Дата документу Справа № 333/7702/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1249/15
Єдиний унікальний № 333/7702/14-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003511, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який має середню спеціальну освіту, офіційно не працевлаштований, не одружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

- 29.12.2004 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі;

- 26.05.2005 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі; звільнений за відбуттям покарання 11.11.2006 року;

- 03.03.2010 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі; звільнений за відбуттям покарання 02.09.2011 року;

- 18.12.2013 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі з випробуванням строком на 1 рік,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , посилаючись на незаконність вироку через порушення норм процесуального та матеріального права, зазначає, що суд безпідставно відмовив у затвердженні угоди про примирення, укладеної між ним та потерпілим, мотивуючи своє рішення невідповідністю цієї угоди вимогам п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України через неузгодження покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України. Між тим, не врахував, що вказана угода не суперечить вимогам чинного законодавства, а у разі її затвердження, призначене та узгоджене покарання у виді штрафу, можливо було б виконувати окремо від покарання, призначеного йому на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року. Крім того, не врахував, що він допомагає своїй матері, яка досягла пенсійного віку, а також племіннику, який є сиротою. Тому просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким затвердити угоду про примирення, укладену між ним та потерпілим.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги, в судових дебатах: обвинуваченого, у тому числі й в останньому слові, захисника, які підтримали скаргу, прокурора, який вважав, що у задоволенні скарги обвинуваченого необхідно відмовити, перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднане невідбуте покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року і остаточно до відбуття визначено покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі.

Строк відбування покарання обвинуваченому ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком, 28.08.2014 року, приблизно о 16.35 год., ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, знаходячись біля центральних вхідних воріт Запорізької дитячої залізниці, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Луначарського, буд. 1, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та він залишається непоміченим для оточуючих, за допомогою ножиць, шляхом злому, через двері водія, проник до салону автомобіля «ЗАЗ-1103», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , звідки таємно викрав майно ОСОБА_9 на загальну суму 1 535 гривень.

Висновки місцевого суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненому кримінальному правопорушенні за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, яким надана належна правова оцінка, та які не оскаржуються в апеляційній скарзі.

Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 185 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що суд безпідставно відмовив у затвердженні угоди про примирення, укладеної між ним та потерпілим, мотивуючи своє рішення невідповідністю цієї угоди вимогам п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України через неузгодження покарання на підставі ч. 1 ст. 71 КК України та між тим, не врахував, що вказана угода не суперечить вимогам чинного законодавства, а у разі її затвердження, призначене та узгоджене покарання у виді штрафу, можливо було б виконувати окремо, від покарання, призначеного йому на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року звернуто увагу судів на ч. 2 ст. 75 КК України, згідно з якою суд за наявності визначених законом підстав може ухвалити рішення про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Виходячи з цих положень закону, а також зі змісту ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

Таким чином, районний суд обґрунтовано відмовив у затвердженні угоди про примирення, укладеної між обвинуваченим ОСОБА_6 та потерпілим, мотивуючи своє рішення невідповідністю цієї угоди вимогам п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК України, оскільки в ній не передбачено призначення покарання останньому з урахуванням вимог ст. 71 КК України.

У зв`язку з цим, безпідставними є твердження обвинуваченого і про те, що покарання у виді штрафу, а також звільнення його від відбування покарання на підставі вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2013 року, можуть підлягати самостійному виконанню, з огляду на положення ст. 72 КК України, оскільки правила складання покарань за вказаною статтею не можуть виключати застосування положень кримінального закону щодо призначення покарання обвинуваченому за сукупністю вироків через скоєння ним злочину в період іспитового строку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з правовою позицією районного суду та зазначає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, зокрема з урахуванням того, що він допомагає своїй хворій матері, яка досягла пенсійного віку, а також племіннику, який є сиротою, відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4