Справа № 183/414/16
№ 1-кп/183/343/16
В И Р О К
іменем України
17 лютого 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальне провадженні № 0000374 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яреськи, Шишацького району, Полтавської області, із повною середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей 2007 та 2014 років народження, військовослужбовця, призваного на час проведення мобілізації, солдата військової частини НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
в с т а н о в и в:

18 березня 2015 року наказом № 68 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 (дислокується у АДРЕСА_2 ) солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини, та в подальшому призначено на посаду старшого механіка - водія 3 парашутно-десантного взводу 9 парашутно-десантної роти 3 парашутно-десантного батальйону.
Солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, будучи зобов`язаним суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку, 16 квітня 2015 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 під час мобілізації на особливий період, умисно, самовільно залишив розташування військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місце знаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.
12 січня 2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.
Таким чином, 16 квітня 2015 року солдат ОСОБА_4 , самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 без поважних причин та незаконно перебував поза межами військової частини в умовах особливого періоду до 12 січня 2016 року.
Дії солдата ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину свою визнав повністю, зазначивши, що обставини, викладені в обвинувальному акті не оспорює та повністю визнає, однак від дачі суду показань відмовився. Заявив, що у скоєному він щиро кається.
В судовому засіданні судом було з`ясовано, що учасники судового процесу правильно розуміють зміст вищенаведених обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.
Оскільки учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, не оспорювали в судовому засіданні обставини, при яких скоєно обвинуваченим ОСОБА_4 злочин, суд у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, вважає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, і учасники судового процесу проти цього не заперечували.
Також, в судовому засіданні суд роз`яснив учасникам судового процесу, що у даному випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Крім цього, в судовому засіданні були дослідженні письмові докази, які підтверджують вину ОСОБА_4 :
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.03.2015 року № 68, згідно з яким призначено на особливий період під час мобілізації рядового ОСОБА_4 ;
- рапорт ТВО командира ОСОБА_6 про самовільне залишення солдатом ОСОБА_4 16.04.2015 року військової частини, факт СЗЧ був виявлений під час вечірньої перевірки;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 22.04.2015 року № 1132 про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення частини солдатом ОСОБА_4 , відповідно до якого призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 16.04.2015 року;
- акт службового розслідування від 04.05.2015 року, за результатами якого встановлено факт самовільного залишення солдатом ОСОБА_4 16.04.2015 року військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду;
- наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 11.05.2015 року № 1333 про результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 , яким вирішено направити матеріали перевірки за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_4 для розслідування до Військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону;
- заява ОСОБА_4 від 12.01.2016 року, про те, що він дійсно 16.04.2015 року покинув військову частину НОМЕР_1 , поїхав до дому з метою допомогти хворій матері, і дружині у вихованні двох неповнолітніх дітей. Коли дізнався, що його розшукують працівники військової прокуратури, він добровільно 12.01.2016 року прибув до прокуратури.
Отже, суд, дослідивши докази в межах пред`явленої підозри, не виходячи за межі пред`явленого обвинувачення, яке прокурор підтримав в судовому засіданні, приходить до однозначного висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у самовільному залишенні військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, доведена в повному обсязі і умисні дії ОСОБА_4 вірно кваліфіковані органом досудового слідства за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд керується ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, сукупність усіх обставин у справі.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, суд визнає щире каяття обвинуваченого, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ОСОБА_4 своєї протиправної поведінки, визнання вини та готовністю підлягати кримінальній відповідальності.
Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено.
При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є тяжким, дані про особу обвинуваченого, який за місцем служби характеризується негативно.
Однак, суд також враховує той факт, що ОСОБА_4 свою вину визнав повністю, розкаявся у скоєному, раніше не судимий, має на утриманні двох малолітніх дітей 2007 та 2014 років народження, що дає суду підстави для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнення його від відбування покарання з випробувальним терміном, тривалістю два роки, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, обставинам, що пом`якшують покарання та обтяжують його, даним про особу обвинуваченого.

Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання з позбавленням волі на вказаний строк з випробуванням буде необхідним та достатнім для виправлення засудженого і запобігання вчинення ним нових злочинів.
З цих же підстав суд не вбачає необхідності призначення ОСОБА_4 покарання в межах найбільшої санкції ч. 4 ст. 407 КК України.
Підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті суд не вбачає.
Речових доказів по провадженню не має.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, а також усі обставини по справі, керуючись ст. ст. 370, 371, 374 КПК України, суд,-
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.
Копію вироку вручити засудженому негайно.

Апеляційна скарга на вирок може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області, через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області - протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 в той же строк з моменту вручення копії вироку.
Суддя ОСОБА_1