Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області
Справа № 483/1090/15-к
Провадження № 1-кп/483/10/2016
ВИРОК
Іменем України
04 лютого 2016 року м. Очаків

Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002113 від 10 червня 2015 року за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Рівне Очаківського району Миколаївської області, є громадянином України, не одружений, має повну вищу освіту, працює, проходив військову службу на посаді начальника секретного документального забезпечення служби захисту інформації та криптології штабу військової частини НОМЕР_1 у військовому званні прапорщик, не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України,
В С Т А Н О В И В:
29 листопада 2014 року о 18 год. 00 хв. прапорщик ОСОБА_6 , будучи ознайомленим з наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 №318 від 28 листопада 2014 року та будучи попередженим про кримінальну відповідальність за його невиконання, діючи умисно, відмовився від виконання наказу шляхом бездіяльності, а саме.
19 березня 2014 року громадянин ОСОБА_6 був призваний на військову службу у зв`язку з мобілізацією.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині від 20 березня 2014 року №63 ОСОБА_6 зарахований до списків особового складу вказаної частини, поставлений на всі види забезпечення та призначений на посаду начальника групи секретного документального забезпечення служби захисту інформації та криптології штабу військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 .
28 листопада 2014 року ТВО командира військової частини НОМЕР_1 на виконання наказу Першого Заступника Генерального штабу Збройних сил України від 21 листопада 2014 року №260-РС, видано наказ №318, згідно з яким прапорщик ОСОБА_6 мав вибути на нове місце служби у військову частину польова пошта НОМЕР_2 , що дислокується в АДРЕСА_2 .
29 листопада 2014 року прапорщик ОСОБА_6 , діючи умисно, до військової частини польова пошта НОМЕР_2 , не прибув.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину в пред`явленому йому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, не визнав та показав, що з наказом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 №318 від 28 листопада 2014 року він не був ознайомлений, а тому не міг його виконати. Крім того рапорт, який він начебто особисто написав і на підставі якого був винесений зазначений вище наказ, ОСОБА_6 не писав. Також, обвинувачений пояснив, що він постійно хворів і не міг за станом здоров`я проходити військову службу.
Незважаючи на те, що обвинувачений свою провину у вчиненому злочині не визнав, його вина повністю підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів.
Так, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 показав, що був безпосереднім начальником військовослужбовця ОСОБА_4 і особисто видав йому обхідний лист для здачі військового майна. Протягом тижня ОСОБА_6 розраховувався і 28 листопада 2014 року військовослужбовці ОСОБА_6 та військовослужбовець ОСОБА_8 отримали один на двох сертифікат на речове майно та продовольство. Крім того, ОСОБА_6 отримав сертифікат на зброю. Того ж дня ОСОБА_8 віддав ОСОБА_4 сертифікати та повідомив про відмову виконувати наказ. Тоді ж ОСОБА_4 було роз`яснено, що в разі невиконання наказу його буде притягнуто до кримінальної відповідальності. Після того, як ОСОБА_6 не вибув у нове місце служби ОСОБА_7 прийшов за місцем реєстрації обвинуваченого, де мати ОСОБА_4 повідомила, що останній перебуває за межами України. Свідок ОСОБА_7 також пояснив, що особисто давав обвинуваченому розклад поїздів, які слідують з Миколаєва до Києва і з Києва до Ніжина.
Свідок ОСОБА_9 показав, що в день від`їзду обвинуваченого стало відомо, що його переводять до іншої військової частини. Через деякий час виявилося, що ОСОБА_6 на нове місце служби не прибув.
Свідок ОСОБА_10 показав, що він був виконуючим обов`язки командира військової частини, де проходив службу ОСОБА_6 . При переведенні військовослужбовця до іншої частини, йому видається обхідний лист для здачі військового майна, вручаються атестати на майно, видається припис, з яким він слідує до нового місця служби. Свідок пояснив, що розмовляв з матір`ю обвинуваченого, якій він пояснив, що за невиконання наказу командира передбачено кримінальну відповідальність.
Заступник командира військової частини НОМЕР_3 по роботі з особовим складом ОСОБА_11 , допитаний в якості свідка, дав показання, що до обвинуваченого був доведений зміст наказу про переведення його до нового місця служби, виданий обхідний лист та припис. Однак, до нового місця служби ОСОБА_6 не прибув. Свідок також пояснив, що військовослужбовці, які не мали можливості придбати квитки на дорогу, доставлялися до місця дислокації частини службовим транспортом.
Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_12 показала, що 28 листопада 2014 року їй подзвонив її син ОСОБА_6 , і просив забрати його. Повідомив, що є припис про необхідність їхати до м. Ніжин Чернігівської області.
Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_6 був його підлеглим. Свідок проводив інструктаж з ОСОБА_4 та матросом ОСОБА_8 . Після інструктажу військовослужбовці заявили про небажання проходити службу.
Окрім показань свідків, вина ОСОБА_4 підтверджується дослідженими в судовому засіданні зібраними по справі в порядку ст. ст.84-86, 91-93 КПК України, письмовими доказами, а саме:
-розпискою про отримання повістки, з якої вбачається, що 20 березня 2014 року ОСОБА_6 отримав повістку про явку до райвіськкомату (а.п. 110-111);
-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №63 від 20 березня 2014 року, за змістом якого прапорщика ОСОБА_4 , направленого військовим комісаром ІНФОРМАЦІЯ_2 , зараховано до списків особового складу частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду начальника групи секретного документального забезпечення служби захисту інформації та криптології штабу (а.п. 156);
- витягом з наказу першого заступника Генерального штабу Збройних Сил України (по особовому складу) №260-рс від 21 листопада 2014 року, за змістом якого прапорщика ОСОБА_4 , відповідно до п. 82 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України в порядку просування по службі, увільнено від займаної посади та призначено на вищу посаду до 310 окремого інженерно-технічного батальйону Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України (а.п. 157);
-витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №318 від 28 листопада 2014 року, за змістом якого прапорщика ОСОБА_4 слід вважати таким, що вибув для подальшого проходження військової служби головним старшиною військової частини польова пошта НОМЕР_2 (а.п. 158);
-приписом ТВО командира військової частини НОМЕР_1 про вибуття 28 листопада 2014 року до міста Ніжин у строк 29 листопада 2014 року на підставі наказу №260-РС від 21 листопада 2014 року та наказу №318 від 28 листопада 2014 року (а.п. 107);
-постановою Миколаївського окружного адміністративного суду, прийнятою 15 квітня 2015 року, яка набрала законної сили, і якою позивачу ОСОБА_4 , відмовлено в задоволенні позову про визнання не чинним наказу №318 від 28 листопада 2014 року (а.п. 159-160);
-обхідним листом прапорщика ОСОБА_4 , з якого вбачається, що він з 24 по 28 листопада 2014 року знявся з обліку з усіх служб військової частини (а.п. 162);
-розкладом руху поїздів на 28 листопада 2014 року за маршрутом Миколаїв Київ та на 29 листопада 2014 року за маршрутом Київ-Ніжин (а.п.184);
-довідкою про отримане ОСОБА_4 грошове забезпечення, яке у листопаді 2014 року фактично становило 4 901 грн 38 коп. (а.п. 188);
-свідоцтвом про хворобу №143 від 18 березня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 визнаний військово-лікарською комісією таким, що непридатний до служби в частинах спеціального призначення, однак придатний до військової служби (а.п. 122-123);
-актом службового розслідування по факту самовільного залишення території військової частини НОМЕР_1 прапорщиком ОСОБА_4 , за змістом якого в діянні ОСОБА_4 наявний склад дисциплінарного правопорушення, що полягає у невиконанні військовослужбовцем своїх службових обов`язків та порушенні військової дисципліни (а.п.94-96) та наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12 серпня 2014 року «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 прапорщиком ОСОБА_4 », яким останньому оголошено догану та позбавлено премії за липень 2014 року (а.п. 98-99), що в силу положень ч.ч. 2, 3 ст. 88 КПК України, є допустимими доказами;
-послужним списком ОСОБА_4 , з якого вбачається, що він 04 вересня 1994 року прийняв військову присягу, має військову спеціальність, з 1997 року проходив службу, в тому числі за контрактом (а.п. 126-137) та витягом з наказу командувача військ південного оперативного командування (по особовому складу) №4-пм від 26 лютого 2007 року, згідно з яким ОСОБА_4 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із систематичним невиконанням ним умов контракту (а.п. 154).
Крім того, вина ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджується змістом розмови обвинуваченого та свідка ОСОБА_13 , записаної на DVD-диск, який був досліджений в судовому засіданні (а.п. 61).
Так, свідком ОСОБА_13 обвинуваченому було роз`яснено наслідки невиконання наказу, а ОСОБА_6 , в свою чергу, зазначив, що строк виконання наказу в самому наказі не зазначений.
Вказане свідчить про те, що під час інструктажу ОСОБА_4 був відомий зміст наказу, і він сутність цього наказу щодо переведення його до іншого місця служби розумів.
Свідок ОСОБА_13 та обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні підтвердили той факт, що голоси, які чутно на дослідженому DVD-диску, належать їм.
Досліджені під час судового розгляду письмові докази, документи та показання свідків узгоджуються між собою, та відповідають фактичним обставинам справи, викладеним в обвинувальному акті, з огляду на що суд вважає ці обставини встановленими, а докази кладе в основу вироку.
Суд критично ставиться до показань обвинуваченого про те, що він не був ознайомлений з наказом №318 від 28 листопада 2014 року, оскільки таке твердження спростовується змістом розмови, записаної ним самим на DVD-диск, під час якої він звертає увагу, що час виконання наказу не вказаний, а також показаннями свідка ОСОБА_12 , яка показала, що 28 листопада 2014 року їй подзвонив ОСОБА_6 так сказав, що його переводять на нове місце служби до м. Ніжина.
Цими ж доказами спростовується і твердження сторони захисту про те, що обвинувачений вважав себе звільненим з військової частини, а не переведеним на інше місце служби.
Доводи захисника про те, що наказ №318 від 28 листопада 2014 року є незаконним спростовуються постановою Миколаївського окружного адміністративного суду, який, перевіривши законність цього наказу, відмовив ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог про визнання наказу не чинним.

Крім того, п. 113 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24 березня 1999 року, визначено, що подання скарги військовослужбовцями не звільняє їх від виконання своїх службових обов`язків і наказів командирів.

Той факт, що обвинувачений мав достатній досвід проходження військової служби та теоретичні знання підтверджується змістом його послужного списку, згідно з яким ОСОБА_6 до 2007 року проходив службу за контрактом в ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Крім того, в серпні 2014 року ОСОБА_4 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 серпня 2014 року «Про результати службового розслідування по факту самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 прапорщиком ОСОБА_4 ».
Твердження ОСОБА_4 про те, що дія Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, на яке міститься посилання в наказі №260-РС від 21 листопада 2014 року, на нього не поширюється, оскільки він проходив службу не за контрактом, а за мобілізацією, є, на думку суду, помилковим тлумаченням положень нормативно-правових актів.

Так, пунктом 1 Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (надалі Положення), врегульовано, що цим Положенням визначається порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Громадяни, відповідно до п. 2 Положення, проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції від 27 березня 2014 року, до видів військової служби відноситься, крім інших, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Підпунктом 1 п. 82 Положення визначено, що призначення військовослужбовців на вищі посади здійснюється у порядку просування по службі, як це зазначено у п. 3 Розділу 1 наказу №260-РС від 21 листопада 2014 року.

Посилання ОСОБА_4 на те, що він за станом здоров`я не міг виконувати обов`язки військової служби спростовуються свідоцтвом про хворобу №143 від 18 березня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_6 визнаний військово-лікарською комісією таким, що непридатний до служби в частинах спеціального призначення, однак придатний до військової служби.
Вказане свідоцтво за змістом відповідає вимогам Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого Наказом Міністра оборони України №402 від 14 серпня 2008 року (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 року за №1109/15800), викладено на бланку, який є Додатком 11 до вказаного Положення.
Згідно з п.п. 1.1 Розділу 1 вказаного Положення, саме військова-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби військовослужбовців.
Відтак, досліджене в судовому засіданні лікарське свідоцтво №143 від 18 березня 2015 року є належним та допустимим доказом можливості проходження ОСОБА_4 військової служби за станом здоров`я.
Суд не бере до уваги консультаційний висновок спеціаліста, складений за формою №028/о, відповідно до якого ОСОБА_4 надано рекомендації щодо оперативного лікування хвороб, оскільки вказаний висновок за змістом не відповідає вимогам Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації №028/о, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України №110 від 14 лютого 2012 року.
Так, у пункті 1 Форми зазначається найменування закладу охорони здоров`я, який направив пацієнта на консультацію (п. 3 Інструкції), у пункті 3 вказується дата народження пацієнта (число, місяць, рік) (п. 5 Інструкції), у пункті 4 зазначаються спеціальність та прізвище, ім`я, по батькові лікаря-консультанта (п. 6 Інструкції), у пункті 6 зазначають результати лабораторних досліджень (п. 7 Інструкції). Форму №028/о заповнює та підписує лікар-консультант, висновок завіряється печаткою закладу охорони здоров`я, де проводилась консультація (п. 11 Інструкції).
Всупереч вимогам зазначених вище положень Інструкції, пункти 1 та 5 не заповнені взагалі, пункти 3 та 4 заповнені не повністю, оскільки немає повної дати народження, імені та по батькові лікаря, а сам висновок не містить печатки закладу охорони здоров`я.
Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений не мав коштів на проїзд спростовується змістом довідки про виплату ОСОБА_4 грошового забезпечення.
Аналізуючи викладене, суд знаходить доведеною вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованому йому злочину і кваліфікує його дії за ч. 1 ст. 402 КК України, як непокора, тобто інше умисне невиконання наказу
Дослідивши дані про особистість обвинуваченого, суд встановив, що за місцем служби ОСОБА_6 характеризується негативно, за місцем проживання та за місцем роботи позитивно.
Вирішуючи питання про вид і міру покарання, що має бути призначене обвинуваченому, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особистість винного, а саме те, що він раніше не судимий, працює, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, а тому призначає покарання в межах санкції ч. 1 ст. 402 КК України.
Однак, враховуючи викладені обставини, відсутність тяжких наслідків, стан здоров`я обвинуваченого, суд вважає, що мета кари виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, що уособлює головний принцип кримінального права не тяжкість покарання, а його невідворотність, буде досягнута і без відбування покарання з призначенням іспитового строку на підставі ст. 75 КК України та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Цивільний позов у провадженні не заявлено, судові витрати та речові докази відсутні.
Запобіжний захід не обирався.
Керуючись ст.ст. 373,374,475 КПК України, суд
У Х В А Л И В:
ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на два роки.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на два роки.
На підставі п.п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України, покласти на ОСОБА_4 обов`язки:
- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально - виконавчої інспекції;
- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи;
- періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Миколаївської області через Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.
Головуючий: