АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/1536/2015 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія КК: ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 Доповідач: ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва ОСОБА_10 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, згідно з яким:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий 22.05.2009 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений по відбуттю строку покарання 21.11.2014 року,
- визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі.
Згідно зі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнений від відбування покарання з випробуванням, із встановленням іспитового строку на 2 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Судом вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.
В С Т А Н О В И Л А :
Згідно з вироком суду першої інстанції, 28 лютого 2015 року о 18 годині 46 хвилин, ОСОБА_9 знаходячись по вул. Пчілки, 5 в м. Києві з невстановленою досудовим слідством особою, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, вступив в злочинну змову з метою таємного викрадення майна ОСОБА_11 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на повторне, умисне викрадення чужого майна, діючи узгоджено та обопільно, згідно розподілених ролей, ОСОБА_9 з невстановленою досудовим слідством особою, 28 лютого 2015 року о 18 годині 46 хвилин, перебуваючи в приміщенні магазину «Зоотовари» по вул. Пчілки, 5 в м. Києві, діючи узгоджено та обопільно згідно розподілених ролей, реалізували свій злочинний намір, а саме невстановлена особа почала відволікати увагу продавця ОСОБА_12 , а ОСОБА_9 з метою досягнення злочинного умислу, направленого на викрадення чужого майна, підійшов до прилавку магазину «Зоотовари» та нахилившись за прилавок, повторно, відкрито викрав грошові кошти в сумі 1573 гривень, які знаходились в коробці жовтого кольору та направився до виходу з магазину. Будучи викритим свідком ОСОБА_12 , ОСОБА_9 викинув коробку та сховавши грошові кошти під куртку, направився до виходу з магазину. При цьому, невстановлена досудовим слідством особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, намагалася утримувати ОСОБА_12 задля забезпечення втечі ОСОБА_9 .
Разом з тим, ОСОБА_9 виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не зміг довести його до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий свідком ОСОБА_13 , а невстановлена досудовим слідством особа з місця вчинення злочину зникла.
В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини справи та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду скасувати в частині призначеного ОСОБА_9 покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі. В обґрунтування поданої апеляційної скарги прокурор посилається на те, що суд при постановленні вироку помилково дійшов висновку про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки недостатньо врахував тяжкість вчиненого ним злочину та обставини його вчинення, а також дані про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_9 , який раніше судимий за вчинення особливо тяжкого корисливого злочину проти власності та відбував реальне покарання у місцях позбавлення волі, проте на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та вчинив новий злочин, що свідчить про його небажання перевиховуватись та прагнення вести злочинний спосіб життя.
Враховуючи вказане, прокурор вважає, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого, який заперечував проти апеляційної скарги прокурора та просив залишити вирок суду без змін, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених судом фактичних обставин справи та юридична кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та детально наведених у вироку доказах у їх сукупності та взаємозв`язку, і такі висновки учасниками судового провадження не оспорюються.
Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, в межах доводів викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначене судом покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, та повинно відповідати принципам законності, справедливості, обґрунтованості і гуманізму.
Тому, при призначенні покарання суд повинен належним чином врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особливості конкретного злочину, обставини та спосіб його вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, дані про особу винного.
Відповідно до ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Рішення суду про звільнення винного від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Проте зазначених вимог закону судом першої інстанції належним чином дотримано не було.

Як зазначено у вироку, призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який є тяжким, дані про особу ОСОБА_9 , який посередньо характеризується за місцем проживання, має судимість, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, працює, також врахував наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання, та дійшов висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення та належним чином не обґрунтував свій висновок про можливість застосування ст. 75 КК України, пославшись при цьому на ті ж обставини, які були враховані при призначенні покарання.

Звільняючи ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, суд належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких; конкретні обставини його вчинення, що будучи викритим у намаганні таємно викрасти чуже майно, він не відмовився від реалізації свого злочинного умислу та бажаючи досягти бажаного для себе результату, утримуючи викрадене, намагався зникнути з місця вчинення злочину; дані про особу ОСОБА_9 , який раніше судимий за вчинення умисного особливо тяжкого злочину, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив, маючи не зняту і не погашену судимість, вчинив новий умисний корисливий злочин через три місяці після звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про неефективність застосування ст. 75 КК України до ОСОБА_9 .

Вказані обставини свідчать про необґрунтованість висновків суду, про застосування щодо ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України, оскільки на думку колегії суддів, зазначені у вироку обставини, на які послався суд приймаючи рішення про звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, не дають підстав вважати можливим виправлення ОСОБА_9 без відбування покарання.

Тому, наведені обставини дають підстави для висновку про те, що застосування до обвинуваченого ст. 75 КК України не може бути визнане законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 420 КПК України, у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок.

З урахуванням вищевикладеного, конкретних обставин справи, тяжкості вчиненого злочину, особи обвинуваченого та з врахуванням положень ст. 50 КК України, а саме мети покарання, колегія суддів вважає, що виправлення ОСОБА_9 не можливе без ізоляції від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому апеляційна скарга прокурора як обґрунтована підлягає задоволенню, із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України та ухваленням по справі нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

З А С У Д И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_10 задовольнити.

Вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині застосування ст. 75 КК України - скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі.

В решті вирок Дарницького районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 обчислювати з часу взяття його під варту, в порядку виконання вироку.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок апеляційного суду безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення вироку.

Судді:

_____________ ______________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4