справа № 208/2101/14-к
№ провадження 1-кп/208/30/15
УХВАЛА

22 грудня 2015 р. м. Дніпродзержинськ
Заводський районний суд міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі: головуючого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю: прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
адвоката ОСОБА_5
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
ОСОБА_11
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тростянець Сумської області, громадянина України, маючого вищу освіту, фізичної особа-підприємця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України,
суд-
ВСТАНОВИВ:
Органом досудового слідства ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 172 КК України, тобто у грубому порушенні законодавства про працю, вчиненому щодо матері яка має дитину віком до чотирнадцяти років, а саме в тому що:
ОСОБА_4 зареєстрований фізичною особою-підприємцем Виконавчим комітетом Дніпродзержинської міської ради Дніпропетровської області 10.07.1995 року, взятий на облік Державною податковою інспекцією у місті Дніпродзержинську 10.07.1995 року, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1 .
Згідно частин 1, 3 ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.
Відповідно до ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій…
Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тиждня…
Відповідно до ст. 2 Кодексу законів про працю України та ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робітники мають право на забезпечення в порядку соціального страхування в старості. Аналогічні положення передбачені в ст. 256 Кодексу законів про працю України.
Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частин 3, 4 ст. 24 Кодексу законів про працю України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.
Згідно ст. 24-1 Кодексу законів про працю України та п. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», який затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001 року № 260, укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.
Статтею 48 Кодексу законів про працю України визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.
Згідно ст. 50 Кодексу законів про працю України нормальна тривалість робочого часу працівників не може перевищувати 40 годин на тиждень.
Відповідно до ч. 3 ст. 54 Кодексу законів про працю України нічним вважається час з 10 години вечора до 6 години ранку.
Згідно ч. 2 ст. 55 Кодексу законів про працю України робота жінок в нічний час не допускається, за винятком випадків, передбачених статтею 175 цього Кодексу…
Статтею 59 Кодексу законів про працю України передбачено, що тривалість перерви в роботі між змінами має бути не меншою подвійної тривалості часу роботи в попередній зміні (включаючи і час перерви на обід).
Призначення працівника на роботу протягом двох змін підряд забороняється.
Згідно ст. 70 Кодексу законів про працю України тривалість щотижневого безперервного відпочинку повинна бути не менш як сорок дві години.
Згідно ч. 1 ст. 175 Кодексу законів про працю України залучення жінок до робіт у нічний час не допускається, за винятком тих галузей народного господарства, де це викликається особливою необхідністю і дозволяється як тимчасовий захід.
Статтею 254 Кодексу законів про працю України передбачено, що основними джерелами коштів загальнообов`язкового державного соціального страхування є внески власників підприємств, установ, організацій або уповноважених ними органів чи фізичної особи, працівників. Бюджетні та інші джерела коштів, необхідні для здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування, передбачаються відповідними законами з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року громадяни України, іноземці (якщо інше не встановлено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України) та особи без громадянства, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, створених відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, у філіях, представництвах, відділеннях та інших відокремлених підрозділах цих підприємств та організацій, в об`єднаннях громадян, у фізичних осіб - підприємців та інших осіб (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок) на умовах трудового договору (контракту) або працюють на інших умовах, передбачених законодавством, або виконують роботи на зазначених підприємствах, в установах, організаціях чи у фізичних осіб за договорами цивільно-правового характеру підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню.
Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року, страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Пунктом 1 ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року передбачено, що страхувальниками є роботодавці: підприємства, установи і організації, створені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, об`єднання громадян, профспілки, політичні партії (у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, профспілок, політичних партій, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами), фізичні особи - підприємці та інші особи (включаючи юридичних та фізичних осіб - підприємців, які обрали особливий спосіб оподаткування (єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, або за договорами цивільно-правового характеру, - для осіб, зазначених у пунктах 1, 10, 15 статті 11 цього Закону.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 8 вказаного Закону передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Згідно ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок; вести облік виплат (доходу) застрахованої особи та нарахування єдиного внеску за кожним календарним місяцем і календарним роком, зберігати такі відомості в порядку, передбаченому законодавством.
Згідно ст.ст. 16, 51, 168 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний: вести в установленому порядку облік доходів і витрат, складати звітність, що стосується обчислення і сплати податків та зборів; подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів; сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.
Податковий агент зобов`язаний подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків, а також сум нарахованого та утриманого з них податку контролюючому органу за місцем свого обліку.
Податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Податок сплачується (перераховується) до бюджету під час виплати оподатковуваного доходу єдиним платіжним документом. Банки приймають платіжні документи на виплату доходу лише за умови одночасного подання розрахункового документа на перерахування цього податку до бюджету.
Однак, ОСОБА_4 , фактично використовуючи працю найманих працівників, будучи особою, уповноваженою на прийняття на роботу та зобов`язаною здійснювати нарахування та виплату найманим працівникам заробітної плати та відчислення з повного об`єму виплачених сум заробітної плати страхових внесків у фонд загальнообов`язкове державного пенсійного страхування та інші державні цільові фонди соціального страхування, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги ст. 46 Конституції України, ст.ст. 2, 21, ч.ч. 3, 4 ст. 24, 24-1, 48, 254 Кодексу законів про працю України, ст. 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 24 «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування», ст. 8, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-ІV від 09.07.2003 року, ст.ст. 4, 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.ст. 14, 15, 16, 18, 51, 162, 168 Податкового кодексу України, ст.ст. 1, 3, 21 Закону України «Про оплату праці», п. 2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю» всупереч інтересам громадян і держави, з метою ухилення від сплати податків і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, перебуваючи у місті Дніпродзержинську (більш точне місце перебування не встановлено), у період часу з березня 2009 року до кінця червня 2013 року (більш точний час не встановлено), допустив до роботи у торгівельних кіосках з роздрібної торгівлі тютюновими виробами, розташованих у місті Дніпродзержинську за адресами: перехрестя пр. Леніна та вул. Ковалевича та пр. Леніна в районі магазину «АБВ Техніка», та використовував працю найманих працівників ОСОБА_8 з 22.05.2013 року до кінця червня 2013 року, ОСОБА_10 з 08.05.2013 року до кінця червня 2013 року та ОСОБА_12 з третьої декади березня 2013 року до кінця червня 2013 року, що має дитину, яка не досягла віку чотирнадцяти років, ОСОБА_13 з березня 2009 року по жовтень 2012 року, ОСОБА_6 з червня 2011 року по жовтень 2012 року та ОСОБА_14 з серпня 2011 року по жовтень 2012 року, що має дитину, яка не досягла віку чотирнадцяти років, не зареєстрував трудові договори до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тиждневий строк з моменту фактичного допущення працівників до роботи, не вніс до трудових книжок вказаних осіб відповідні відомості про прийняття на роботу, не здійснював перерахування із заробітної плати працівників до Пенсійного фонду України та Державної податкової інспекції, чим позбавив їх права на передбачені Конституцією України та діючим законодавством трудові та соціальні гарантії.
Також, ОСОБА_4 , перебуваючи у місті Дніпродзержинську (більш точне місце перебування не встановлено), у період часу з березня 2009 року до кінця червня 2013 року (більш точний час не встановлено), діючи умисно, в порушення вимог ст. 50 Кодексу законів про працю України, встановив графік роботи у торгівельних кіосках з роздрібної торгівлі тютюновими виробами, розташованих у місті Дніпродзержинську за адресами: перехрестя пр. Леніна та вул. Ковалевича та пр. Леніна в районі магазину «АБВ Техніка» - одна робоча доба через одну добу відпочинку, використовував працю кожного з вказаних працівників 96 робочих годин на тиждень, при цьому у порушення ч. 2 ст. 55, ч. 1 ст. 175 Кодексу законів про працю України, використовував роботу жінок в нічний час, у зв?язку з встановленим графіком роботи, в порушення ст. 59 Кодексу законів про працю України, тривалість перерви в роботі між змінами складала менше подвійної тривалості часу роботи в попередні зміни, а саме 24 години відпочинку між змінами замість 48 годин та у порушення ст. 70 Кодексу законів про працю України щотиждневий безперервний відпочинок тривалістю не менше 42 годин працівникам не надавався. Таким чином, ОСОБА_4 порушив передбачене ст. 45 Конституції України право працівників на відпочинок.
При цьому ОСОБА_4 достовірно знав, що ОСОБА_11 та ОСОБА_14 мають дітей, які не досягли віку чотирнадцяти років.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні вищезазначеного злочину не визнав та пояснив суду наступне:
З 1992 року по 2002 рік перебував у шлюбі з ОСОБА_15 , потім відносини між ними розладилися і у 2002 році вони розлучилися та почали жити окремо. У 2005 році, після розлучення, оскільки ОСОБА_15 теж була приватним підриємцем, вони з ОСОБА_15 уклали договір і він колишній дружині передав частину кіосків, по чотири кожному. Договори оренди на землю залишилися всі оформленими на його ОСОБА_4 ім`я. Господарську діяльність в переданих ОСОБА_15 кіосках вела ОСОБА_15 . Кого вона брала собі на роботу та чи укладала з працівниками договори, він не знає. Ніяких документів, ні паспортів, ні трудових книжок він у себе не тримав. Коли він брав людей для роботи у своїх кіосках, він запрошував їх до центру зайнятості, підписував з ними договір, один екземпляр залишався у нього, другий у працівника, третій залишався в центрі зайнятості. Свою податкову звітність та внески до Пенсійного фонду його колишня дружина здавала сама. Ліцензію проплачував він ОСОБА_4 оскільки договори аренди були оформлені на нього, а у дружини ліцензії не було.
В зазначений у обвинувальному акті час, у нього ОСОБА_4 , як у приватного підприємця, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_14 не працювали, як господар кіосків він потерпілим не представлявся та не приймав їх на роботу, а тому з його боку не було ніяких порушень трудового законодавства.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила, що поступила на роботу до ПП ОСОБА_4 наприкінці березня 2009 року, пройшла стажування та з квітня 2009 року почала працювати у ПП ОСОБА_4 продавцем тютюнових виробів. Між нею та ОСОБА_4 був укладений договір в письмовій формі, та обговорена сума заробітної плати. При працевлаштуванні вона також передала ОСОБА_4 свою трудову книжку. Працювала вона продавцем у кіоску по продажу тютюнових виробів, розташованому на перехресті АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 по графіку доба через добу, також працювала і у святкові дні. Заробітна платня складала 800 грн., але отримувала вона 500 грн. Між тим, коли у 2012 році вона зібралася звільнитися, їй стало відомо, що вона офіційно не була працевлаштована.
Потерпіла ОСОБА_7 також пояснила суду, що у кіоску, де вона працювала, висіла ліцензія на продаж тютюнових виробів на ім`я ОСОБА_4 .
Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що працювала у кіоску «Жасмін» з 01.06.2011 року по 10.10.2012 року. Договір про працевлаштування був укладений в письмовій формі, роботодавцем в договорі був зазначений ОСОБА_4 . Вона підписала договір, який надала їй ОСОБА_16 , яка теж працювала в одному з кіосків ОСОБА_4 , та віддала їй трудову книжку і паспорт. Чи був підписаний договір ОСОБА_4 їй не відомо, копію договору їй не надавали. В договорі була зазначена заробітна плата в розмірі 1000 грн., а отримувала вона 500 грн. Також в договорі був зазначений графік праці доба через дві доби, але вона працювала доба через добу. В кіоску була наявна ліцензія, де власником був зазначений ОСОБА_4 . Коли вона звернулася до управління Пенсійного фону, то їй сказали, що 16 місяців, які вона працювала у ОСОБА_4 не увійшли до стажу її роботи.
Потерпіла ОСОБА_6 також пояснила суду, що при звільненні її з ПП ОСОБА_4 ї стало відомо, що в трудовій книжці, яка знаходилася у ОСОБА_4 , запис про її офіційне працевлаштування була відсутня.
Потерпіла ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила суду, що роботу знайшла за оголошенням, про працевлаштування розмовляла з ОСОБА_15 , яка розказала їй про умови праці та пообіцяла заробітну плату 1600 грн. на місяць. ОСОБА_15 взяла у неї паспорт після того, як вона пройшла стажування з 15 по 16 березня 2013 року. З 20.03.2013 року вона працювала на протязі трьох місяців у трьох різних кіосках. Заробітну платню отримала за березень та квітень 2013 року в розмірі 300 грн., за травень 2013 року в розмірі 500 грн., за червень 2013 року заробітну плату їй не надали. Залишок по заробітній платі ОСОБА_15 пообіцяла виплатити їй пізніше. ОСОБА_15 представилася їй як господарка всіх кіосків. Безпосередньо з ОСОБА_4 вона не спілкувалася, він просто приїжджав інколи до неї в кіоск, іноді забирав виручку. Всі питання по роботі вона вирішувала з ОСОБА_15 , яка нічого не казала їй про те, що вона не працевлаштована офіційно та відрахування до ДПІ та Пенсійного фонду не проводяться. Договір про працевлаштування вона укладала з ОСОБА_15 в усній формі, в письмовій формі договір не укладався. До праці в кіосках, вона перебувала на обліку в центрі зайнятості.
Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що роботу ОСОБА_4 , вона знайшла через оголошення в газеті. Про умови працевлаштування вона спочатку розмовляла з ОСОБА_16 , яка зазначила себе головним менеджером. Потім на співбесіду приїхали ОСОБА_4 та ОСОБА_15 , які забрали її трудову книжку та паспорт. ОСОБА_15 зазначила, що вона буде працювати доба через дві доби та пообіцяла заробітну плату 1000 грн. на місяць. З червня 2013 року вона почала працювати у кіоску по продажу тютюнових виробів, розташованому на пл. Леніна в місті Дніпродзержинську, біля магазину «Ельдорадо», отримавши аванс 200 грн., але через місяць вирішила звільнитися, оскільки її не влаштовував графік роботи, бо має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Скільки днів загалом вона відпрацювала, вона не пам`ятає. Заяву про прийняття на роботу вона писала на ім`я ОСОБА_15 . Копію договору про прийняття на роботу їй не надали, договір про матеріальну відповідальність вона не підписувала. Після того, як вона висловила бажання звільнитися, трудову книжку та паспорт їй віддали тільки через дві неділі, після неодноразових звернень та написання заяви до міліції. Коли вона працювала у ОСОБА_4 , вона також перебувала на обліку в центрі зайнятості та отримувала допомогу.
Потерпіла ОСОБА_9 ( ОСОБА_14 ) в судовому засіданні пояснила, що працювала у ОСОБА_4 у період з 2007 року до 2008 року, потім пішла в декретну відпустку. Працювала по договору, який був укладений з ОСОБА_4 , копію договору їй не надавали. Трудову книжку в цей період вона ОСОБА_4 не надавала, відрахувань до ПФ ОСОБА_4 не проводив. Допомогу у зв`язку з народженням дитини вона не отримувала.
У вересні 2010 року вона повернулась на роботу до ОСОБА_4 . Також підписувала договір з ОСОБА_4 про прийняття на роботу, копію договору їй не надавали. ОСОБА_4 знав, що в неї є двоє неповнолітніх дітей. Працювала по графіку доба через добу. Заробітна плата була оговорена в розмірі 1000 грн., а платили 500 грн. Відомості про розмір отриманої заробітної плати не складалися, заробітну плату отримувала, коли здавала виручку. Трудову книжку та паспорт вона віддавала ОСОБА_4 . У 2012 році вона вирішила звільнитись, оскільки не платили заробітну плату. У відпустку 2010 року по 2012 рік вона не ходила, зверталася до ОСОБА_4 з цього приводу, але він відмовив. Працювала разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .
Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що роботу знайшла по оголошенню. Працювала з 8 травня 2013 року до кінця червня 2013 року в кіоску, що розташований біля магазину «АБВ-техніка». З приводу умов праці вона розмовляла з ОСОБА_16 , яка працювала в одному з кіосків. ОСОБА_16 зазначала, що графік роботи - доба через дві доби, заробітна плата буде нараховуватися у відсотках та залежати від кількості проданого товару. Також ОСОБА_16 зазначила, що власником лінії цигарок є ОСОБА_4 . В кіоску з документів були тільки договора поставок, в яких зазначався ПП ОСОБА_4 .
Також ОСОБА_10 пояснила, що вона не пам`ятає чи укладався договір про працевлаштування, але при працевлаштуванні вона надавала трудову книжку та паспорт. Виручку приймала ОСОБА_16 та ОСОБА_4 . ОСОБА_15 іноді приїжджала та контролювала працю. При звільненні їй віддали паспорт та трудову книжку, без відповідного запису в ній за відпрацьований час.
Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що працювала у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_2 », з яким поруч розташований кіоск з продажу цигарок, в якому працювали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . З розмов з ними вона знає, що власником кіоску є ОСОБА_4 , а ОСОБА_15 його дружина. ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скаржилися на важкі умови праці, оскільки працювали доба через добу, низьку заробітну плату та відсутність можливості піти на лікарняний. Особисто з ОСОБА_4 вона не знайома, але бачила як він приїжджав до кіоску.
Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що знайомий з ОСОБА_11 , яка працювала у кіоску з продажу цигарок, який розташований біля магазину «Ельдорадо». ОСОБА_11 скаржилася на важкі умови праці, оскільки працювала доба через добу та на те, що їй не виплатили заробітну плату. Хто є власником кіоску він не знає, ОСОБА_11 йому про це не казала, та з ОСОБА_4 він особисто не знайомий.
Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснила, що працювала у ОСОБА_4 10 років з перервами, тобто з 1999 року. У 2014 році працювала весь рік у кіоску біля нічного клубу «Україна». Разом з нею з лютого 2014 року працює ОСОБА_20 , у якої є неповнолітні діти.
З ОСОБА_4 вона в центрі зайнятості укладала трудовий договір, заробітна плата складає 1200 грн. В трудовій книжці у неї є запис про роботу у ПП «Альбермах» та ОСОБА_4 сплачує за неї всі необхідні податки та надає оплачувані відпустки.
Знає, що ОСОБА_7 працювала у ОСОБА_15 , яка теж була приватним підприємцем. Зі слів ОСОБА_15 вона знає, що та була приватним підприємцем та орендувала 4 кіоски у свого колишнього чоловіка ОСОБА_4 . В одному з кіосків, який належить ОСОБА_15 , розташованому біля магазину «Класік», що біля СШ № 5, працювала ОСОБА_7 . Вона приїздила в цей кіоск за товаром та бачила там ОСОБА_7 та ОСОБА_11 . Як ОСОБА_15 оформляла своїх працівників на роботу їй не відомо. З іншими працівниками кіосків вона не спілкується.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що працює у ПП «Альбермах» з 2005 року, крім неї в ПП «Альбермах» працюють ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , прізвище не знає. Працює у кіоску, розташованому на пл. Леніна в м. Дніпродзержинську.
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийшли на роботу вдвох два роки тому. На роботу їх приймала ОСОБА_15 , яка була приватним підприємцем та мала відповідне свідоцтво. Їй не відомо на яких умовах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приймались на роботу, як були працевлаштовані та яку зарплату отримували. Вона особисто не була уповноважена приймати та звільняти людей з роботи, тільки могла документи передати ОСОБА_15 у разі необхідності.
Всі хто працюють у ПП «Альбермах» офіційно працевлаштовані. Вона також офіційно працевлаштована та отримує заробітну плату відповідно до умов договору. Чи були у людей, які були працевлаштовані, неповнолітні діти їй не відомо. Іноді за проханням ОСОБА_15 вона забирала виручку у кіосках, які належали ОСОБА_15 , оскільки вони були у хороших відносинах.
Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні пояснила, що з 2011 року, близько 1 року 6 місяців, по трудовому договору працювала у ОСОБА_15 у кіоску, що розташований біля «Укртелеком» по пр. Леніна. ОСОБА_15 брала у неї тільки копію паспорта та ідентифікаційного коду. Заробітну плату вона отримувала, але у відпустки не ходила.
Вона знала, що ОСОБА_4 чоловік ОСОБА_15 . Зі слів ОСОБА_15 вона дізналася, що вони з чоловіком поділили бізнес. Коли ОСОБА_15 захворіла, то ОСОБА_4 офіційно її оформив на роботу. До кінця грудня 2014 року вона працювала у ОСОБА_4 , з січня 2015 року на пенсії.
З ОСОБА_4 договір про працевлаштування був укладений та підписаний у центрі зайнятості, договір з ОСОБА_15 у центрі зайнятості вона не укладала. ОСОБА_4 сплачував за неї податки, чи сплачувала податки ОСОБА_15 їй не відомо. З потерпілими ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 вона не знайома.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що діяння, яке було поставлено підсудному ОСОБА_4 у провину дійсно мало місце і містить склад злочину, передбачений ч.2 ст. 172 КК України.
У судовому засіданні захисником обвинуваченого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_5 заявлено клопотання, яке було підтримано обвинуваченим, про звільнення ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 172 КК України, від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, у зв`язку зі спливом строку давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.
Своє клопотання захисник мотивував тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 172 КК України, а саме в тому, що в період з березня 2009 року по червень 2013 року, будучи приватним підприємцем, порушив трудові права найманих працівників, а саме не оформив трудового договору, у зв`язку з чим відносно цих осіб не зараховувався трудовий стаж, не здійснювалися відрахування до страхового фонду, у зв`язку з чим, ОСОБА_4 було грубо порушене законодавство про працю. На момент вчинення злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , санкція ч. 2 ст. 172 КК України, передбачала покарання у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення права займати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 5 років, або виправні роботи на строк до 2 років, що згідно ч. 2 ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості.
З моменту скоєння злочину, а саме останньої дати червня 2013 року, і на момент розгляду справи у суді пройшло 2 роки 5 місяців.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня скоєння злочину і до дня набрання чинності вироку за злочин невеликої тяжкості пройшло 2 роки. У зв`язку з вищевикладеним, а також з тим, що ОСОБА_4 не ухилявся від слідства, більше не скоював нових злочинів та не заперечує проти закриття кримінального провадження, є всі підстави для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, у зв`язку зі спливом строку давності притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності.
Суд, вислухавши клопотання захисника обвинуваченого, думку обвинуваченого, думку прокурора, який не заперечував проти закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , та звільнення останнього від кримінальної відповідальності, потерпілих, вивчивши матеріали справи, вважає, що дане клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав:
Частина 1 статті 172 КК України, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 передбачала покарання за незаконне звільнення працівника з роботи з особистих мотивів, а також інше грубе порушення законодавства про працю - у вигляді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, або виправними роботами на строк до двох років.
Частина 2 статті 172 КК України, яка діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_4 передбачала покарання за ті самі дії, вчинені відносно неповнолітнього, вагітної жінки або матері, яка має дитину віком до 14 років або дитину-інваліда, - у вигляді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до п`яти років, або виправні роботи на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України злочин у чиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості.
Згідно до ч.1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до набрання вироком законної сили минули такі строки:
Два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе ніж обмеження волі.
Відповідно ч.2 и ч.3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилялася від слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або затриманням. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності , якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років. Перебіг давності також переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій статті строків особи вчинила новий злочин середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий. Обчислення давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину. При цьому строки давності обчислюються окремо за кожний злочин.
Тобто звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо у зв`язку із закінченням строків давності.
У судовому засіданні встановлено, що злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , тобто у грубому порушенні законодавства про працю, вчиненому щодо матері, яка має дитину віком до чотирнадцяти років, мало місце у період часу з березня 2009 року до кінця червня 2013 року, тобто з часу вчинення злочину пройшло більше двох років.
В період слідства по справі ОСОБА_4 не ухилявся від слідства або суду. З часу вчинення злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , обвинувачений не вчинив ніяких нових злочинів, постанова про оголошення обвинуваченого у розшук не виносилась, постанова суду про зупинення провадження по справі судом також не виносилася.
Враховуючи викладене, суд вважає, що у суду є всі, передбачені Кримінальним Кодексом України підстави, для звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 172 КК України.
Згідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, кримінальне провадження закривається судом.
Потерпілими по даному кримінальному провадженню ОСОБА_7 , ОСОБА_6 були заявлені цивільні позови, про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі та внесення в трудову книжку відомості про стаж роботи, та потерпілою ОСОБА_11 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі.
Потерпілою ОСОБА_6 був заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 8621,00 грн., а також просила суд зобов`язати ОСОБА_4 внести в її трудову книжку відомості про стаж її роботи в період з 01.06.2011 року по 10.10.2012 року.
Потерпілою ОСОБА_11 був заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 4426,67 грн.
Згідно статті 129 КПК України, рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову, або відмова в задоволенні позову, може бути винесене лише у разі ухвалення обвинувального вироку чи постановлення ухвали про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.
Відповідно до діючого кримінального процесуального законодавства, цивільний позов не підлягає розгляду у випадках закриття кримінального провадження, як на досудовому розслідуванні, так і в суді.
Крім того, Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного суду України N 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (Із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду N 13 від 25.12.1992 року N 12 від 03.12.1997 року), у разі закриття справи з передбачених законом підстав
цивільний позов не розглядається. Вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди у цьому разі можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги Таким чином, потерпілим ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , необхідно залишити без розгляду, надавши можливість ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , скористатися правом пред`явити аналогічний позов у порядку цивільного судочинства.
На підставі викладеного та керуючись ст. 49 КК України, 288 КПК України, 129 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 172 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Позовні вимоги потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 залишити без розгляду, надавши потерпілим можливість пред`явити позов у порядку цивільного судочинства.
На дану ухвалу суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 7 діб з дня її проголошення.
Суддя ОСОБА_1