Справа № 352/1237/14-к
Провадження № 11-кп/779/487/2015
Категорія ст. 186 ч.3 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/779/487/2015, про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , за ст.186 ч. 3 КК України, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Тисменицького районного суду від 20 жовтня 2015 року із участю: секретаря с/з ОСОБА_7 , прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_9 потерпілого ОСОБА_10 , -

в с т а н о в и л а :
вказаним вироком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з вищою освітою, працюючого менеджером ПП «Торгівельно-виробнича південно-західна компанія», одруженого, утримання непрацюючої вагітної дружини та перестарілих батьків матері 1946 р.н., батька 1937 р.н., українця, громадянина України, військовозобов`язаного, згідно ст. 89 КК України не судимого,-

визнано винним та призначено йому покарання за ч. 3 ст. 186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Запобіжний захід з домашнього арешту змінено на тримання під вартою, взявши його під варту із зали суду негайно, а строк відбуття покарання зараховується з 20.10.2015 року, зарахувавши при цьому термін його попереднього ув`язнення з 10.04.2014 р. по 04.08.2014 р. в строк відбуття покарання.

Питання щодо речових доказів вирішено відповідно до закону.

За вироком суду обвинувачений ОСОБА_5 , з метою відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_10 , що розташоване в АДРЕСА_2 , вступив в злочину змову з особою, матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме провадження. Реалізуючи свій злочинний задум, останні 15.03.2014 р. приблизно о 17 год. 30 хв. на орендованому автомобілі марки «ВАЗ-21099» д.н.з. НОМЕР_1 під керуваннням ОСОБА_11 , який не був повідомлений про їхні неправомірні дії, виїхали з м.Івано-Франківська та приїхали в смт. Лисець, Тисменицького району, де зупинились біля магазину «Продукти». Після цього ОСОБА_5 разом з особою, матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме провадження, підійшли до помешкання потерпілого ОСОБА_10 , а перебуваючий в омані водій ОСОБА_11 залишився очікувати їхнього повернення. Тут останні, з метою унеможливлення їхнього впізнання, одягли заздалегідь приготовлені спортивні шапочки з прорізами для очей та рукавички. Після цього ОСОБА_5 почав спостерігати за відсутністю очевидців, які б могли перешкодити їхнім неправомірним діям, а особа, матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме провадження, з метою виманити потерпілого ОСОБА_10 на подвір`я, постукав у вікно його помешкання. Скориставшись тим, що потерпілий ОСОБА_10 відреагувавши на стук у вікно, відчинив вхідні двері помешкання, особа матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме провадження, штовхнула його двома руками в ділянку грудної клітки, після чого разом з ОСОБА_5 проникли в середину приміщення вказаного помешкання. Тут останні, попередньо зв`язавши рушниками руки та ноги потерпілого, з погрозою застосування та із застосуванням насильства яке не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_10 , що виразилося у нанесенні йому ударів кулаками в ділянку голови та інші ділянки тіла, відкрито заволоділи грошима потерпілого в сумі16600 грн., мобільним телефоном марки «Нокіа», після чого маючи можливість розпорядитися викраденим на власний розсуд, з місця події скрилися. Згідно висновків судово-медичної експертизи, внаслідок неправомірних дій обвинуваченого та особи, матеріали кримінальної справи щодо якої виділені в окреме провадження, потерпілому ОСОБА_10 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: садно в лобній ділянці зліва, садно та синець в лобній ділянці справа, синець на верхній та нижніх повіках правого ока, синець на нижній повіці лівого ока, крововилив під кон`юктиву лівого очного яблука, садно в ділянці спинки носа, крововилив на слизовій оболонці нижньої губи, як відносяться до легких тілесних ушкоджень.

В своїй апеляційній скарзі прокурор вважає даний вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування кримінального закону України, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Просить даний вирок скасувати, і ухвалити новий, яким призначити покарання за ч.3 ст. 186 КК України ОСОБА_5 у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_5 вважає даний вирок законним і обґрунтованим, просить залишити вирок без змін.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_2 , пояснення прокурора, який просить апеляційну скаргу задовольнити, вирок скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та постановити новий вирок, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_9 , які просять даний вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, потерпілого ОСОБА_10 , який просить вирок суду залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, з`ясувавши обставини кримінальної провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про винність ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, за який його засуджено. Цей висновок ґрунтується на показаннях ОСОБА_5 , який повністю визнав свою вину в судовому засіданні і в апеляційній скарзі не оспорюється.

Постанова Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини справи та дані про особу винного, зокрема те, що, злочин, вчинений ОСОБА_5 відноситься до категорії тяжкого. Крім того, судом враховано обставини, що пом`якшують покарання та особу винного, а саме: визнання вини, активно сприяв розкриттю злочину, щире каяття у вчиненому, відшкодування шкоди в добровільному порядку, відсутність претензій матеріального і морального характеру з боку потерпілого, а також його думку щодо призначення покарання обвинуваченому, те , що він харектеризується по місцю проживання позитивно, працючи займається суспільно-корисною працею, являється єдиним працездатним утриманцем непрацюючої вагітної дружини та двох перестарілих батьків, має вкрай незадовільний стан здоров`я (цироз печінки, гепатит В+С), тобто суд у вироку навів підстави для застосування ст..69 КК України та обґрунтував їх.

Доводи прокурора в апеляційній скарзі прокурора про те, що наведені судом першої інстанції у вироку пом`якшуючі обставини, як він вважає, не є такими, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 злочину, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, а могли бути враховані при призначенні покарання в межах санкції ч.3 ст.186 КК України, ближче до мінімальної межі, однак не є підставами для застосування ст.69 КК України.

Колегія суддів не може погодитись із таким твердженням прокурора.

Закон не обмежує право суду у виборі більш м`якого виду покарання, або призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, який передбачений у санкції статті Особливої частини КК (ст. 186 ч.3 КК України), проте під певними передумовами, підставами.

Суд першої інстанції в повній мірі дотримався принципів та правил призначення покарання, які встановлені ст. 65 КК України, зокрема її частиною другою: « особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів…».

Про щире каяття та активне сприяння досудовому розслідуванню і суду, свідчить те, що злочин скоєно обвинуваченим ОСОБА_5 13 березня 2014 року, а обвинувальний акт складено 30 травня 2014 року і в судовому засіданні вину визнав повністю, що дало змогу суду провести провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Цим обвинувачений сприяв здійсненню правосуддя, а отже, і розкриттю правопорушення.

Крім того, як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_10 просив суди суворо не карати обвинуваченого, оскільки останній йому відшкодував всі матеріальні і моральні збитки добровільно, неодноразово просив пробачення і потерпілий йому простив за скоєне проти нього, зазначивши, що обвинувачений зрозумів свою провину.

Також колегія суддів вважає непереконливими доводи прокурора, що будучи раніше судимим, вчиненння обвинуваченим нового тяжкого корисливого злочину переконливо демонструє антисуспільну спрямованість свідомості ОСОБА_5 та стійкість його умислу на вчинення корисливих кримінально-караних діянь.

Колегія суддів зазначає, що судимість погашена (2012 рік, ст.309 ч.1, два місяці арешту) і прокурору некорректно згадувати про неї та обвинувачений не був судимий за корисливий злочин, що спростовує вище наведене твердження прокурора про стійкість умислу обвинуваченого на вчинення корисливих кримінально-караних діянь.

Враховуючи вищенаведене, висновок суду про можливість застосування ст. 69 КК України та виправлення обвинуваченого з призначенням покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої у санкції ч.3 ст. 186 КК України, є обґрунтованим та відповідає вимогам закону.

Частина друга ст.50 КК України визначає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що в даному конкретному випадку суд обґрунтовано застосував положення ст.69 КК України та призначив основне покарання,нижче від найнижчої межі, ніж зазначене в санкції статті ч.3 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі.

Таке покарання є необхідне і достатнє для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що в даному провадженні не встановлено обставин, які б давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, ,419 КПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 залишити без задоволення, а вирок Тисменицького районного суду від 20.10. 2015 року щодо ОСОБА_5 без змін.

На ухвалу може бути подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками провадження протягом 3 місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2 Судді ОСОБА_3
ОСОБА_4

Згідно з оригіналом ОСОБА_2
Суддя