Справа № 742/3465/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/74/2016
Категорія - ч.1 ст. 366 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
18 січня 2016 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000928, за апеляційною скаргою процесуального прокурора ОСОБА_6 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки c. Заїзд Прилуцького району Чернігівської області, громадянки України, з вищою освітою, пенсіонерки, працюючої головою комітету самоорганізації населення №4 мікрорайону М`ятно-дослідної станції (м. Прилуки вул. Вавілова, буд. 22), зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України;

з участю прокурора ОСОБА_8 , захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

На вирок суду прокурором подано апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України та призначити покарання у вигляді штрафу в розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян з позбавленням права обіймати посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік.

Також, просить допитати свідків та дослідити документи, перелік яких зазначений в апеляційній скарзі.

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року ОСОБА_7 виправдано за відсутності в діях останньої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджує, що судом першої інстанції безпідставно було не прийнято до уваги ряд доказів, на яких ґрунтувалось обвинувачення. Так, судом визнані недопустимими доказами - ксерокопії довідок №2076 та №2077 від 23 грудня 2014 року видані на ОСОБА_11 , хоча в ході судового розгляду були встановлені усі необхідні обставини для того, щоб зробити вірний висновок про належність та допустимість вказаних копій документів.

Також, на думку апелянта, судом в порушення вимог ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку невірно викладно показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які останні надали під час судового розгляду, тобто, дані показання свідків, зазначені у вироку, не відповідають фактично дослідженим обставинам в судовому засіданні. Вони показали, що ставили свої підписи в довідці, однак за те, що ОСОБА_11 є онукою ОСОБА_15 , а не про те, що вона проживала з братом та матір`ю ОСОБА_16 . Свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 показали, що ОСОБА_11 не проживала з матір`ю ОСОБА_22 та братом ОСОБА_23 за адресою АДРЕСА_2 та не вели з ними спільного господарства. Однак, вказані показання були залишені судом поза увагою. Таким чином, як стверджує апелянт, при оцінці цих обставин судом невірно було наведено ряд доказів.

Звертає увагу також на те, що судом не було досліджено факту та не надано оцінку діям ОСОБА_10 , яка 10 травня 2012 року видала ОСОБА_21 довідку про те, що остання дійсно за власні кошти здійснила поховання ОСОБА_22 , тобто аналогічну довідкам, виданих Задорожньою 23 грудня 2014 року на ім`я ОСОБА_11 , що свідчить про складання та видачу обвинуваченою завідомо неправдивого документу.

Дослідженим доказам суд дав неправильну оцінку, що призвело до постановлення незаконного рішення.

Обґрунтовуючи своє рішення про виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 366 КК України за відсутності в діях останньої складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції вказав, що докази, які надані стороною обвинувачення на підтвердження обвинувачення, не є достатніми та не доводять винуватість обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення. Тобто, сторона обвинувачення у судовому засіданні не довела винуватість ОСОБА_10 у службовому підробленні, а саме в складанні та видачі завідомо неправдивого документу службовою особою, і вичерпані можливості їх отримати.

Заслухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу з підстав, викладених в ній, та просив її задовольнити, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Досудовим слідством ОСОБА_7 обвинувачувалася в тому, що вона, 23.12.2014 року, працюючи на посаді голови комітету самоорганізації населення №4 мікрорайону в м.Прилуки, будучи наділеною згідно ст.22 Закону України «Про органи місцевого самоврядування» відповідними повноваженнями у здійсненні організаційно-розпорядчих функцій в порядку, передбаченому Положеннями про цей орган, діючи у відповідності з розпорядженням Прилуцької міської Ради Чернігівської області №228 від 12.09.2012 року «Про делеговані повноваження міської ради щодо видачі довідок, складання актів та інших документів, засвідчення підписів головами комітетів самоорганізації населення» і будучи у зв`язку з цим службовою особою, порушуючи визначений законом порядок в частині підготовки, складання та видачі документів, а також посвідчення фактів, які мають юридичне значення, умисно, власноручно склала та за допомогою комп`ютерної техніки виготовила дві довідки №2076 та № 2077 від 23.12.2014 року на користь ОСОБА_11 внісши до них завідомо неправдиві відомості про те, що ОСОБА_11 , будучи зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 , на момент смерті брата ОСОБА_23 та матері ОСОБА_22 , які проживали в АДРЕСА_2 , фактично проживала за даною адресою, вела з ними спільне господарство та здійснила їх поховання після смерті. Роздрукувала їх на фірмовому бланку Комітету, завірила своїм підписом та внесла відомості про факт складання довідок до книги реєстрації, після чого видала їх ОСОБА_11 для подальшого використання останньою в суді для набуття права спадщини, чим самим вчинила службове підроблення.

Суд 1 інстанції, за результатами судового розгляду даного кримінального провадження прийшов до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у службовому підробленні і вичерпані можливості їх одержання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Зокрема, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом 1 інстанції не були дотримані вимоги зазначених норм Закону.

Згідно із п.п.1, 2, 3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі та в поясненні апеляційному суді про поверховість дослідження доказів судом 1 інстанції по даному провадженню, про невідповідність висновків суду фактичним обставинам, дослідженим в судовому засіданні - є слушними.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена відмовилась від дачі показань, посилаючись на ст.63 Конституції України, однак погодившись відповідати на питання, підтвердила, що дійсно нею був порушений порядок та процедура видачі зазначеної довідки з огляду на те, що свідок ОСОБА_12 не був присутній при складанні довідки і при ній підпис не ставив, а замість нього приходила його дружина, вона тільки в телефонному режимі уточнила його пояснення. На час видачі довідки, вона знала, що раніше подібну довідку видавала ОСОБА_21 і, зважаючи на виниклі суперечності, їй необхідно було запропонувати ОСОБА_11 звернутися до суду про встановлення даного факту в цивільно-правовому порядку, однак цього вона не зробила.

Виправдовуючи ОСОБА_7 , суд послався на показання свідків, які підписували дані довідки, зазначаючи, що свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 дійсно письмово засвідчили голові комітету самоорганізації населення №4 ОСОБА_7 та підписали кожен із них довідку за № 2076 від 23.12.2014 року, що ОСОБА_11 є родичкою померлих ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , фактично періодично проживала з ними за адресою АДРЕСА_2 та приймала участь у їх похованні після смерті.

Відповідно ж до даної довідки, ОСОБА_11 на момент смерті свого брата - ОСОБА_24 та матері - ОСОБА_22 фактично проживала разом з ними за адресою АДРЕСА_2 , вели спільне господарство та здійснила їх поховання після смерті. Тобто, дана довідка встановлює факт постійного проживання, а не періодичного.

Крім того, виходячи з даних, зафіксованих за допомогою технічних засобів, в ході судового розгляду свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 показали, що у довідці вони посвідчували, що ОСОБА_11 є внучкою діда ОСОБА_25 , хоча насправді в довідці йшлося про доньку ОСОБА_22 , показували, що ОСОБА_11 приїжджала до своєї матері. Свідок ОСОБА_26 показав, що ОСОБА_27 там не проживала, а довідку він підписував вдома, так як хворів, її до нього приносила ОСОБА_11 . Свідок ОСОБА_14 крім того, зазначила, що не тільки ОСОБА_11 , а й ОСОБА_21 ховали ОСОБА_23 та ОСОБА_22 , що також підтверджується показаннями самої ОСОБА_11 . Крім того, сама ОСОБА_27 в суді 1 інстанції показала, що звернулася до трьох свідків для посвідчення того, що вона є внучкою ОСОБА_15 .

Судом вищевказані розбіжності між показаннями даних свідків та даними, зазначеними в довідках, не з`ясовувалися, як не з`ясовувалося чому голові Комітету вони говорили одне, а в довідці відображено протилежне. Їх свідчення в судовому засіданні не відповідають свідченням, викладеним у рішенні суду.

Крім того, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , показали, що ОСОБА_11 лише періодично з`являлась за адресою АДРЕСА_2 , та не вела зі своєю матір`ю спільного господарства. Дані свідчення узгоджуються зі свідченнями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , та частково ОСОБА_27 , і можуть не викликати сумніву в правдивості показань останніх.

Не відповідають фактичним обставинам провадження, які досліджувалися в судовому засіданні і висновки суду, що не порушувався порядок і процедура видачі даних довідок, так як з показань свідка ОСОБА_26 вбачається, що він не був присутній при складанні довідки, пояснень ОСОБА_10 не давав, а підписав вже складену довідку в себе вдома, яку принесла йому ОСОБА_11 . Це підтвердила і сама ж обвинувачена.

Зазначаючи у вироку, що копії вищевказаних довідок є правильними, що відомості, які містяться в них, відповідають показанням свідків, з огляду на ст.99 КПК України, суд фактично посилається на копії цих довідок як на доказ невинуватості обвинуваченої. Разом з тим, зі сторони обвинувачення копії цих же довідок судом визнано недопустимими доказами винуватості ОСОБА_10 , оскільки вони є копіями, а не оригіналами.

За таких обставин вбачається неоднозначне відношення суду 1 інстанції до копій довідок як до доказів по даному кримінальному провадженню, висновки суду щодо допустимості даних доказів суперечливі.

Все вищезазначене свідчить про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, які досліджувалися в суді.

Колегія суддів вважає, що дані порушення є істотними і в відповідності до ч.1 ст.412 КПК України перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення і не можуть бути усунуті апеляційним судом.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з призначенням нового судового розгляду у тому ж суді, але в іншому складі суду, в ході якого необхідно з`ясувати усі сумнівні питання даного кримінального провадження, усунути порушення, розглянути клопотання учасників процесу з дотриманням вимог кримінального процесуального і кримінального закону та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, виклавши його у процесуальному документі, який би відповідав вимогам закону.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412 ч.1, 415, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу процесуального прокурора ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 05 листопада 2015 року відносно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку з істотним порушенням норм КПК України та призначити новий судовий розгляд в тому ж суді, в іншому його складі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4