії ОСОБА_12 на ч.2 ст.186 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за грабіж, кваліфікуючої ознакою якого є вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб. А тому вимоги та обґрунтування її та захисника апеляційних скарг не узгоджуються з показаннями, в яких ОСОБА_12 , взагалі, заперечує наявність змови між нею та ОСОБА_11 на заволодіння чужим майном та свою участь у його заволодінні.

При цьому в апеляційній скарзі, поданій захисником ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_11 , ставиться питання про необхідність кваліфікації дій обох обвинувачених за ч.1 ст.186 КК України, а ОСОБА_11 також за ч.2 ст.125 КК України, що свідчить і про неузгодженість позиції захисту між самими обвинуваченими.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_11 і ОСОБА_12 у вчиненні розбою, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій кожного з обвинувачених за ч.2 ст.187 КК України напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя та здоровя особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

А тому доводи в апеляційних скаргах сторони захисту про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність також необґрунтовані.

Не знайшли свого підтвердження і посилання захисника ОСОБА_9 на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки технічний носій інформації, на якому зафіксовані судові засідання від 17.03.2015 року, 03.07.2015 року, про які захист зазначив у доповненнях до апеляційної скарги і який було досліджено під час апеляційного розгляду, містить аудіозапис належної якості.

Твердження в апеляційній скарзі прокурора про істотні порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які виразилися у тому, що у вироку не зазначено номер кримінального провадження, мотиви ухвалення рішення щодо речових доказів та положення закону, якими керувався суд, колегія суддів вважає надуманими.

Визначених у ч.2 ст.404 КПК України істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою безумовне скасування вироку, прокурор не наводить. Що стосується інших порушень, які можуть бути підставами для скасування вироку, то ними повинні бути такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Дійсно, відповідно до вимог п.3 ч.2, п.2 ч.3 ст.374 КПК України у вступній частині вироку зазначається найменування (номер) кримінального провадження, а в мотивувальній мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд, що суд першої інстанції у вироку не зазначив.

Водночас, відсутність у вироку таких відомостей, тим більше з огляду на те, що правильність рішення щодо речових доказів прокурором не оспорюється, не свідчить про його незаконність.

Колегія суддів звертає увагу і на те, що згідно з ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. А тому прохання прокурора про необхідність скасування вироку суду першої інстанції і постановлення вироку судом апеляційної інстанції через зазначені в його апеляційній скарзі нібито істотні порушення не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Підстав для скасування вироку і ухвалення нового вироку з визнанням ОСОБА_11 і ОСОБА_12 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, як просить прокурор, колегія суддів також не вбачає, оскільки зміст апеляційної скарги свідчить про згоду з вироком у цій частині.

А тому істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, відсутні.

Призначаючи ОСОБА_11 і ОСОБА_12 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що вони вчинили тяжкий злочин, особи обвинувачених, які раніше не судимі, позитивно характеризуються, а також наявність у ОСОБА_12 двох дітей, одна з яких досягла повноліття, а у ОСОБА_11 матері пенсійного віку, відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Посилання прокурора на те, що суд не в достатній мірі врахував засади, передбачені ст.65 КК України, і що обвинувачені свою вину у вчиненні злочину не визнали і не розкаялися, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як зазначено раніше, вказані обставини судом враховані, а невизнання винуватості є позицією захисту.

Не погоджується колегія суддів і з доводами захисника ОСОБА_9 про наявність неврахованих судом обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_11 .

Вину у пред`явленому йому обвинуваченні, яке визнано судом доведеним, ОСОБА_11 не визнав, що свідчить про відсутність критичної оцінки ним своїх протиправних дій і, відповідно, щирого каяття. З огляду на те, що ОСОБА_11 видав працівникам міліції майно, яким разом з ОСОБА_12 незаконно заволодів, коли ті прийшли до нього додому, і це було зроблено не з його власної ініціативи, така обставина, як добровільне відшкодування завданого збитку, в даному випадку відсутня. А перебування у стані сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними або аморальними діями потерпілого, нічим не доведені, оскільки об`єктивних даних про такий психічний стан ОСОБА_11 матеріали справи не містять, як і про неправомірну чи аморальну поведінку потерпілого.

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що покарання у виді позбавлення волі на строки, наближені до мінімальних, установлених у санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність, буде необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів, є вірними.

А тому підстав для застосування більш суворого покарання, як про це просить прокурор, або призначення обвинуваченим покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті, із звільненням від відбування покарання з випробуванням, як про це ставиться питання в апеляційних скаргах сторони захисту, колегія суддів не вбачає.

Призначаючи обвинуваченим додаткове покарання у виді конфіскації майна, суд у резолютивній частині вироку зазначив про конфіскацію всього майна, а тому доводи прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, ст.59 КК України, оскільки суд у вироку не зазначив про те, все майно чи частина, підлягають конфіскації, не відповідають дійсності.

Тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, а так само захисників та обвинуваченої, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 липня 2015 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора, захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинуваченої ОСОБА_12 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3