Дата документу Справа № 333/4368/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №11-кп/778/267/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/4368/15-к Доповідач у 2-й інстанції: ОСОБА_2
Категорія: ст.336 КК України

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 лютого 2016 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002324, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 листопада 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, з середньо-технічною освітою, неодруженого, працюючого в казенному підприємстві «НПК «Іскра» на посаді електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі, оскільки ОСОБА_7 не виконав покладений на нього державою обов`язок щодо захисту Вітчизни та ухилився від призову за мобілізацією, а тому застосування до нього ст.75 КК України є недостатнім та малоефективним засобом для запобігання вчинення злочину, передбаченого ст.336 КК України.

Вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 листопада 2015 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст.336 КК України до 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.3, 4 ч.1 ст.76 КК України: повідомляти кримінально-виконавчій інспекції про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

В судовому засіданні апеляційної інстанції: прокурор підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинувачений ОСОБА_7 заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Вислухавши доповідача, учасників судового провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як зазначено у вироку, ОСОБА_7 , маючи військове звання солдат, з 30 травня 2011 року зарахований у військовий запас та поставлений на облік до ІНФОРМАЦІЯ_2 , як військовозобов`язаний. 09.02.2015року військовозобов`язаний ОСОБА_7 на виконання Законів України «Про військовий обов`язок та військову службу», «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», Указів президента України №447/2014 від 01.05.2014р. «Про заходи щодо підвищення обороноздатності держави» та №15/2015р. «Про часткову мобілізацію» для проходження медичного огляду прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 . За висновком військово-лікарняної комісії №552 від 11.02.2015р. ОСОБА_7 визнаний придатним до військової служби. 11.02.2015р. йому вручено повістку з вимогою з`явитись 13.02.2015р. за адресою: АДРЕСА_2 до ІНФОРМАЦІЯ_2 для відправки у складі команди № НОМЕР_1 для проходження військової служби у лавах Збройних Сил України по мобілізації за військово-обліковою спеціальністю 659. 12.02.2015р. солдат запасу ОСОБА_7 в телефонній розмові повідомив службовцю відділення військового обліку та бронювання сержантів та солдатів запасу про те, що він захворів та потрапив до університетської клініки ЗДМУ. Після цього на телефонні дзвінки не відповідав. В середині квітня 2015 року за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 черговому коменданту, у зв`язку з тим, що ОСОБА_7 був відсутній за місцем свого мешкання, вручено повістку про виклик на ім`я ОСОБА_7 на 21.04.2015р., але останній не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

29 квітня 2015 року на адресу роботи ОСОБА_7 направлено повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , але ОСОБА_7 знову не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Солдат запасу ОСОБА_7 , будучи заздалегідь попередженим про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , 13.02.2015р. по теперішній час, достовірно знаючи про час та місце відправлення у війська у зв`язку з призовом за частковою мобілізацією, але маючи на меті злочинний умисел, направлений на ухилення від призову за мобілізацією, порушуючи вимоги ст.65, п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, ст.ст.1,2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указів Президента України №447/2014 від 01.05.2014р. «Про заходи щодо підвищення обороноздатності держави» та №15/2015р. «Про часткову мобілізацію», порядок комплектування Національної Гвардії України, не маючи на те поважних причин та правових підстав на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, керуючись небажанням бути призваним для несення служби в рядах Збройних сил України, умисно ухилився від призову за мобілізацією, не з`явившись у визначений час до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій обвинуваченого за ст.336 КК України в апеляційній скарзі не оспорюється, тому судове рішення в цій частині апеляційний суд не перевіряє.

Твердження прокурора про те, що суд, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, не в повній мірі врахував всі обставини, які впливають на призначення покарання, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання у межах санкції закону, з урахуванням ступеню тяжкості злочину, даних про особу та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України законодавець пов`язує можливість застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не тільки із тяжкості злочину, а і необхідністю врахування даних про особу винного та інших обставин, які б давали підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Як вбачається з вироку, при призначенні покарання ОСОБА_7 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, який вчинено за відсутності обставин, що обтяжують покарання, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який вперше притягується до відповідальності, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, обставини, що пом`якшують покарання: повне визнання вини, щире каяття у вчиненому та активне сприяння в розкритті злочину, проживає з матір`ю - інвалідом 3 групи.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ст.336 КК України та дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а прийняте рішення належним чином мотивував.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 16 листопада 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4