АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засіданняОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 23 листопада 2015 року матеріали кримінального провадження № 0011833 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Узин, Білоцерківського району, Київської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий, останні рази :

30 вересня 2009 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва за ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ст. 70, ст. 71 КК України на 4 роки позбавлення волі;

17 квітня 2013 року вироком Дніпровського районного суду м. Києва за ч.3 ст.15, ч.3 ст. 185, ст. 71 КК України на 2 роки позбавлення волі,

обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:
прокурорів захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6
обвинуваченогоОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Вказаним вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком частково приєднано не відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року і остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він 23 грудня 2014 року, приблизно о 13.00 год. перебуваючи в приміщенні гуртожитку, що розташоване по АДРЕСА_2 , з метою таємного викрадення чужого майна повторно, з проникненням до житла, підійшов до дверей кімнати № НОМЕР_1 , які не були зачинені на замок, і скориставшись тим, що в кімнаті нікого не було та впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, проник до кімнати, де повторно таємно викрав чуже майно, що належить ОСОБА_10 , а саме: мобільний телефон "SAMSUNG X480" з зарядним пристроєм, вартістю 600 гривень, в якому знаходилась картка оператора мобільного зв`язку «Київстар», вартістю 15 гривень, на рахунку якої були відсутні грошові кошти, мобільним телефоном "SAMSUNG S5250", вартістю 1500 гривень, в якому знаходилась картка оператора «Лайф», вартістю 15 гривень, на рахунку якої знаходились грошові кошти на суму 25 гривень, а всього на загальну суму 2155 гривень.

Утримуючи при собі викрадене чуже майно, обвинувачений ОСОБА_7 направився до виходу з кімнати, до якої в цей час підійшла потерпіла ОСОБА_10 , яка, помітивши раніше незнайомого їй ОСОБА_7 , запитала хто він такий та що робить в її кімнаті.

Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_7 , усвідомлюючи що його дії викриті та, утримуючи при собі викрадене чуже майно, намагався залишити місце вчинення злочину-кімнату, однак потерпіла ОСОБА_10 стала кликати на допомогу і на її крик вибіг мешканець гуртожитку ОСОБА_11 , який затримав обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому останній не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Діями обвинуваченого ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_10 було завдано матеріальної шкоди на суму 2155 гривень, яка відшкодована шляхом повернення викраденого.

Не погоджуючись з вироком суду його оскаржила в апеляційному порядку захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , яка просить змінити вирок суду в частині кваліфікації та призначенні покарання та визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, призначивши йому покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання за даним вироком частково приєднати не відбуте покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року і остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 7 (сім) місяців. В решті вирок просить залишити без змін. Зокрема, апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції було винесено вирок з порушенням норм матеріального права, передбаченого ч. 2 ст. 84 та ст. 91 КПК України. При цьому, захисник зазначає, що у ОСОБА_7 не було вилучено сторонніх предметів, за допомогою яких він міг у разі необхідності проникнути до будь-якого приміщення, тому умислу на крадіжку до входження в кімнату у нього не було. Разом з тим, зазначає, що місцевий суд не звернув увагу на те, що туалет знаходився за кімнатою №14, де відбулася крадіжка, тому ОСОБА_7 не бачив, як вона виглядає, а побутові предмети такі як шафи, дитячі коляски знаходилися майже біля кожних дверей, тому точно ідентифікувати де які двері, вперше потрапивши до гуртожитку неможливо. Крім цього, захисник ОСОБА_6 вважає, що дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки як було повідомлено потерпілою ОСОБА_10 , у гуртожитку вже вчинялися крадіжки, і побачивши ОСОБА_7 , вона вирішила, що саме він викрав її речі. Потерпіла безпосередньо не бачила, що саме ОСОБА_12 незаконно заволодів її речами, а тому в даному випадку неможливо використовувати ст. 186 КК України. Крім того, суд першої інстанції призначив несправедливу та занадто сувору міру покарання, незважаючи на визнання винуватості, відшкодування шкоди завданої потерпілій та її позиції, яка не погодилася із обвинуваченням за с. 186 КК України та просила суворо не карати ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю доповідача, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було досить повно, всебічно і об`єктивно досліджено обставини провадження, та на підставі сукупності правильно оцінених доказів, всупереч доводам апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , зроблено висновок про доведеність останнього у вчинені відкритого викрадення чужого майна (грабіж), з проникненням до житла, але не доведеного до кінця з причин, які не залежали від його волі. При цьому суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що умисел на крадіжку в обвинуваченого ОСОБА_7 виник тоді, коли останній вже знаходився в кімнаті, у яку потрапив лише тому, що думав, що в цій кімнаті є туалет, то вони є непереконливими, оскільки, як правильно зазначив місцевий суд, вони суперечать доказам, які були досліджені у даному вироку, а саме показанням потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , які стверджували, що кімната, з якої були викрадені мобільні телефони, є жилим приміщенням, а не туалетною кімнатою і двері в кімнату відчиняються всередину і якщо відчинити двері кімнати, то одразу видно, що біля дверей висять речі, стоїть взуття, шафа при вході, холодильник з іншого боку, далі диван. Туалет від кімнати потерпілої знаходиться через кімнату і дверей немає, а проходячи по коридору, можна одразу звернути увагу і зрозуміти де туалет, а тому переплутати кімнату з туалетом не можливо.

Безпідставними слід визнати твердження захисника про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 цього ж Кодексу, оскільки відповідно до п. 4 постанови № 10 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, і тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в обвинуваченого ОСОБА_7 був умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, незважаючи на те, що його дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілою, яка у присутності свідка ОСОБА_11 , вимагала від обвинуваченого ОСОБА_7 , щоб той віддав їй мобільні телефони, на що він відповів, що нічого не брав, і незважаючи на це, продовжені ним з метою заволодіння цим майном. Тобто він усвідомлюючи, що його дії викриті потерпілою та свідком ОСОБА_11 , утримував при собі викрадене чуже майно та намагався залишити місце вчинення злочину-кімнату, але не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, що не залежали від його волі тому, що був затриманий свідком ОСОБА_11 .

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те що, суд першої інстанції призначив несправедливу та занадто сувору міру покарання, то на переконання колегії суддів вони є необґрунтованими, оскільки призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 міру покарання, місцевий суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, дані про його особу, зокрема і ті, на які посилається а апеляційній скарзі захисник, про що прямо вказано у вироку.

Так, з вироку суду вбачається, що районний суд при вирішенні питання міри покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального покарання, дані про його особу, який раніше неодноразово судимий, судимості не зняті та не погашенні у встановленому законом порядку, вчинив злочин, за який засуджується в період умовно-дострокового звільнення, задовільно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Крім того, судом враховано наявність обставини, яка обтяжує покарання рецидив злочину, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

При цьому, враховуючи вищезазначені дані про особу обвинуваченого, його відношення до скоєного злочину, ступеню тяжкості вчиненого діяння, обставин та способу скоєного злочину, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання про можливість призначити ОСОБА_7 близьке до мінімального покарання, що передбачене санкцією ч. 3 ст. 186 КК України, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів і не може бути визнане надміру суворим або не справедливим.

Крім того, судом обґрунтовано призначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків, на підставі ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання не відбутого покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2013 року.

Враховуючи наведене та те, що вирок відносно обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції ухвалено без істотних порушень вимог кримінального та кримінального процесуального законодавства, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, і підстав для його зміни та пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання не встановлено, то апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 04 серпня 2015 року, за яким ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той же строк з дня вручення йому копії даної ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11-кп/796/1755/2015 Категорія КК: ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_14 Доповідач: ОСОБА_1