Ухвала

іменем україни

04 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_2,

суддів: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

при секретарі ОСОБА_5,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001262, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця та мешканця АДРЕСА_1,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України,

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_6,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_1 судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх змінити, визначити засудженому покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, при призначенні ОСОБА_1 покарання безпідставно не застосував положення ст. 69-1 КК України, пославшись на відсутність однієї з обов'язкових пом'якшуючих обставин.

Вироком Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року, ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 2 ст. 309 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він у серпні 2014 року в лісосмузі біля вул. Леніна в с. Ленінське Апостолівського району Дніпропетровської області, маючи намір на незаконне придбання та зберігання без мети збуту наркотичних засобів, зірвав чотири кущі рослин конопель, переніс їх до місця свого мешкання в с. Ленінське Апостолівського району Дніпропетровської області, де помістив їх на горище будинку та зберігав без мети збуту.

07 жовтня 2014 року в ході проведення обшуку було виявлено та вилучено речовину рослинного походження масою 743 г, що містить особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс, масою 667,277 г.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про безпідставне незастосування положень ст. 69-1 КК України при призначенні покарання засудженому, то вони є необгрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з вимогами ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом'якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу ( з'явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Як убачається з мотивувальної частини ухвали, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з вироком суду першої інстанції та обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання при призначенні ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, наявність однієї пом'якшуючої покарання обставини - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані про особу засудженого, зокрема те, що він характеризується позитивно та раніше не судимий в силу положень ст. 89 КК України.

При цьому суд апеляційної інстанції обґрунтовано вказав у своєму рішенні про відсутність усіх обов'язкових умов для застосування при призначенні ОСОБА_1 покарання положень ст. 69-1 КК України.

На думку колегії суддів, доводи прокурора, викладені в його касаційній скарзі, про те, що коли збитки або шкоду злочинними діями не заподіяно, то наявність такої пом'якшуючої обставини не враховується для застосування ст. 69-1 КК України, суперечать вимогам кримінального закону, оскільки положення ст.ст. 66, 69-1 цього Кодексу передбачають, серед іншого, безальтернативне врахування пом'якшуючих покарання обставин, визначених у п.п. 1 та 2 ст. 66 КК України.

З огляду на вищезазначене колегія суддів уважає, що судові рішення першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_1 ухвалені з дотриманням вимог ст.ст. 370, 374, 419 КПК України та є законними, обґрунтованими і вмотивованими.

Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4