Справа №489/4116/15-к 02.12.2015 02.12.2015 02.12.2015
Провадження: № 11-кп/784/836/15 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч. 3 ст. 185 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0002579 апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, проживаючого в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України

учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_8

обвинувачений: ОСОБА_6

захисник: ОСОБА_7

В с т а н о в и в :
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційних скарг.
Вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 31.10.2014 року і остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів.

В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 просять вирок змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скари.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що суд 1 інстанції не надав належної оцінки тому факту, що під час затримання йому не роз`яснили право на захист, а тому протокол огляду місця події, на який послався суд у вироку, є недопустимим доказом.

Зазначає, що визнав вину у скоєнні крадіжки, при цьому заперечує, що зламував двері комори.

Вказує, що при визначенні міри покарання суд 1 інстанції проігнорував позитивні характристики, довідки про невиліковні інфекційні захворювання.

Апеляція захисника містить аналогічні доводи. Крім цього, захисник вказує, що з досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається, що хтось бачив, як ОСОБА_6 зламував двері комори чи, навіть, знаходився поруч із нею, при ньому не виявлено знаряддя злому, в протоколі огляду місця події не зафіксовано факт пошкодження дверей або замка, фотознімки місця події нечіткі.

Зазначає, що показання потерпілого та свідків непослідовні та суперечливі.

Вказує, що його підзахисному інкримінується скоєння крадіжки з такими кваліфікуючими обставинами, як «повторність» та «проникнення в інше приміщення», проте, на думку апелянта, факт повторності доказами не підтверджено та є сумнівною законність обладнання потерпілими комори на сходовому майданчику.

Також, захисник зазначає, що товарний чек про вартість викраденого майна, наданий суду, датований 08.06.2015 року, тобто отриманий після скоєння крадіжки, натомість, в заяві про скоєння злочину потерпілим вказана вартість майна в розмірі 1 000 грн.

Узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження.
Прокурором подані заперечення на апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 .

В запереченнях прокурор вказує, що вважає вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року стосовно ОСОБА_6 законним та обгрунтованим, а апеляційні скарги такими, що не грунтуються на фактичних обставинах кримінального провадження, а тому просить суд залишити вирок без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Вказує, що право обвинуваченого на захист не порушувалось, оскільки ОСОБА_6 не затримувався працівниками міліції в порядку ст. 208 КПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції, оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до правильного висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, доведена органами досудового розслідування, а дії обвинуваченого кваліфіковані правильно.

Вказує, що посилання у вироку на повторність дій обвинуваченого є технічною помилкою.

Зазначає, що показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо того, що він викрав майно ОСОБА_9 зі сходів між поверхами будинку, а не з комори, необхідно розцінювати, як спробу уникнути відповідальності за скоєне, оскільки вони суперечать всім дослідженим доказам.

Встановлені судом першої інстанції обставини.
Судом першої інстанції встановлено, що 30 травня 2015 року приблизно о 13.30 годині ОСОБА_6 , перебуваючи в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , шляхом пошкодження замку, діючи повторно, незаконно проник до складського приміщення, яке належить ОСОБА_9 , звідки викрав майно останнього, а саме: наколінники фірми «ROCES», вартістю 150 грн., налокітники фірми «ROCES», вартістю 150 грн., шолом фірми «ROCES», вартістю 300 грн., пральну машинку «Ультратон», вартістю 399 грн., дзеркало з білою оправою, вартістю 400 грн., засоби контрацепції в кількості 120 шт., які матеріальної цінності для потерпілого не становлять, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1399 грн., після чого з викраденим майном з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку апеляційних скарг, думку прокурора про залишення вироку без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 в інкримінованому йому злочині відповідають фактичним обставинам та підтверджені дослідженими в судовому засіданні та детально викладеними у вироку доказами і є обґрунтованими.
В судовому засіданні обвинувачений вину визнав частково і пояснив, що 30.05.2015 року приблизно о 14.00 год. спускався сходами в під`їзді будинку по АДРЕСА_2 . На площадці другого поверху біля зачинених дверей квартири побачив господарську сумку, відкрив її. В сумці знаходилось розбите дзеркало, шолом та прилад, схожий на блок живлення. Вирішив, що сумку з речами викинули, а тому забрав її та вийшов з під`їзду. Приблизно через 50 м його затримали працівники приватної охоронної фірми, доставили в райвідділ міліції. Заперечує, що зламував двері комори та проникав в середину приміщення. У вчиненому кається.
Разом з тим, показання обвинуваченого ОСОБА_6 в тій частині, що він викрав чуже майно, не проникаючи до приміщення, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами.
З показань потерпілого ОСОБА_9 вбачається, що його родина має у своєму розпорядженні комору, розташовану в під`їзді будинку, в якій зберігається належне їм майно. Двері до комори залізні та зачиняються на замок. 30.05.2015 року в денний час доби він з другом ОСОБА_10 перебував у дворі будинку за місцем свого проживання та побачив, як з під`їзда вийшов чоловік із його сумкою. Знаючи про те, що за день до цього двоє невідомих вигнули двері комори та викрали верстак і викрутки, зрозумів, що їх вдруге обікрали. Потерпілий з товаришем пішов за чоловіком, побачив машину приватної охоронної фірми та звернувся до охоронців з проханням затримати чоловіка. Охоронці затримали обвинуваченого та доставили в міліцію. З одним із охоронців він піднявся до комори і побачив, що замок зламано, а двері відчинені. Обвинуваченим викрадено дзеркало (яке розбилося під час затримання), шолом, наколінники та налокітники, пральна машинка «Ультратон».
Потерпілий ОСОБА_9 спростовуючи твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що сумка з речами стояла в під`їзді будинку біля дверей квартири, вказав, що насправді, сумка та всі викрадені речі постійно зберігались в шафі в коморі за зачиненими дверима.
Крім того, сам ОСОБА_6 в присутності понятих добровільно видав пластиковий шолом, наколінники, налокітники, пральну машинку «Ультратон», дзеркало в білій оправі, кришку від стільця, дерев`яні шахи, 120 шт. засобів контрацепції і пояснив, що вказані речі ним таємно викрадено 30.05.2015 року з тамбура будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується даними протоколу огляду від 30.05.2015 року (а.п. 35-36).
Допитана в судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_11 суду пояснила, що 30.05.2015 року почула скрегіт на площадці біля квартири, в якій проживає з онуком. Визирнувши в під`їзд, побачила двох чоловіків, які зламували залізні двері комори. Зі слів онука їй відомо, що було вкрадено дзеркало, налокітники, шолом, пральну машинку, викрутки. За добу до цього вночі невідомі особи також скоїли крадіжку речей з комори, вигнувши при цьому двері приблизно на 50 см.
Свідок ОСОБА_12 підтвердив, що 30.05.2015 р. він разом з потерпілим ОСОБА_9 стояли біля будинку останнього. Побачили, як з під`їзду вийшов чоловік з сумкою та речами потерпілого. Вдвох вони пішли за цим чоловіком щоб прослідкувати за ним. Біля магазину стояли охоронці приватної охоронної фірми, яких потерпілий ОСОБА_9 попросив затримати невідомого чоловіка, пояснивши, що той вкрав його речі. Охоронці погодились, наздогнали та схопили чоловіка, посадили до себе в автомобіль та приїхали до під`їзду потерпілого. З одним із охоронців потерпілий ОСОБА_9 підіймався до комори і оглядав зламаний замок. Також, зі слів потерпілого йому відомо, що цей випадок був другою крадіжкою майна з комори.
Суд першої інстанції правильно визнав показання потерпілого ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 достовірними, оскільки вони послідовно та в деталях узгоджуються між собою та з іншими доказами по справі, зокрема з даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 30.05.2015 року, відповідно до якого ОСОБА_9 заявив про те, що 30.05.2015 року о 13.30 год. невідома особа, знаходячись за адресою АДРЕСА_2 , таємно викрала з тамбура між 2 та 3 поверхом його майно, завдавши майнову шкоду на суму 1 000 грн (а.п. 32).
Крім того, оглядом місця події 30.05.2015 року встановлено, що двері кладовки на момент огляду були відчинені. (а.п. 33-34);
Таким чином, доводи апеляційних скарг з приводу непослідовності та суперечливості показань потерпілого, його представника та свідка позбавленні підстав.
Апеляційний суд вважає правильними висновки органу досудового розслідування та суду першої інстанції з приводу кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням в інше приміщення.
Поняття «інше приміщення чи сховище», в якості кваліфікуючої ознаки ч. 3 ст. 185 КК України, визначається як будь-яке місце, призначене для постійного чи тимчасового зберігання майна, має засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, двері, сигналізація) та в яке вхід для сторонніх осіб не є вільним.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що потерпілий ОСОБА_9 та його законний представник ОСОБА_11 мають в своєму розпорядженні обладнане на законних підставах на сходовій клітині під`їзду, в якому проживають, господарське приміщення (комору), де зберігають належні їм особисті речі. На вході до комори встановлені металеві двері, які постійно зачиняються на внутрішній замок. Крім потерпілого та його законного представника доступу до вказаного приміщення інші особи не мають. З показань потерпілого ОСОБА_9 та його законного представника ОСОБА_11 вбачається, що викрадені обвинуваченим ОСОБА_6 дзеркало, шолом, пральна машинка, сумка та інші речі зберігалися саме в цій коморі.
Тобто, обвинувачений ОСОБА_6 , не маючи права перебувати в приміщенні, шляхом подолання перешкоди вільного доступу у вигляді залізних дверей та замка, проник всередину з метою скоєння крадіжки, що підтверджується також і даними протоколу огляду місця події від 30.05.2015 року згідно якого, двері кладовки на момент огляду були відчинені. (а.п. 33-34);
Зважаючи на це, вимоги апелянтів в частині необхідності перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України є безпідставними.
Твердження апелянтів про те, що суд визнав дії обвинуваченого ОСОБА_6 повторними, також необгрунтовані. Вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні крадіжки, поєднаної з проникненням в інше приміщення, без вказівки щодо повторності його дій (а.п. 70).

Посилання у вироку на повторність дій обвинуваченого є технічною помилкою, що підлягає виключенню із мотивувальної частини вироку (а.п. 2).

Апеляційний суд не знаходить підтверджень доводів апелянтів щодо порушення на стадії досудового розслідування права ОСОБА_6 на захист, оскільки останній в порядку ст. 208 КПК України працівниками міліції не затримувався, а безпосередньо після вчинення кримільного правопорушення був доставлений до СВ Ленінського РВ ММУ України в Миколаївській області, де добровільно видав викрадені речі, після чого безперешкодно покинув приміщення райвідділу.

Зі змісту технічного носія інформації, вбачається, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 не оспорював суму завданої потерпілому матеріальної шкоди, а тому твердження захисника ОСОБА_7 в цій частині його апеляційної скарги спростовуються самим обвинуваченим.

Таким чином, аналізуючи досліджені судом докази, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини кримінального провадження, зокрема і ті, на які є посилання в апеляційних скаргах, та обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.
Наявні у справі докази відповідають вимогам закону щодо допустимості, достовірності й достатності доказів, що спростовує доводи апелянтів в цій частині.

Інші чинники, на які посилаються апелянти щодо огляду комори без згоди потерпілого, скоєння крадіжки вдруге, не впливають на правильність прийнятого судом рішення.
Покарання призначене в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, є справедливим і достатнім для виправлення, а тому доводи апелянтів в цій частині безпідставні. Призначаючи покарання, суд відповідно до вимог ст. 65, 71 КК України врахував як характер і тяжкість вчиненого ним злочину, який є тяжким, так і дані, що характеризують особу обвинуваченого задовільно. Крім того, судом враховано щире каяття, незадовільний стан його здоров`я та рецидив злочину.

Призначення саме такої міри покарання у вироку належно мотивовано, тому не можна погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що призначене обвинуваченому покарання є надто суворим.

Доводи апелянтів про призначення більш м`якого виду покарання не ґрунтуються на законі, оскільки новий злочин обвинувачений вчинив в період іспитового строку, а відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 26 ч.5 постанови "Про практику призначення судами кримінального покарання" від 23.10.2003 року № 7 у разі, коли особа була засуджена до позбавлення волі зі звільненням від відбуття покарання з випробуванням і в період іспитового строку вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Таким чином, підстав для призначення ОСОБА_6 , більш м`якого покарання, немає, у зв`язку з чим апеляційні скарги в цій частині слід залишити без задоволення.

Порушень закону, які б могли бути підставою для зміни чи скасування ухваленого відносно ОСОБА_6 вироку, не виявлено.
Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 405, 407, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

У х в а л и в :
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.
Із мотивувальної частини вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 жовтня 2015 року відносно ОСОБА_6 виключити посилання суду на вчинення злочину повторно.

У решті зазначений вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Головуючий:
Судді: