АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарях судового засідання: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0000664, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 січня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України, відносно
ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має
на утриманні малолітню дитину, зареєстрований та проживав за
адресою: АДРЕСА_1 , раніше
неодноразово судимого,
за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_10 , який здійснює процесуальне керівництво у цьому провадженні, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року, -
за участю сторони обвинувачення: прокурорів ОСОБА_11 , ОСОБА_10 ;
сторони захисту: адвокатів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
обвинуваченого: ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_14 ,
представника потерпілого ОСОБА_15 ,-

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 23 березня 2015 року ОСОБА_9 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення.
Обґрунтовуючи свої висновки про недоведеність того що, ОСОБА_9 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, суд зазначив, що стороною обвинувачення не доведено, що саме ОСОБА_9 наносив удари потерпілому ОСОБА_14 .

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, прокурор, який здійснює процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні, подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, і постановити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 9 років.
На обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що рішення суду винесено з порушенням норм чинного законодавства, оскільки висновки суду викладені у судовому рішенні не відповідають фактичним обставинам справа, тому що судом невірно надано оцінку показанням свідків та іншим, зібраним під час досудового розслідування, доказам.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурорів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, пояснення потерпілого ОСОБА_14 та його представника ОСОБА_15 , які також підтримали апеляційну скаргу прокурора, заперечення захисників ОСОБА_12 і ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які уважали вирок суду законним та обґрунтованим і просили залишити його без зміни, провівши судові дебати та вислухавши останнє слово ОСОБА_9 , вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як зазначено у вироку суду, стороною обвинувачення ОСОБА_9 обвинувачується в тому, що 23.01.2014 приблизно об 11 год. 00 хв. він разом з ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , знаходячись за місцем мешкання останнього, а саме: у квартирі АДРЕСА_2 , розпивали спиртні напої. Через деякий час після розпивання спиртних напоїв ОСОБА_9 разом із ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вирішили піти на вулицю.
Цього ж дня приблизно о 13 год. 30 хв., вийшовши з квартири ОСОБА_18 , вони всі разом почали спускатися по сходах вниз.
Спускаючись, вони побачили, що між третім та другим поверхом на міжсходинковій площадці знаходився раніше наглядно знайомий ОСОБА_9 . ОСОБА_14 , який тримав в руках мобільний телефон.
При цьому, ОСОБА_18 та ОСОБА_16 йшли попереду, а ОСОБА_9 разом із ОСОБА_17 за ними.
Побачивши ОСОБА_14 , їм здалося, що останній тримає у руках медичний шприц.
Будучи обуреним діями ОСОБА_14 , ОСОБА_18 відразу підійшов до останнього і штовхнув його в спину. В результаті чого між ОСОБА_14 та ОСОБА_18 виник словесний конфлікт, який переріс у бійку.
Побачивши це, ОСОБА_9 , будучи обуреним діями ОСОБА_14 , відчуваючи до останнього раптово виниклу неприязнь, вирішив позбавити життя останнього.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне протиправне позбавлення життя ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, вийняв з кишені куртки предмет, схожий на ніж, та, утримуючи його в лівій руці, став хаотично наносити з розмаху удари предметом, схожим на ніж, у життєво важливі органи потерпілого ОСОБА_14 : голову, шию та грудну клітину.
При цьому ОСОБА_9 наніс ОСОБА_14 більше 16 ударів цим предметом, заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді: поєднаної травми, а саме: множинних колото-різаних ран голови, шиї, верхніх кінцівок ( близько 16), які згідно із висновком судово-медичної експертизи № 654 від 15.04.2014 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я ( за критерієм тривалості розладу здоров`я); та колото-різаного проникаючого поранення грудей, яке згідно із висновком судово-медичної експертизи № 654 від 15.04.2014 відносяться до тяжких тілесних ушкоджень ( за критерієм небезпеки для життя).
Після цього ОСОБА_9 , вважаючи, що виконав всі дії, направлені на позбавлення життя ОСОБА_14 , з місця події зник.
Однак, ОСОБА_9 свій умисел, направлений на позбавлення життя ОСОБА_14 не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, так як потерпілому ОСОБА_14 своєчасно була надана медична допомога.
Вказані дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковано за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України як закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Як убачається з матеріалів судового провадження та технічних носіїв інформації, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку були дослідженні надані стороною обвинувачення докази, зокрема, був допитаний ОСОБА_9 , який категорично заперечував свою причетність до заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень; був допитаний потерпілий ОСОБА_14 , який повідомив, що особу, яка наносила йому тілесні ушкодження, не бачив, бо вона діяла, знаходячись за його спиною, але бачив чоловіка, який вийшов з під`їзду, де відбулися події, на вулицю слідом за ним, при цьому він звернув увагу на те, що цей чоловік був одягнений в темну куртку, з-під якої було видно нижній край жовто-зеленої кофти, але обличчя його він не запам`ятав, при цьому потерпілий підтвердив, що впізнання особи по фотознімкам було проведено слідчим в той час, коли він тільки-но відійшов від наркозу після операції;
свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 підтвердили обставини звернення ОСОБА_14 за допомогою в зв`язку із заподіянням йому тілесних ушкоджень, про виклик швидкої медичної допомоги та працівників міліції;
свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , допитані в судовому засіданні, повідомили про обставини виявлення місця вчинення кримінального правопорушення та затримання трьох чоловіків у кв. АДРЕСА_3 , до якої вели сліди крові,
свідок ОСОБА_18 підтвердив обставини спілкування між ним, ОСОБА_9 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зранку 23.01.2014 в його квартирі та про розпиття ними спиртних напоїв, повідомив про сварку між ОСОБА_9 та ОСОБА_16 , під час якої ОСОБА_9 вдарив ОСОБА_16 в обличчя, від чого у останнього пішла кров з носа, через що був заляпаний паркет в коридорі, і стверджував, що, коли вони всі вчотирьох вийшли з квартири, то він побачив ОСОБА_14 між 2 та 3 поверхами в під`їзді і вважав, що той вживав наркотики, чим він обурився, та між ним і ОСОБА_14 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_14 його вдарив, а коли ОСОБА_16 відтягнув ОСОБА_14 , то він, ОСОБА_18 , повернувся до своєї квартири, але бачив, що ОСОБА_9 пішов за ОСОБА_14 , який спускався сходами вниз.
Проаналізувавши показання потерпілого та вказаних свідків, суд дійшов висновку, що цими показаннями підтверджено факт нанесення потерпілому ОСОБА_14 тілесних ушкоджень в під`їзді будинку АДРЕСА_4 , проте ці показання не підтверджують того, що ці тілесні ушкодження були заподіяні потерпілому саме ОСОБА_9 .
Суд безпосередньо під час судового засідання сприймав показання свідків, сторонам судового провадження було надано можливість задавати питання зазначеним особам, і за таких обставин колегія суддів не убачає порушень кримінального процесуального закону, які могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.
Під час судового засідання судом першої інстанції були досліджені: протоколи слідчих дій огляди місця події ( т.2, а.с. 16-17, 18-19, 20-22, 23-24, 25-26, 27-28, 29-31, 36-42, 33-35), в яких зафіксовано місце вчинення кримінального правопорушення, сліди крові та їх вилучення, а також вилучення верхнього одягу у ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , а у ОСОБА_9 реглану зелено-жовтого кольору, проте верхній одяг та взуття, в яке останній був одягнений 23.01.2014, не вилучалось.
Оцінюючи дані цих протоколів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вони не підтверджують причетність ОСОБА_9 до кримінального правопорушення.
Судом досліджено протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками ( т.2, а.с. 43-45), зі змісту якого убачається, що ОСОБА_14 на фото № 2 ( ОСОБА_9 ) впізнав особу, яка скоїла на нього напад, за виразом обличчя, а саме: випуклим носом, губами, виразом очей, підборіддя, при цьому підпису потерпілого цей протокол не містить.
Даючи оцінку цьому доказу, суд зазначив, що не може взяти його до уваги, як доказ вини ОСОБА_9 у вчиненні даного кримінального правопорушення, бо в судовому засіданні достовірно встановлено, що потерпілий ОСОБА_14 обличчя особи, яка вчинила на нього напад, а також особи, яка виходила з під`їзду будинку АДРЕСА_5 , одразу за ним після вчиненого нападу, не бачив, а впізнав дану особу лише за кольором реглану. При цьому на фотознімках, які містяться у протоколі, зображені лише обличчя осіб, до того ж фотознімки чорно-білі, що викликає обґрунтований сумнів у достовірності даних, які містяться у вказаному протоколі.
Ці ж обставини ОСОБА_14 підтвердив і в суді апеляційної інстанції.

Судом першої інстанції були також досліджені протоколи проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_16 , висновки судових медичних та судових імунологічних експертиз, оглянуто речові докази.
Як убачається з висновку експерта № 55 від 07.03.2014 та таблиці виявлення групових факторів системи АВО в зразку крові та в слідах на речах, на наданій на дослідження куртці ( по постанові слідчого реглан), вилученій у ОСОБА_9 , виявлена кров людини. При встановленні групової належності виявлений антиген Н, що не виключає можливості походження цієї крові від потерпілого ОСОБА_14 ( т.2, а.с. 129-133).
Проте, судом дані цієї експертизи щодо достатності для доведення вини ОСОБА_9 поставлені під сумнів.

Згідно до положень ч.2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував свою причетність до заподіяння ОСОБА_14 тілесних ушкодження, а появлення на його реглані можливих слідів крові пояснив тим, що між ним та ОСОБА_16 під час розпиття спиртних напоїв в квартирі ОСОБА_18 мав місце конфлікт, в ході якого він ударив ОСОБА_16 , від чого у останнього пішла кров з носа.
Згідно даних, які містяться в протоколі огляду квартири АДРЕСА_2 ( т.2, а.с. 29-31, 36-42), на підлозі в коридорі з правої сторони біля вхідних дверей до ванної кімнати виявлено пляму бурого кольору, змиви з якої були вилучені.
Ці дані узгоджуються з показаннями ОСОБА_9 про обставини можливого попадання крові на його реглан.
Але ці речові докази не були предметом дослідження спеціалістів імунологів для з`ясування їх походження та належності, а, отже, показання ОСОБА_9 в цій частині стороною обвинувачення не спростовувані.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про сумнівність цього доказу та не використав його як джерело доказів, оскільки всі сумніви щодо вини особи тлумачаться на її користь.

Кожен з наданих стороною обвинувачення доказів був оцінений судом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку та зроблено висновок про те, що стороною обвинувачення не доведено, що дане кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_9 , і колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується.

Стверджуючи про те, що висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, прокурор, обмежившись лише перерахуванням цих доказів в своїй апеляційній скарзі, не навів переконливих доводів того, в який спосіб та яким чином це порушення вплинуло на вирішення питання про невинуватість ОСОБА_9 , наголошуючи лише на тому, що, на його думку, суд дав неправильну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам.

За таких обставин колегія суддів уважає, що судом першої інстанції при ухваленні вироку були дотримані вимоги кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для його скасування, як про це в своїй апеляційній скарзі вимагає прокурор.

Колегія суддів звертає увагу і на наступне.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Зі змісту обвинувального акту, який надійшов до суду першої інстанції, убачається, що в ньому викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті ( частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але в обвинувальному акті відсутнє формулювання обвинувачення, тобто обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Згідно з вимогами ст. 42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Як зазначено в позиціях Європейського суду з прав людини ( рішення від 25 березня 1999 року у справі „Пелісьє та Сассі проти Франції, п.52; рішення від 01 березня 2001 року у справі „Даллас проти Угорщини, п. 47 та інших), право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом „b п.3 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України, є істотним порушенням прав обвинуваченого.

Відповідно до положень ч.3 ст. 409 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що підстави для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_10 , який здійснює процесуальне керівництво в даному кримінальному провадженні, - залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 27 березня 2015 року відносно ОСОБА_9 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня оголошення.

С У Д Д І:

__________________ _________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/978/2015, Категорія КК: ч. 1 ст. 115,
Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_27 ,
Доповідач ОСОБА_1