Справа №483/126/15-к 03.12.2015 03.12.2015 03.12.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
03 грудня 2015 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Федорівка Кодимського району Одеської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,
- визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
особа за клопотанням
кримінальне провадження ОСОБА_5
захисник ОСОБА_9 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів винуватості особи в суді і вичерпання можливості їх отримати, на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.
_________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/784/817/15 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_10
Категорія: ч.1 ст.286 КК України Доповідач апеляційної інстанції: ОСОБА_1
Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок суду змінити в частині стягнення судових витрат за проведення експертиз та покласти їх відшкодування за рахунок Державного бюджету України.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України. У зв`язку з його смертю кримінальне покарання не призначалось.

Постановлено стягнути з законної спадкоємиці ОСОБА_5 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в сумі 3 443 грн. 44 коп.

Узагальнені доводи апелянта.
В апеляційній скарзі особа, за клопотанням якої здійснюється кримінальне провадження ОСОБА_5 вважає, що вирок не ґрунтується на доказах, які б беззаперечно доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Вважає, суд помилково зробив висновок про перевищення швидкості ОСОБА_7 та керування ним транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, лише на припущеннях свідка ОСОБА_11 та експертів ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Стверджує, що орган досудового розслідування позбавив її ( ОСОБА_5 ) можливості здійснювати захист по реабілітації свого померлого чоловіка ОСОБА_7 , а також не вручив обвинувальний акт стосовно її чоловіка.

Вважає, що оскільки слідчим порушено порядок відкриття матеріалів досудового розслідування дружині підозрюваного - ОСОБА_5 , то суд не мав права приймати в якості доказів покази свідків, письмові докази та висновки експертів, які лягли в основу обвинувачення.

Зазначає, що обвинувальний акт, який наявний в матеріалах кримінального провадження відрізняється від того, який було надано слідчим захиснику ОСОБА_9 під час закінчення досудового розслідування.

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд помилково стягнув з ОСОБА_5 судові витрати за проведення експертиз, оскільки, відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, такі витрати суд повинен стягувати з особи визнаною винуватою обвинувальним вироком. Однак, ОСОБА_5 такою особою не являється, а тому необхідно покласти відшкодування вказаних судових витрат за проведення експертиз за рахунок Державного бюджету України.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 17 липня 2015 року о 03 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 217030-110-01», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у салоні якого в якості пасажирів перебували ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та рухаючись зі швидкістю 68-81 км./год. при максимально дозволеній швидкості руху транспортних засобів в населених пунктах не більше 60 км/год. по вул.Радянській в с.Дмитрівка Очаківського району Миколаївської області, у напрямку вул.Молодіжної, проїжджаючи заокруглення дороги в районі будинку №7, грубо порушив вимоги п.п.2.3 "б", 12.1, 12.4 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого, допустив виїзд транспортного засобу за межі проїзної частини на узбіччя праворуч і перекидання.

Перебуваючи в Очаківській ЦРЛ обвинувачений ОСОБА_7 від отриманих тілесних ушкоджень помер, пасажири ОСОБА_14 і ОСОБА_15 отримали тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Дії ОСОБА_7 судом кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5 та її захисника, які підтримали доводи наведені в апеляційній скарзі, а також погодились з вимогами апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який заперечував проти задоволення вимог наведених в апеляційній скарзі ОСОБА_5 , та просив залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, апеляційний суд дійшов наступного.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим ОСОБА_14 і ОСОБА_15 середньої тяжкості тілесні ушкодження.
Доводи особи, за клопотанням якої здійснюється кримінальне провадження ОСОБА_5 , про відсутність вини її чоловіка ОСОБА_7 у вчинені дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними та спростовуються доказами дослідженими судом.

Так, з показань свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні слідує, що 17 липня 2014 року о 02 годин 45 хвилин, вона з іншими особами знаходилися в автомобілі, яким керував ОСОБА_7 , та сиділа разом з іншою особою на передньому пасажирському сидінні. Коли вони в`їжджали в с.Дмитрівка, автомобіль не «увійшов» в поворот, його почало крутити та викинуло на узбіччя. Також свідок зазначила, що при цьому автомобіль рухався приблизно зі швидкістю 90 км/год.

Вказані показання свідка узгоджуються з висновком авто-технічної експертизи від 25 вересня 2014 року №1/122, з якого вбачається, що швидкість руху автомобіля, яким керував ОСОБА_7 складала біля 68-81 км/год., яка є мінімальним значенням.

В судовому засіданні експерт ОСОБА_13 підтвердив висновки експертизи та зазначив, що в його висновку встановлена мінімальна швидкість руху автомобіля, так як встановити реальний коефіцієнт сповільнення неможливо оскільки, не враховано кінетичну енергію транспортного засобу.

Експерт також зазначив, що у вказаній дорожній ситуації водій вказаного автомобіля, з метою забезпечення безпеки дорожнього руху, повинен був діяти у відповідності вимогам п.12.1 і п.12.4 Правил дорожнього руху України і з технічної точки зору в його діях вбачаються невідповідності вимогам зазначеним вище пунктам ПДР України та він мав технічну можливість попередити дану дорожньо-транспортну пригоду.

На підставі проведеного дослідження експерт прийшов до висновку, що дії водія ОСОБА_7 , з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

З огляду на наведене, доводи апелянта про те, що водій автомобіля «ВАЗ 217030-110-01» ОСОБА_7 не перевищував дозволену швидкість руху, є безпідставними та спростовуються дослідженими доказами, яким судом надано обґрунтований висновок.

Не підтверджуються й твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 не керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про знаходження ОСОБА_7 під час керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та при цьому вірно послався на результати токсикологічного дослідження від 17.06.2014 року №3679, згідно яких в його крові, яка була взята о 06.00 год. виявлено етанол в концентрації 1,36%.

Судово-медичний експерт ОСОБА_12 , який проводив експертизу трупу, під час допиту в суді пояснив, що зменшення концентрації алкоголю в крові ОСОБА_7 з 1,36 % при надходженні до Очаківської ЦРЛ до 0,106 % під час дослідження трупу могло бути зумовлене застосуванням лікарських препаратів, переливанням крові при наданні допомоги та боротьбі з шоком, внаслідок чого рівень алкоголю в його крові міг зменшитись.

Зазначені вище докази, є послідовними та узгоджуються не тільки між собою, а з іншими дослідженими матеріалами провадження, а саме:

- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 17 липня 2014 року, за участю транспортного засобу «ВАЗ-217030-110-01»;

- висновком судово-медичного експерта від 30 серпня 2014 року №48, яким встановлені причини смерті ОСОБА_7 та зроблено висновок про отримання тілесних ушкоджень, під час його знаходження за кермом автомобіля;

- висновком судової транспортно-трасологічної експертизи від 09 вересня 2014 року №4/93 з якого вбачається, що автомобіль «ВАЗ-217030-110-01» ймовірно не контактував з іншими транспортними засобами;

- висновком авто-технічної експертизи від 17 вересня 2014 року №2/157 про перебування транспортного засобу в працездатному стані та неможливість його технічного стану вплинути на рух;

- висновками судово-медичних експертиз від 18 серпня 2014 року №1221 та від 15 серпня 2014 року №1222 з яких вбачається, що у ОСОБА_14 та ОСОБА_15 мали місце тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень та могли утворитись в результаті дії тупих, твердих предметів, не виключено їх утворення в умовах ДТП;

- висновками судово-медичних експертиз від 22 серпня 2014 року №1286 та від 04 вересня 2014 року №1307 з яких вбачається, що у ОСОБА_16 та ОСОБА_11 мали місце легкі тілесні ушкодження, що потягли короткочасний розлад здоров`я, та могли утворитись в результаті дії тупих, твердих предметів, не виключено їх утворення в умовах ДТП.

Таким чином, наведені вище докази спростовують доводи апелянта про те, що вирок суду не ґрунтується на доказах, які б беззаперечно доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину.

Суд повно та об`єктивно дослідив обставини вчинення кримінального правопорушення, дав належну оцінку зібраним доказам і дії ОСОБА_7 вірно кваліфікував за ч.1 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Що стосується покарання, то воно не призначалося судом, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 помер.

Доводи ОСОБА_5 про те, що орган досудового розслідування позбавив її можливості здійснювати захист по реабілітації свого померлого чоловіка ОСОБА_7 та не вручив обвинувальний акт, були предметом розгляду судом першої інстанції та їм надана належна оцінка.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що після відкриття судового засідання під час підготовчий дій, до початку судового розгляду, вирішуючи клопотання захисника, суд ухвалою від 06 квітня 2015 року задовольнив клопотання сторони захисту та допустив до участі в судовому провадженні ОСОБА_5 , як особу за клопотанням якої здійснюється судове провадження, тобто забезпечив їй можливість участі в кримінальному провадженні з метою реабілітації свого померлого чоловіка ОСОБА_7 .

Після цього, суд оголосив в судовому засіданні перерву для вручення прокурором захиснику та ОСОБА_5 копій обвинувального акту, реєстру матеріалів стосовно її померлого чоловіка та можливості ознайомитись з матеріалами провадження.

Однак, ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_9 відмовилися від ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та від отримання обвинувального акту, пославшись на порушення процедури його вручення, про що зазначили письмово у своїх з заявах від 19.05.2015 р. та 27.05.2015 р. ( а.с.149, 150).

Крім того, органом досудового розслідування не порушено порядок відкриття матеріалів досудового розслідування дружині підозрюваного - ОСОБА_5 , оскільки на той час вона не мала процесуального статусу учасника кримінального провадження.

Після винесення судом ухвали від 06.04.2015 року про допуск до участі в судовому провадженні ОСОБА_5 , як особи за клопотанням якої здійснюється судове провадження, суд надав їй можливість ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, однак вона своїм правом скористатися відмовилась, як про це зазначено вище.

З огляду на вказане, твердження ОСОБА_5 про порушення органом досудового розслідування порядку відкриття їй матеріалів досудового розслідування та у зв`язку з цим недопустимістю в якості доказів показів свідків, письмових доказів та висновків експертів, які лягли в основу обвинувачення, є безпідставними.

Що стосується того, що обвинувальний акт, який наявний в матеріалах кримінального провадження відрізняється від того, який було надано слідчим захиснику ОСОБА_9 після закінчення досудового розслідування, то вказана обставина знайшла своє підтвердження під час судового провадження.

До початку судового розгляду вказаного кримінального провадження по суті, відповідно до ст. 347 КПК України, взявши до уваги пояснення прокурора про технічну помилку, яка сталася при вручені обвинувального акту, суд виправив її, зобов`язавши прокурора надати захиснику відповідний обвинувальний акт, що прокурором і було виконано.

Однак, захисник відмовився від отримання цього обвинувального акту.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі необхідні дії щодо надання ОСОБА_5 та захиснику процесуальної можливості здійснювати повноцінно свої права, як учасників судового розгляду для реабілітації ОСОБА_7 .

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст. 286 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто не встановлення достатніх доказів винуватості особи, не має.

Що стосується доводів прокурора про неправильне стягнення судом з ОСОБА_5 , як спадкоємниці померлого ОСОБА_7 судових витрат за проведення експертиз, то вони є слушними.

Відповідно до вимог ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як було встановлено під час кримінального провадження, ОСОБА_7 , який був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України помер в лікарні від отриманих в результаті ДТП тілесних ушкоджень.

Таким чином, на час розгляду кримінального провадження, відсутня особа з якої, враховуючи положення ч.2 ст.124 КПК України, необхідно стягнути витрати за проведення експертиз.

Згідно норм діючого кримінального процесуального законодавства законних підстав для стягнення вказаних процесуальних витрат зі спадкоємця немає.

Разом з тим, вимоги прокурора щодо покладення вказаних процесуальних витрат за рахунок Державного бюджету України не можуть бути задоволені.

Так, відповідно до розділу І глави 8 КПК України, якою визначаються види процесуальних витрат, їх розмір, розподіл та порядок стягнення - віднесення витрат за проведення судових експертиз за рахунок Державного бюджету України не передбачено.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б давали підстави для скасування вироку, не встановлено.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга прокурора - підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає зміні в частині вирішення питання щодо стягнення процесуальних витрат.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 532 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу особи за клопотанням якої здійснюється кримінальне провадження ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 24 вересня 2015 року стосовно ОСОБА_7 в частині стягнення судових витрат змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку вказівку суду про покладення судових витрат на спадкоємців.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про стягнення судових витрат в сумі 3 443 грн. 44 коп. за проведення експертиз (висновки від 17 вересня 2014 р. №2/157, від09 вересня 2014 р. №4/93, від 25 вересня 2014 р. №1/122) з законної спадкоємиці ОСОБА_5 в дохід держави.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: