Справа № 11а-470/2010 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст. 15 ч. 1 ст. 186 КК України; Доповідач: Вовк А.С. ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 289 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2010 року липня 6 дня Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого Макойди З.М.,

суддів Вовка А.С., Гаврилова В.М.,

з участю прокурора Клісовського Й.Т.,

засудженого ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальну справу за апеляціями та доповненнями до неї засудженого ОСОБА_2, захисника засудженого - адвоката ОСОБА_3, а також державного обвинувача Мельник О. М. на вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2010 року, -

в с т а н о в и л а:

Цим вироком:

ОСОБА_2

28.07.1987року народження, українця, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одруженого, не працюючого, проживаючого у ІНФОРМАЦІЯ_3, згідно ст. 89 КК України не маючого судимості,

заcуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк у виді 1 (одного) та 5 (пяти) років позбавлення волі відповідно, без конфіскації майна.

На підставі ст. 70 КК України визначено засудженому ОСОБА_2 покарання шляхом поглинання менш суворого більш суворим, остаточно призначено покарання у виді 5 (пяти) років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу щодо засудженого ОСОБА_2 тримання під вартою, залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Строк відбуття покарання ОСОБА_2 рахувати з 13.06.2008 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь НДЕКЦ при ГУМВС України у Львівській області 375, 60 грн. судових витрат за проведення експертизи.

Доля речових доказів по справі вирішена відповідно до вимог чинного законодавства.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_2 визнаний винним та засуджений за те, що 01.03.2008 року, близько 17.00 год., перебуваючи у підїзді будинку № 15 по вул. Краківській у м. Львові, шляхом ривка намагався викрасти сумку потерпілої ОСОБА_4, вартістю 140 грн., в якій знаходився мобільний телефон «Нокіа 7373», вартістю 1500 грн., із стартовим пакетом «Київстар», вартістю 25 грн., гроші в сумі 200 грн., набір косметики «Мері Кей», вартістю 100 грн., а всього на загальну суму 1965 грн., проте свого злочинного наміру до кінця не довів, оскільки потерпілій вдалося втримати сумку та втекти в квартиру.

Крім того, ОСОБА_2 13.06.2008 року, близько 12.30 год., перебуваючи на вул. Краківській, 9 у м. Львові, намагався незаконно заволодіти транспортним засобом марки "Рено Талія", р.н. GD8447G, вартістю 80000 грн., який належить потерпілому ОСОБА_5, проте свого злочинного наміру до кінця не довів, оскільки був затриманий працівниками міліції.

В апеляційній скарзі та доповненнях до неї, засуджений ОСОБА_2 просить врахувати те, що він виховувався у неповній сімї без батька, мати довгий час перебувала на лікуванні в туберкульозній лікарні та на даний час ніде не працює, оскільки є інвалідом внаслідок перенесення складного інфекційного захворювання. Зазначає, що фактично був єдиним годувальником у сімї, де крім нього та матері, є ще малолітній брат ІНФОРМАЦІЯ_4. Крім того, заперечує факт як грабежу так і незаконного заволодіння транспортним засобом. На підставі наведеного просить застосувати до нього ст.ст. 69, 75 КК України та звільнити від відбуття покарання із випробуванням.

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2010 року скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

В обґрунтування поданої апеляції, захисник засудженого ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 покликається на те, що вирок підлягає скасуванню у звязку з однобічністю та неповнотою досудового та судового слідства. Зокрема, зазначає, що по епізоду замаху на відкрите викрадення майна ОСОБА_4, досудовим слідством не була проведена така важлива слідча дія як відтворення обстановки та обставин події, крім того, амбулаторна судово-психіатрична експертиза належним чином не дослідила питання про можливий тимчасовий розлад психіки засудженого ОСОБА_2 безпосередньо після вдихання парів конкретного клею.

Що стосується епізоду замаху на заволодіння автомобілем ОСОБА_5, то під час судового слідства по даному епізоду злочину був допитаний лише один свідок ОСОБА_6, показання решти свідків та потерпілого ОСОБА_5 були оголошенні судом. Також під час судового слідства не було витребувано і досліджено лезо ножа, як речового доказу, хоча незважаючи на те, що засуджений ОСОБА_2 заперечував про намагання повернути замок запалювання за допомогою леза ножа і таким чином викрасти автомобіль.

В апеляції, поданій державним обвинувачем, останній просить вирок Галицького районного суду м. Львова від 29.04.2010 року скасувати у звязку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину внаслідок його мякості, постановити новий вирок та призначити покарання ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України 6 (шість) років позбавлення волі з конфіскацією майна та на підставі ст. 70 КК України за сукупність злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно призначити 6 (шість) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

Зазначає, що в ході досудового та судового слідства ОСОБА_2 вини в інкримінованих йому злочинах не визнав, фактично перешкодив встановленню істини по справі, що свідчить про відсутність в останнього належної оцінки вчиненого кримінально-караного діяння та усвідомлення вини у скоєному.

Заслухавши доповідача, думку прокурора про необхідність скасування вироку та постановлення нового в апеляційному порядку, міркування засудженого ОСОБА_2 про задоволення його апеляції та адвоката, перевіривши матеріали справи та доводи поданих апеляцій, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення.

Місцевий суд, всупереч доводам апелянтів, повно, всебічно та обєктивно розглянув усі докази з позиції достовірності та допустимості і оцінив їх в сукупності, правильно кваліфікувавши дії засудженого за ч.2 ст. 15 ч.1 ст.186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 289 КК України.

Вина засудженого у скоєнні інкримінованих злочинах, при обставинах наведених у вироку суду, відповідає фактичним даним справи, повністю підтверджується сукупністю зібраних та перевірених у судовому засіданні доказів.

Незважаючи на невизнання засудженим своєї вини у вчинених злочинах, його винуватість доводиться рядом зібраних та перевірених у судовому засіданні доказів, а саме: протоколом добровільної видачі від 03.03.2008 року, згідно якого ОСОБА_4 добровільно видала майно, яким намагався заволодіти ОСОБА_2 (а.с. 26); речовим доказам по справі, якими являються сумочка, купюра номіналом 200 грн., мобільний телефон «Нокіа 7373», сім картка «Асе Київстар», набір косметики «Мері Кей» ( а.с. 27-32); протоколом огляду місця події від 13.06.2008 року, відповідно до якого оглянуто автомобіль «Рено», який знаходився припаркований біля будинку №9 по вул. Краківській (а.с. 93). Переднє ліве скло дверей водія було розбите, а в автомобілі знаходився ОСОБА_2, був камінь, біля вікна водія було виявлено відбитки пальців рук. З місця події вилучено шість слідів рук та лезо ножа, висновком дактилоскопічної експертизи №528 від 11.07.2008 року (а.с. 136-143), відповідно до якої два сліди пальців рук, які вилучені 13.06.2008 року при огляді автомобіля «Рено Талія», р.н. GD84447G ОСОБА_5 по вул. Краківській, 9 у м. Львові та відкопійовані на відрізку розміром 38 х 24 мм. залишені мізинцем правої руки ОСОБА_2, два сліди пальців рук, відкопійовані на відрізку розмірами 30х24 мм., залишені безіменним пальцем правої руки ОСОБА_2, слід пальця руки та слід долоні відкопійовані на відрізку розмірами 61х48 мм, залишені безіменним пальцем правої руки та долонею правої руки ОСОБА_2 та іншими доказами по справі.

На підставі наведеного, суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, відповідно до вимог ст. 67 КПК України, дав вірну оцінку зібраним доказам: показанням потерпілих ОСОБА_4С та Ланге К, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_6, іншим доказами по справі та дійшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини засудженого у скоєнні злочинів при зазначених у вироку обставинах. Крім того, сам засуджений на досудовому слідстві визнавав свою вину в злочинах. Даних щодо незаконного ведення слідства не має.

Водночас, необґрунтованими є доводи апеляції про однобічність та неповноту досудового та судового слідства. З матеріалів справи видно, що органи досудового слідства і суд дослідили всі обставини, які могли мати значення для прийняття рішення по справі.

Покликання засудженого на те, що він являється єдиним годувальником у сімї, на підставі чого йому необхідно помякшити призначене судом покарання не заслуговує на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ніде не працює (у матеріалах справи відсутні будь-які дані з місця праці засудженого), фактично з матірю не проживав, тому наведене не може бути підставою для звільнення ОСОБА_2 для відбуття покарання з випробуванням.

Покликання державного обвинувача на те, що призначене покарання не відповідає тяжкості скоєних злочинів, внаслідок його мякості не є обґрунтованим, оскільки суд 1 інстанції, при обранні покарання ОСОБА_13, вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу засудженого, який за місцем проживання характеризується негативно (том 1, а.с. 47), не має судимості.

Відповідно до актів амбулаторних судово-психіатричних експертиз № 198 від 18.03.2008 року та № 543 від 22.07.2008 року ОСОБА_2 може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на період інкримінованих дій психічним захворюванням не страждав, не виявляв будь-яких тимчасових чи інших хворобливих розладів психічної діяльності, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7/ із відповідними змінами / «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш мякого виду основного покарання, або непризначення обовязкового додаткового покарання (ст. 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину з урахуванням особи винного і суд підставно не застосував до засудженого ст.69 КК України.

Обране судом покарання відповідає вимогам ст.ст. 50,65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

вирок Галицького районного суду м. Львова від 29 квітня 2010 року щодо ОСОБА_2 залишити без змін, а апеляції засудженого ОСОБА_2, захисника засудженого - адвоката ОСОБА_3, а також державного обвинувача Мельник О. М. без задоволення.

Головуючий:

Судді: