Справа № 159/4157/15-к
Провадження № 1-кп/159/221/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Ковель 27 жовтня 2015 року

Ковельський міськрайонний суд під головуванням

судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,.

за участю: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ковелі Волинської обл. кримінальне провадження № 120 150 301 100 007 04 про обвинувачення

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Луківці Ковельського району Волинської області, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , з освітою середньою, неодруженого, має на утриманні 4 осіб, раніше притягався до кримінальної відповідальності, а саме: за ч. 2 ст. 164 КК України за вироком Ковельського міськрайсуду Волинської області від 09.01.13 р. до обмеження волі на строк 2 р., звільненого за ухвалою Рівненського райсуду Волинської області від 24.04.14 р. умовно достроково від відбування вищезазначеного покарання строком на 11 міс., 04 дні, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 164 КК України,
встановив:
Обвинувачений ОСОБА_5 , будучи судимим за вироком Ковельського міськрайсуду Волинської області від 09.01.13 р. за ч. 2 ст. 164 КК України до обмеження волі на строк 2 р., судимість за що не знята та не погашена у встановленому законом порядку; являючись, згідно з рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 26.08.09 р. платником аліментів на користь потерпілої ОСОБА_4 на утримання неповнолітніх дітей сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.08.09 р. і до досягнення старшою дитиною повноліття, на шлях виправлення не став та в період з 01.05.14 р. по 30.06.15 р. грошові кошти на утримання вказаних вище неповнолітніх дітей не сплачував; заходів із погашення заборгованості не вживав; не працевлаштовувався і у Ковельський міськрайцентр зайнятості по питанню працевлаштування не звертався; документів, що свідчили б про неможливість працевлаштування чи погіршення стану здоров`я, у виконавчу службу не пред`являв; на попередження держвиконавця В ДВС Ковельського МРУЮ про необхідність сплачувати аліменти, можливість притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 164 КК України у разі злісного ухилення від сплати аліментів, не реагував; аліментів добровільно не сплачував, чим злісно ухилився від сплати коштів на утримання вищезазначених дітей (аліментів), внаслідок чого утворилась заборгованість по аліментах в сумі 10 802 грн. 40 коп. за період з 01.05.14 р. по 30.06.15 р..

Своїми умисними діями, що виразились у тому, що обвинувачений, будучи судимим за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітніх дітей (аліментів), тобто, за злочин, передбачений ч. 2 ст. 164 КК України, судимість за який не знята та не погашена у встановленому законом порядку, злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання неповнолітніх дітей (аліментів) за період з 01.05.14 р. по 30.06.15 р., тим самим вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 164 КК України.

Будучи допитаним в судовому засіданні в якості обвинуваченого, ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав, суду показав, що, дійсно, за період з 01.05.14 р. по 30.06.15 р. він не сплачував аліменти на утримання спільних з потерпілою дітей, так як не зміг знайти підходящої роботи. Не працевлаштовувався офіційно, на облік у центрі зайнятості як такий, що шукає роботу, у вказаному вище періоді не ставав, хоча мав періодичний несталий доход. Держвиконавцем йому не було розяснено обовязку по сплаті аліментів та він не попереджався про наслідки злісного ухилення від сплати аліментів. У спірному періоді від його імені його матір сплачувала аліменти потерпілій, пересилаючи кошти поштовим переказом. Однак, у подальшому бажає аліменти сплачувати, просить його суворо не карати, у своєму останньому слові зазначив, що розкаюється у скоєному.

Крім того, винуватість обвинуваченого повністю стверджується як його показаннями, так і показаннями потерпілої, письмовими доказами у справі.

Так, потерпіла суду показала, що обвинувачений за рішенням суду є платником аліментів на її користь на утримання двох вищезазначених неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно. Аліменти він не сплачував зовсім, зокрема і в період з 01.05.14 р. по 30.06.15 р.. Дійсно, у деякому періоді, що охоплює і частину зазначеного у обвинувальному акті, від матері обвинуваченого на її адресу на ім`я сина ОСОБА_6 надходили незначні грошові кошти, що є подарунками бабусі внукові та допомогою з боку бабусі. Вона особисто спілкувалась із матір`ю обвинуваченого і з`ясувала характер цих грошових переказів, це не були аліменти. У вирішенні справи покликається на розсуд суду.

Крім цього, винуватість обвинуваченого стверджується:

-листом № 5 387/02.20 22 від 09.02.15 р. управління ПФ України у м.

Ковелі та Ковельському районі Волинської області, згідно з яким обвинувачений в управлінні отримувачем коштів не значиться;

-листом № 5/1 740 від 14.07.15 р. центру з надання послуг, пов`язаних з

використанням автотранспортних засобів, з обслуговування м Ковеля, Ковельського, Турійського, Старовижівського, Маневицького, Любомльського та Шацького районів, підпорядкованого У ДАІ У МВС України у Волинській області, згідно з яким обвинувачений не має у власності транспортних засобів;

-листом № 10 303 - 0.2 1 661/2 15 від 13.07.15 р. управління

держземагенства у Ковельському районі Волинської області Держагенства земресурсів ГУ Держземагенства у Волинській області, згідно з яким обвинувачений не має у власності земельних ділянок;

-копією вироку Ковельського міськрайсуду Волинської області від

09.01.13 р. щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 164 КК України;

-копією рішення Ковельського міськрайсуду Волинської області від

26.08.09 р. про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої аліментів на утримання двох вищезазначених їх дітей;

-копією інформації з Держреєстру речових прав на нерухоме майно від

17.07.15 р., згідно з якою у обвинуваченого немає нерухомості;

-довідкою розрахунком № 765 від 13.07.15 р. В ДВС Ковельського

МРУЮ Волинської області про заборгованість обвинуваченого по аліментах;

-копіями викликів держвиконавця: № 13 484/20 від 29.06.15 р.; №

14 871/20 від 02.07.14 р., згідно з якими обвинувачений повідомлявся про необхідність сплати аліментів та наслідки ухилення від їх сплати;

-копією виконавчого листа, виданого на виконання вищезазначеного

судового рішення про стягнення аліментів, з відповідними відмітками держвиконавця;

-копією акта держвиконавця від 30.06.15 р. про відсутність у

обвинуваченого майна, на яке можна було б звернути стягнення по аліментах, складеного за участю обвинуваченого;

-копіями свідоцтв про народження вищезазначених неповнолітніх дітей;

Враховуючи показання потерпілої, суд вважає, що показання

обвинуваченого у тій їх частині, що від його імені його матір сплачувала аліменти у загальній сумі 2 200 грн. за квитанціями, наданими суду обвинуваченим, дані суду з метою уникнути відповідальності за вчинене правопорушення та, в дійсності, вищезазначені квитанції не слід розцінювати як доказ часткового виконання обвинуваченим свого обов`язку по сплаті аліментів. Спростовані письмовими доказами у справі показання обвинуваченого у тій їх частині, що він держвиконавцем не попереджався про необхідність сплати аліментів та наслідки ухилення від їх сплати, зокрема, копією акта держвиконавця, що складався у присутності обвинуваченого саме з огляду на неможливість забезпечити стягнення з обвинуваченого аліментів шляхом звернення стягнення на майно останнього; копіями викликів держвиконавця. Так, обвинуваченому достеменно відомо про те, що він не лише у інкримінований йому проміжок часу, а й з дня присудження аліментів, не сплачував аліменти і будь - яких заходів до зменшення загальної суми заборгованості по аліментах, що склала 44 418 грн. 20 коп., не вживав. Він усвідомлював наслідки таких своїх дій та свідомо допускав їх настання.

Суд, повно, всесторонньо, обєктивно аналізуючи зібрані у справі докази, приходить до висновку, що злочинні дії обвинуваченого вірно кваліфіковано органами досудового розслідування за ч. 2 ст. 164 КК України.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного у їх сукупності. Так, суд враховує, що обвинувачений вчинив злочин невеликої тяжкості.

Обставин, що помякшують або обтяжують покарання обвинуваченого, суд не вбачає,

Судом також враховується те, що обвинувачений позитивно характеризується по місцю відбування покарання, працездатний, однак, не працює, доходу не має, раніше притягався до кримінальної відповідальності, однак, належних висновків не зробив, через нетривалий проміжок часу знову став на злочинний шлях; думку потерпілої, яка обвинуваченого не прощає; наявність чотирьох утриманців, серед яких двоє неповнолітніх дітей та двоє непрацездатних батьків членів його сім`ї.
Обвинувачений за вироком Ковельського міськрайсуду Волинської області від 09.01.13 р. засуджувався за ч. 2 ст. 164 КК України до обмеження волі на строк 2 р., звільнений за ухвалою Рівненського райсуду Волинської області від 24.04.14 р. умовно достроково від відбування вищезазначеного покарання строком на 11 міс., 04 дні, судимість не знята та не погашена у встановленому законом порядку на час вчинення ним інкримінованих йому дій, що є продовжуваним злочином, так як термін умовно - дострокового вільнення не сплив.

Тому, з врахуванням санкції ч. 2 ст. 164 КК України, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, однак, в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці.

Тобто, обвинуваченому слід обрати покарання у виді обмеження волі на строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 164 КК України, та, з врахуванням положення ч. 1 ст. 71 КК України, частково приєднавши до покарання, визначеного за даним вироком, частину невідбутого покарання за попереднім вироком Ковельського міськрайсуду Волинської області від 09.01.13 р..

Підстав для застосування іспитового строку суд не вбачає.

Речових доказів та процесуальних витрат у справі немає, цивільний позов не заявлявся.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 368, 373 КПК України, суд

УХВАЛИВ:
ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України та призначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання, визначеного за даним вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ковельського міськрайсуду Волинської області від 09.01.13 р., остаточно визначивши ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки 06 (шість) місяців.

Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий:ОСОБА_1