Справа № 163/1344/14-к Провадження №11-кп/773/286/15 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст.305, ч.3 ст.311 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 вересня 2015 року місто Луцьк
Апеляційний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_9 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 15 травня 2015 року, яким -

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, який народився та проживає в АДРЕСА_1 , одружений, має на утриманні трьох малолітніх дітей, з середньою освітою, не працює, в силу ст.89 КК України судимості не має,

визнаний винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.3 ст.311 КК України, та йому призначено покарання:

за ч.3 ст.305 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією прекурсорів, що були предметом контрабанди, та конфіскацією всього майна;

за ч.3 ст.311 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з конфіскацією всього майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією прекурсорів, що були предметом контрабанди, та конфіскацією всього майна.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з 10 квітня 2015 року.

Вироком вирішено питання про судові витрати та речові докази.

До вступу вироку в законну силу ОСОБА_8 запобіжний захід залишений попередній тримання під вартою.

В С Т А Н О В И В
Згідно вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винним в тому, що він, придбавши 03 лютого 2014 року в місті Хелм Республіки Польща та слідуючи 04 лютого 2014 року з Республіки Польща в Україну через смугу спрощеного митного контролю митного поста «Ягодин» Ягодинської митниці пасажиром автомобіля «ВАЗ 2109», д.н.з. НОМЕР_1 , перемістив з приховуванням від митного контролю в двох сумках і аптечці серед особистих речей у багажному відділенні автомобіля 120 пігулок «Apcelan», 362 пігулки «Cirrus», 380 пігулок «Claritine Active», 20 пігулок «Narine Repetabs» з вмістом в особливо великому розмірі 57,75 грама прекурсору псевдоефедрину.

Він же, при тих же обставинах незаконно зберігав і перевозив 882 пігулки з вмістом в особливо великому розмірі 57,75 грама прекурсору псевдоефедрину з метою збуту на території України невстановленій особі для подальшого їх використання при виготовленні психотропних речовин.

У поданій апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого, безпідставного та невмотивованого призначення покарання без застосування вимог ст.69 КК України. Зазначає, що судом при постановлені вироку та обрані виду і міри покарання порушено вимоги ст.65 КК України. Посилається на те, що судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, оскільки він щиро розкаявся, а порушив умови домашнього арешту з тих причин, що необхідно було заробляти кошти для утримання 3 малолітніх дітей, непрацюючої дружини та батька-інваліда, матері пенсійного віку. Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання змінити, призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України, яке буде більш м`яким, ніж те, що призначене. Також просить зазтосувати до нього положення ст.6 ЗУ «Про амністію в 2014 році».

У поданій апеляційній скарзі захисник вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Посилається на те, що судом не надано правову оцінку всі доказам в сукупності, вирок суду не мотивований, а докази обвинувачення належним чином не перевірені. Вказує про те, що обвинувачений митний кордон України не перетнув, а тому не було незаконнного переміщення предметів, відсутні докази про наявність умислу на збут, не вказана мета вчинення злочину, а також недоведено те, що псевдоефедрин використовується для виготовлення психотропної речовини, стороною обвинувачення не доведено, що ліки, які перевозив обвинувачений, можуть бути предметом інкримінованих злочинів. Також зазначає, що вилучення майна обвинуваченого відбулось незаконно, понятими при цьому були працівники правоохоронного органу, протокол огляду не є належним доказом. Окрім того, зазначає, що судові витрати незаконно стягнені з обвинуваченого. Просить вирок суду першої інстанції скасувати, виправдати ОСОБА_8 та закрити провадження по справі.

Заслухавши доповідача який виклав суть вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого з викладених у ній підстав, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 заперечили, прокурора, який скарги заперечив та просив залишити вирок без змін, перевіривши матеріали провадження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до часткового задоволення, а скарга захисника ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи і зроблений обґрунтований висновок про доведеність вчинення ОСОБА_8 контрабандному переміщенні прекурсору в особливо великому розмірі через митний кордон та в його зберіганні та перевезенні з метою збуту для використання у виготовленні психотропних речовин. Такий висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і перевірених судом допустимих доказах.

Так, суд першої інстанції підставно взяв до уваги саме показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які показали про обставини виявлення та вилучення таблеток. Також свідок ОСОБА_17 вказав, що дійсно обвинувачений збував як таблетки з вмістом псевдоефедрину, так і «первітин», при цьому ОСОБА_17 беззаперечно вказав на ОСОБА_8 як в судовому засіданні, так і під час досудового розслідування. Дані показання є послідовними, підтверджені іншими доказами по справі, зокрема актом про проведення митного огляду транспортного засобу, протоколом огляду місця події, висновками судових експертиз психотропних речовин та іншими доказами, яких піддавати сумніву в суду підстав немає.

Твердження захисника про те, що обвинувачений митний кордон України не перетнув, відсутні докази про наявність умислу на збут, не вказана мета вчинення злочину, а також не доведено те, що псевдоефедрин використовується для виготовлення психотропної речовини, що ліки, які перевозив обвинувачений, можуть бути предметом інкримінованих злочинів, було предметом перевірки в суді першої інстанції. В вироку суду обгрунтовано спростовані дані твердження, з чим погоджується і апеляційний суд.

Посилання захисника в своїй скарзі на ряд порушень норм КПК України під час досудового розслідування і судового слідства не могли і не вплинули в даному випадку на правильність судового рішення, оскільки вони є неістотними.

Послідовні показання вищевказаних свідків дають змогу відтворити всі обставини вчинених злочинів, в тому числі, щодо версій обвинуваченого про його невинуватість, а тому обґрунтовано в сукупності з іншими доказами, які суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні, покладені в основу обвинувального вироку, з чим погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, суд першої інстанції, прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_8 своїми умисними діями, які виразились у контрабанді прекурсорів в особливо великому розмірі та зберіганні і перевезенні прекурсорів в особливо великому розмірі з метою їх використання для виготовлення психотропних речовин і з метою збуту, вчинив злочини, передбачені ст.ст. 305 ч.3, 311 ч.3 КК України.

Окрім того, судом першої інстанції мотивовано дану правову оцінку показанням обвинуваченого з приводу його непричетності до вчинення інкримінованих йому злочинів.

Не має в суду підстав вважати, що свідки оговорюють обвинуваченого.

Окрім того, сам обвинувачений своїми показаннями частково викриває себе, оскільки чітко вказує про обставини, які дають підстави вважати про наявність в його діях складів злочинів, передбачених ч.3 ст.305, ч.3 ст.311 КК України.

Більше того, в аппеляційній скарзі обвинувачений повністю визнав свою винуватість, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення з вищенаведених підстав.

Щодо оспорення вироку в частині стягнення процесуальних витрат, то вони є безпідставними, оскільки дані витрати стягнуті в дохід держави, а не для винагороди експертам.

Твердження обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що призначене покарання без застосування ст.69 КК України не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого через тяжкість покарання є підставними.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Зі змісту ст.69 КК України вбачається, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону в повній мірі.

Суд першої інстанції правильно встановив ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 злочинів, які, згідно ст.12 КК України, відносяться до категорії тяжкого та особливо тяжкого, пом`якшуючі обставини наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, та відсутність обтяжуючих обставин, дані про особу винного, а саме, те, що ОСОБА_8 вважається таким, що немає судимості, посередньо характеризується.

Разом з тим, встановлено, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані дані про особу обвинуваченого та інші обставини, а саме те, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, на його утриманні непрацююча дружина та батько-інвалід, мати пенсійного віку, яка хворіє.

Окрім того, суд безпідставно виключив пом`якшуючу обставину щире каяття, мотивуючи це тільки тим, що обвинувачений ухилявся від суду.

Перераховані вище обставини, на думку апеляційного суду, є такими, які, в силу ст.66 ч.2 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_8 , та в сукупності із встановленими судом першої інстанції обставинами, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч.3 ст.305 КК України, а тому з урахуванням його особи, дають підстави для призначення за вказаною статтею обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, як це передбачено ст.69 КК України.

Апеляційний суд вважає, що призначене основне покарання із застосуванням ст.69 КК України, а остаточне шляхом поглинення менш суворого більш суворим, буде достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання ОСОБА_8 та попередження нових злочинів, відповідатиме вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Відповідно до положень статті 6 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, який набрав чинності 19 квітня 2014 року, з наступними змінами, підлягає скороченню наполовину невідбута частина покарання засудженим, що відбувають покарання у виді позбавлення волі на певний строк, які не підлягають звільненню від відбування покарання на підставі статей 1-5 цього Закону.

Згідно статті 11 Закону України «Про амністію у 2014 році» від 08 квітня 2014 року, особам, яким скорочується невідбута частина покарання, визначення нового строку покарання обчислюється з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 19 квітня 2014 року.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм Закону України «Про амністію у 2014 року» слідує, що стаття 6 ЗУ «Про амністію у 2014 році» може бути застосована до осіб, що на день набрання чинності цим Законом уже відбували покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Згідно матеріалів кримінального провадження, вироком Любомльського районного суду від 15.05.2015р. ОСОБА_8 засуджений до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією прекурсорів, що були предметом контрабанди, та конфіскацією всього майна. Таким чином, на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2014 році» вирок щодо останнього ухвалений не був, а тому клопотання обвинуваченого про скорочення наполовину невідбутої частини покарання, призначеного за вказаним вироком на підставі ст.6 ЗУ «Про амністію у 2014 році», до задоволення не підлягає.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд Волинської області,

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 15 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення основного покарання за ч.3 ст.305 КК України та остаточного покарання за ст.70 КК України змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч.3 ст.305 КК України покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією прекурсорів, що були предметом контрабанди, та конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

За ч.3 ст.311 КК України залишити призначене судом першої інстанції покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України, за сукупністю вчинених злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з конфіскацією прекурсорів, що були предметом контрабанди, та конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

В решті вирок Любомльського районного суду Волинської області від 15 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий

Судді