Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2015 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора захисника обвинуваченої ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000506 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК,

у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у цьому суді у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що у справі зібрано достатньо фактичних даних, які доводять наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, проте апеляційний суд, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, не дотримався приписів статей 404, 405 КПК, без проведення судового слідства дав іншу оцінку доказам, ніж суд першої інстанції, внаслідок чого неправильно застосував кримінальний закон і дійшов необґрунтованого висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй злочину.
У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_7 вважає безпідставними доводи сторони обвинувачення, ухвалене апеляційним судом рішення законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без зміни, а вимоги прокурора без задоволення.

За вироком Золочівського районного суду Львівської області від 18 листопада 2014 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 190 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

ОСОБА_7 визнано винуватою в шахрайстві, вчиненому за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, ОСОБА_7 у період із квітня 2009 року по липень 2014 року, маючи на утриманні доньку ОСОБА_8 , 2003 року народження, батьком якої визнаний ОСОБА_9 , не повідомила управлінню соціального захисту населення про факт установлення батьківства, і шляхом обману отримувала допомогу на дитину як одинока матір, чим завдала шкоди державному бюджету на суму 19 659, 86 грн.
Апеляційний суд Львівської області ухвалою від 17 лютого 2015 року скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, пояснення обвинуваченої та її захисника, які заперечили проти задоволення касаційних вимог сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі та в поданих запереченнях доводи, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.
У силу ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зі змісту статей 370, 404 КПКвипливає, що суд апеляційної інстанції зобов`язаний перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, в тому числі за необхідності і шляхом дослідження доказів. Крім того, з огляду на закріплену в ст. 7 цього Кодексу засаду змагальності вказаний суд має перевірити всі аргументи, наведені стороною обвинувачення під час апеляційного провадження, й у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

За правилами ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо; показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Отже, у випадку незгоди апеляційного суду зі змістом певних доказів їх перевірка та оцінка здійснюються з урахуванням засади, закріпленої в цій статті.
Відповідно до вимог ст. 419 вказаного Кодексу в своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення; при скасуванні судового рішення в ухвалі має бути зазначено, які статті закону порушено та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку.
Недотримання наведених положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Апеляційний суд при перегляді вироку щодо ОСОБА_7 зазначених вимог закону належно не виконав.
За матеріалами кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій виклала конкретні доводи щодо необґрунтованості висновків суду першої інстанції про наявність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, і стверджувала, про те, що допомогу на дитину, як одинока матір, вона отримувала законно. У зв`язку з цим просила апеляційний суд скасувати обвинувальний вирок. Натомість прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, вважав доводи, наведені у скарзі обвинуваченої, безпідставними.
Апеляційний суд, розглянувши справу, частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_7 , скасував вирок і закрив кримінальне провадження встановивши відсутність у діянні обвинуваченої складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК.
Разом із тим, частково погодившись із вимогами обвинуваченої, цей суд не з`ясував суті її доводів, усупереч положенням статей 23, 94, 404, 405 КПК безпосередньо не дослідив доказів, покладених в основу обвинувального вироку, і дійшов передчасного висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК. Крім того, в порушення приписів ст. 419 вказаного Кодексусуд не навів переконливих мотивів, з яких виходив при постановленні ухвали, а також не дав відповіді на доводи ОСОБА_7 щодо правомірності отримання нею допомоги на дитину. Водночас в ухвалі не міститься жодних аргументів на спростування висловленої під час апеляційного провадження позиції сторони обвинувачення щодо законності вироку та неприйнятності наведених тверджень обвинуваченої.

Замість перевірки та оцінки конкретних доказів у справі з точки зору належності, допустимості, достовірності й достатності апеляційний суд переважно обмежився тлумаченням ст. 22 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», якою передбачено, що суми державної допомоги, виплачені надміру внаслідок зловживання з боку громадян (у результаті подання документів із свідомо неправдивими відомостями, неподання відомостей про зміни у складі сім`ї, приховування обставин, що впливають на виплату державної допомоги тощо), стягуються згідно з законом.

Як убачається зі справи, упродовж апеляційної процедури суд не проаналізував пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення за ч. 1 ст. 190 КК, не зважив на особливості правозастосування цієї норми, а також не дослідив в аспекті доводів обвинуваченої обставин, які в силу ст. 91 КПК підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та мають значення для встановлення наявності чи відсутності у ОСОБА_7 умислу на вчинення шахрайства.
Частиною 1 ст. 190 КК передбачено кримінальну відповідальність за шахрайство, об`єктивна сторона якого полягає у заволодінні чужим майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживанні довірою; суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом і корисливим мотивом. Відсутність хоча б одного зі складових елементів складу злочину шахрайства, у тому числі об`єктивної та суб`єктивної сторони, означає, що дії особи, поведінка якої оцінюється, не є злочином, та може свідчить про наявність між цією особою та потерпілим цивільно-правових відносин.
Тому з урахуванням формулювання обвинувачення ОСОБА_7 , визнаного доведеним місцевим судом, апеляційний суд повинен був з`ясувати наявність або відсутність обману з боку ОСОБА_7 саме як способу заволодіння державними коштами, зважаючи на її твердження про те, що вона як одинока матір попри стягнення аліментів із ОСОБА_9 мала право на отримання допомоги на дитину. Проте суд апеляційної інстанції цього не зробив, чим порушив приписи ч. 1 ст. 404 КПК.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційний перегляд кримінального провадження всупереч вимогам ст. 2 КПК відбувся формально. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 вказаного Кодексу і її не можна визнати законною, обґрунтованою й вмотивованою. Зазначене рішення постановлено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Допущені порушення норм процесуального права перешкоджають суду касаційної інстанції дійти безспірного висновку щодо правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність. Тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК оскаржувану ухвалу необхідно скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. А відтак, зважаючи на доводи та вимогу прокурора в касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.
Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_7 , крім того, перевірити інші доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, дати на все вичерпну відповідь і ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 17 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3