П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_28,
cуддів: при секретарях:ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41,
за участю: начальника Управління підтримання державного обвинувачення в суді Генеральної прокуратури України ОСОБА_42,
захисника ОСОБА_16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_16 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_17,

встановила:

Новокаховський міський суд Херсонської області вироком від 13 червня 2013 року засудив ОСОБА_17, ІНФОРМАЦІЯ_1, такого, що не має судимості, за частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк дев'ять років.

ОСОБА_17 засуджено за те, що він 22 жовтня 2011 року приблизно о 21 год. 30 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, поблизу кафе-бару ПП "ОСОБА_25", розташованого по АДРЕСА_1, під час сварки з ОСОБА_18, яка виникла на грунті особистих неприязних стосунків, діючи з прямим умислом на позбавлення життя, завдав останньому удар ножем у життєво важливий орган - шию, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_2 настала смерть потерпілого.

Апеляційний суд Херсонської області ухвалою від 24 грудня 2013 року вирок щодо ОСОБА_17 залишив без змін.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ - за наслідками перегляду ухвалою від 19 березня 2015 року зазначені судові рішення щодо ОСОБА_17 залишив без змін.

Приводом для перегляду справи Верховним Судом України стала заява захисника ОСОБА_16, а підставами - твердження в заяві про неоднакове застосування касаційним судом однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. На думку захисника, засуджений ОСОБА_17 не мав би нести відповідальність за інкриміноване йому діяння, передбачене частиною першою статті 115 КК, оскільки потерпілий ОСОБА_18 першим почав завдавати ОСОБА_17 тілесні ушкодження, наявність яких стверджується висновками судово-медичного освідування. А тому захисник вважає, що ОСОБА_17 вчинив умисне вбивство ОСОБА_18 при перевищенні меж необхідної оборони.

Також захисник вказує на неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України (далі-КПК), що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Захисник стверджує, що, скасовуючи вирок суду першої інстанції від 12 липня 2012 року апеляційний суд у своїй ухвалі від 4 вересня 2012 року зазначив, що місцевим судом необгрунтовано взято до уваги показання одних свідків та відкинуто показання інших свідків, не усунуто суперечності в показаннях свідків, під час судового засідання не повністю було встановлено та відтворено події, під час яких вчинено злочин. Проте місцевий суд, розглядаючи справу в порядку статті 375 КПК України 1960 року, не виконав вказівки суду апеляційної інстанції.

Апеляційний суд, розглядаючи апеляції захисника і засудженого, не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення та, по суті, залишив поза увагою основний довід апеляції й не дав на нього вичерпної відповіді.

Суд касаційної інстанції, розглядаючи справу щодо ОСОБА_17, не виявив порушень частини сьомої статті 374 та статті 377 КПК, оскільки місцевим судом не було дотримано вказівок апеляційного суду, які є обов'язковими при повторному розгляді справи, а в ухвалі апеляційного суду неспростовано всіх доводів апеляцій захисника і засудженого.

Як приклад неоднакового правозастосування захисник посилається на ухвалу касаційного суду від 13 березня 2007 року, зі змісту якої видно, що вироком місцевого суду особу засуджено за частиною першою статті 115 КК, за те, що вона, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, у ході конфлікту чоловік завдав сину удар дошкою по голові, засуджена спробувала зупинити чоловіка, а той намагався вдарити її пляшкою по голові, захищаючись, вона схопила зі столу ножа, яким завдала потерпілому один удар у груди, від якого той помер.

Апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, перекваліфікував дії вказаної особи з частини першої статті 115 на статтю 118 КК, оскільки потерпілий першим почав завдавати удари синові та засудженій, а остання, завдаючи удар чоловікові ножем, захищала себе від наявного, протиправного і суспільно небезпечного посягання з його боку, але застосувала таку зброю і заподіяла таку шкоду потерпілому, які явно не відповідали небезпечності посягання та обстановці злочину, тобто вчинила умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішенням від 1 грудня 2011 року скасував ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА 6 у зв'язку з тим, що суд першої інстанції, при призначенні покарання, не виконав вказівки апеляційного суду, які є обов'язковими при повторному розгляді справи. Крім того, зміст ухвали суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 377 КПК через не спростування всіх доводів та не наведення достатніх підстав, з яких апеляції залишені без задоволення.

У заяві, захисник ОСОБА_16 просить скасувати ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 березня 2015 року щодо ОСОБА_17, а справу направити на новий касаційний розгляд.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_16, який підтримав заяву, прокурора ОСОБА_42 про безпідставність доводів заяви, перевірила матеріали кримінальної справи та матеріали, додані до заяви, обговорила доводи заяви і дійшла висновку про таке.

Кримінальну справу про перегляд рішення суду касаційної інстанції за заявою захисника ОСОБА_16 допущено до провадження Суду в порядку, передбаченому главою 33 КПК, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, та з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень (пункти 1, 2 статті 445 КПК).

Предметом перегляду цієї справи є неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми закону про кримінальну відповідальність за умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони.

У своїй практиці Суд уже неодноразово висловлював свою позицію з цього питання у правозастосуванні (справи № 5-12 кс 14, № 5-27 кс 14, № 5-29 кс 14, № 5-34 кс 14).

Суд зазначає, що закріплене в статті 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров'я, життя і здоров'я інших людей від протиправних посягань (частина третя статті 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров'я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Повертаючись до справи, що розглядається, Суд убачає, що конфлікт у барі спровокував засуджений ОСОБА_17 Коли ОСОБА_19 відмовили в продажу пива в барі, пояснивши, що бар замовлено для святкування дня народження і він не працює, то ОСОБА_17 разом з ОСОБА_19 знову зайшли до бару і наполягали, щоб їм продали пиво та каву. Коли до вказаних осіб підійшли ОСОБА_26 і ОСОБА_27, які святкували день народження, і попросили їх вийти з приміщення бару, то ОСОБА_17 і ОСОБА_19 почали розмовляти з ними на підвищених тонах, при цьому засуджений дістав ножа та тримаючи його в руці, сказав, що все можна вирішити по-іншому. Коли ОСОБА_26 і потерпілому ОСОБА_18 вдалося вивести ОСОБА_17 на вулицю, то між потерпілим і засудженим виникла бійка, в ході якої останній завдав ОСОБА_18 удару ножем в шию, після чого втік.

Такі обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_17 не перебував у стані необхідної оборони, бо не зазнавав суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_18 Намір ОСОБА_17 вчинити розправу над ОСОБА_18 домінував під час бійки і був визначальним мотивом завдання удару потерпілому ножем у життєво важливий орган - шию.

Поєднання обставин, обстановки та умов, за яких було вчинено вбивство ОСОБА_18, давало суду касаційної інстанції підстави вважати, що його вчинення цього злочину було викликано бажанням ОСОБА_17 вчинити розправу над потерпілим. Сукупність таких обставин виключає кваліфікацію умисного вбивства в стані необхідної оборони.

У рішенні, наданому для порівняння, фактичні обставини суспільно небезпечного діяння подібні за окремими елементами складу злочину, вчиненого ОСОБА_17, однак не уподібнюють фактичні обставини цих діянь настільки, щоб визнавати їх однаковими (тотожними) і робити висновок про помилку у виборі та неоднаковому застосуванні однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність. Зміст (характер) фактичних обставин справи в сукупності визначав застосування відповідної кримінально-правової оцінки кожного із зазначених діянь.

Так, у рішенні наданому для порівняння, встановлено, що чоловік засудженої завдав сину удар дошкою по голові, а коли жінка спробувала заступитися за сина, то потерпілий намагався також вдарити її пляшкою по голові й тільки після цього засуджена застосувала ніж.

Оскільки ознаки складу злочину суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_17, сумісні з ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 115 КК, вони й отримали за цією нормою кримінально-правову оцінку (кваліфіковані) в оспореному рішенні. Вважати, що суд касаційної інстанції допустив неоднакове застосування однієї і тієї самої норми закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь, підстав немає.

Що стосується тверджень захисника ОСОБА_16 про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої КПК, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, (тобто пункту 2 статті 445 КПК), то Суд дійшов наступного висновку.

Пункт 2 статті 445 КПК було викладено в новій редакції згідно із Законом України від 12 лютого 2015 року № 192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд" (далі - Закон № 192-VIII), який набрав чинності 28 березня 2015 року.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Які саме суспільно небезпечні діяння є злочинами та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили, визначає кримінальне законодавство.

Кримінально процесуальним законодавством визначається порядок провадження в кримінальних справах, тобто порядок вчинення процесуальних дій і прийняття кримінальних процесуальних рішень.

На відміну від кримінального матеріального закону, новий кримінальний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливими для учасників кримінального провадження. Це положення випливає з частини першої статті 5 КПК, відповідно до якої процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Таким чином, за загальним правилом, пункт 2 статті 445 КПК у редакції Закону № 192-VIII належить застосувати з дати набрання цим Законом чинності. Тобто предметом перегляду Суду із зазначеної підстави можуть бути лише ухвали суду касаційної інстанції, постановлені 28 березня 2015 року й пізніше.

На момент постановлення 19 березня 2015 року оскаржуваної ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_17 стаття 445 КПК не передбачала такої підстави для перегляду Судом судових рішень, що набрали законної сили, як неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Право на звернення до Суду про перегляд судових рішень із зазначеної підстави виникло з дня набрання чинності 28 березня 2015 року Закону № 192-VIII. А тому, оскільки ухвалу касаційного суду щодо ОСОБА_17, про перегляд якої заявляє клопотання захисник ОСОБА_16, постановлено 19 березня 2015 року, відсутні підстави, передбачені пунктом 2 статті 445 КПК, для перегляду вказаного судового рішення Судом.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, заяву не може бути задоволено.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України,

постановила:

Відмовити в задоволенні заяви захисника ОСОБА_16

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий: ОСОБА_28

Судді:

ОСОБА_29 ОСОБА_34

ОСОБА_30 ОСОБА_35

ОСОБА_31 ОСОБА_36

ОСОБА_32 ОСОБА_37

ОСОБА_33 ОСОБА_38

ОСОБА_39