АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11 кп /796/1216/2015 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 307, ч.2, КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
5 серпня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0002456 за апеляційними скаргами заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2015 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, не працює, не одружений, з неповною середньою освітою, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимий, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ,
засуджений до позбавлення волі за ч.2 ст. 309 КК України строком на три роки, за ч.2 ст. 307 КК України та за сукупністю злочинів, із застосуванням ст. ст. 69 і 70 КК України, на чотири роки із конфіскацією всього майна, що є його приватною власністю, крім житла.

За вироком також стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати в розмірі одна тисяча двісті сорок одна гривня 37 коп. та вирішено долю речових доказів.

Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 визнано винуватим у повторному незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту і повторному збуті наркотичних засобів опію ацетильованого, які, за вироком, він вчинив 24 квітня та 26 серпня 2014 року і 15 січня 2015 року, а також у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів опію ацетильованого, без мети збуту, а для власного вжитку, залишки якого у виді нашарувань на 13 використаних шприцах були у нього виявлені по місцю проживання під час обшуку 15 січня 2015 року.

В апеляційній скарзі заступник прокурора міста Києва не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та юридичної кваліфікації скоєного, як вони встановлені у вироку, але, посилаючись на те, що ОСОБА_7 ніде не працює, збут наркотичних засобів зробив єдиним джерелом свого існування, вчинив повторні кримінальні правопорушення; вказуючи, що у вироку суд не навів відомостей, що підтверджували б його висновок про наявність у ОСОБА_7 тяжких захворювань, які визнав обставиною, що пом`якшує покарання, прокурор приходить до висновку, що у суду не було підстав застосовувати до обвинуваченого положення ст. 69 КК України, а тому визнає призначене покарання явно несправедливим внаслідок надмірної м`якості і на цих підставах просить вирок в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, за яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України та за сукупністю злочинів покарання у виді позбавлення волі строком на шість років з конфіскацією всього майна, крім житла, а в решті залишити без змін.

В апеляційній скарзі захисника адвоката ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , навпаки, ставиться питання про пом`якшення призначеного його підзахисному покарання та застосування до нього положень ст. 75 КК України.

На обґрунтування цей апелянт зауважує щире каяття, тяжкі захворювання, інвалідність 2 групи та бездоганну поведінку ОСОБА_7 під час слідства і судового розгляду справи, а також долучає ксерокопії медичної документації на підтвердження інвалідності і тяжких захворювань свого підзахисного.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційних вимог заступника прокурора міста та проти задоволення апеляційних вимог захисту, обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних вимог захисту та проти задоволення апеляційних вимог прокурора, провівши судові дебати, надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи сторін в сукупності з матеріалами кримінального провадження та такими, що додатково надані захистом медичними документами ОСОБА_7 , судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 309 та ч.2 ст. 307 КК України, отримані в порядку ст. 349 КПК України, ніким в апеляційному засіданні не піддаються сумнівам, порушення процедури, передбаченої ст. 349 КПК України не встановлено і ця процедура ніким не оскаржена, а тому, розглядаючи справу в межах апеляційних вимог, судова колегія ці висновки не досліджує та не оцінює, погоджуючись із ними.

Що ж стосується виду та міри покарання, як і доводів апелянтів про його явну несправедливість внаслідок надмірної м`якості, як вважає прокурор, чи суворості, про що зазначає захисник, то при вирішенні цих питань суд першої інстанції, і це прямо вказано у вироку, врахував як обставини, що пом`якшують покарання, щире каяття та наявність у ОСОБА_7 низки тяжких захворювань, тобто саме ті відомості, на які посилається в апеляційній скарзі захисник.

Взяв суд до уваги також відсутність обставин, що обтяжували б покарання.

Крім того, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених правопорушень, відзначивши, що одне з вчинених кримінальних правопорушень відноситься по закону до категорії тяжких, відомості про особу винуватця, його відношення до вчиненого, матеріали, що характеризують особу, відсутність постійного місця роботи, тобто ті відомості, на які посилається в апеляційній скарзі прокурор, не перебування на спеціальних обліках у лікарів психіатрів та наркологів, притягнення до кримінальної відповідальності вперше.

Саме з урахуванням всього вказаного, суд, обміркувавши можливість застосування до винуватця положеньст75 КК України, у вироку визнав за неможливе таке рішення, вмотивував та обґрунтував необхідність реального позбавлення ОСОБА_7 волі, хоча і на строк нижчий, від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.2 ст. 307 КК України, скориставшись положенням ст. 69 цього ж кодексу та визнавши за можливе, застосувавши конфіскацію майна, що належить винуватцю, не застосовувати це додаткове покарання до його житла.

Посилання прокурора на те, що у вироку суд не навів відомостей, що підтверджували б його висновок про наявність у ОСОБА_7 тяжких захворювань не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони межують з вимогою розкривати конфіденційну інформацію. До того ж, такі відомості реально малися в матеріалах кримінального провадження на час розгляду в суді першої інстанції та доповнені захистом в апеляційному засіданні.

Вчинення ОСОБА_7 повторних кримінальних правопорушень, на чому також наголошено в апеляційній скарзі прокурора, вже враховано судом при визначенні юридичної кваліфікації скоєного і не може бути повторно визнано обставиною, яка обтяжує покарання.

Таким чином, суд ухвалив законний, обґрунтований і вмотивований вирок, призначивши ОСОБА_7 як за видом, так і за розміром, як за кожним обвинуваченням, так і за їх сукупністю, покарання, яке не може бути визнане явно несправедливим як внаслідок надмірної суворості,так і внаслідок надмірної м`якості.

При цьому колегія суддів також має на увазі, що питання звільнення засудженого від відбування покарання внаслідок тяжких захворювань вирішується, за законом, після набрання вироком чинності, приведення його до виконання, у місцях позбавлення волі.

В силу викладеного, апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Судова колегія також, враховуючи поведінку ОСОБА_7 на досудовому слідстві та в судах першої й апеляційної інстанції, стан його здоров`я, визнає за можливе до звернення вироку до виконання запобіжний захід щодо ОСОБА_7 домашній арешт залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 та захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Оболонського районного суду міста Києва від 13 травня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Запобіжний захід ОСОБА_7 домашній арешт із забороною цілодобово залишати місце свого проживання у АДРЕСА_1 залишити попередній до звернення вироку до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком протягом трьох місяців від дня проголошення до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: