Справа № 442/193/13- к
Провадження № 1-кп/442/18/2016
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 лютого 2016 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі кримінальне провадження № 0000004 від 22.11.2012 року відносно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борислава Львівської області, українця, громадянина України, неодруженого, безробітного, без освіти, проживаючого на АДРЕСА_1 ; раніше не судимого; обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.4 ст.296 КК України;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Борислава Львівської області, українця, громадянина України, неодруженого, безробітного, з професійно-технічною освітою, проживаючого на АДРЕСА_2 , інваліда ІІІ групи; раніше не судимого; обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.296 КК України;

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Борислава Львівської області, українця, громадянина України, неодруженого, безробітного, з середньою освітою, проживаючого на АДРЕСА_2 , раніше не судимого; обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.2 ст.296 КК України;

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Борислава Львівської області, українця, громадянина України, неодруженого, безробітного, з професійно-технічною освітою, проживаючого на АДРЕСА_3 ; раніше не судимого; обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України;

з участю прокурора - ОСОБА_7 ,

потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілого ОСОБА_12 - адвоката ОСОБА_13 ,

представника цивільного позивача - ОСОБА_14 ,

обвинувачених - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника обвинувачених ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_13 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_15 ,

психолога-педагога - ОСОБА_16 ,

в с т а н о в и в :

Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 16.04.2012 року приблизно о 15 годині, діючи із корисливих мотивів та за попередньою змовою в групі осіб з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , маючи намір на викрадення ОСОБА_9 , перебуваючи по АДРЕСА_4 , спіймали ОСОБА_9 та, нанісши декілька ударів кулаками по тілу останнього, насильно, всупереч волі ОСОБА_9 , запхали останнього на заднє сидіння автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.р.н. « НОМЕР_1 », який належить ОСОБА_5 , та перевезли ОСОБА_9 до квартири АДРЕСА_5 , де прив`язали останнього ланцюгом і утримували всупереч його волі на протязі тривалого часу, з 16.04.2012 року до 27.06.2012 року, при цьому, заставляючи його незаконно на них працювати та з метою подолання волі потерпілого, заподіювали йому фізичні страждання, що виражалось у періодичному нанесенні ОСОБА_9 ударів по тілу, позбавленні належного харчування та належних умов для відпочинку. Однак, 27.06.2012 року ОСОБА_9 , скориставшись відсутністю викрадачів, втік від них.
Такі дії обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі та викрадення людини з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, таке, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу.
Крім цього, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що 13.07.2012 року, приблизно о 00.25 год, діючи за попередньою змовою в групі з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та невстановленими слідством особами, перебуваючи навпроти житлового будинку АДРЕСА_6 , виявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку, виказуючи зневагу до існуючих норм поведінки у суспільстві та моралі, з метою самоутвердження за рахунок інших осіб, протиставляючи себе іншим громадянам, суспільству, прийняв активну участь у масовій бійці, що розпочалась між ОСОБА_6 та невстановленими слідством особами з однієї сторони та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і невстановленими слідством особами з другої сторони, тим самим, грубо порушивши громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Реалізовуючи свій злочинний умисел на порушення громадського порядку, демонструючи зверхність, вседозволеність та явну неповагу до суспільних норм, діючи привселюдно та використовуючи заздалегідь заготовлені для нанесення тілесних ушкоджень дерев`яні палиці, в ході цієї масової бійки ОСОБА_3 наніс декілька ударів дерев`яною палицею по голові та тілу ОСОБА_11 , який в цей час знаходився на проїжджій частині дороги, що по вул. Грушевського в м. Бориславі, тим самим спричинивши йому нестерпний фізичний біль. ОСОБА_3 на протязі тривалого часу, до п`яти хвилин, злісно не припиняв своїх хуліганських дій, чим грубо порушив громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_3 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 296 КК України, як вчинення хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень.
Крім цього, ОСОБА_4 , обвинувачується в тому, що діючи за попередньою змовою в групі осіб з ОСОБА_5 та невстановленими слідством особами, 12.07.2012 року приблизно о 23 год. 40 хвилин, виявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки, безпричинно, грубо порушивши громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, підійшли до ОСОБА_10 , який перебував у дворі будинку АДРЕСА_4 , та виражаючись в його адресу брутальними лайливими словами, стали наносити останньому удари руками й ногами по всьому тілу, спричиняючи фізичні страждання та біль. Дане побиття вперто не припинялось і тривало на протязі 10 хвилин, аж поки ОСОБА_10 не вдалось втекти від них.
Продовжуючи свої хуліганські дії, приблизно о 23 год 55 хвилин 12.07.2012 року, вони зайшли до квартири АДРЕСА_7 , де проживає ОСОБА_6 та безпричинно нанесли йому один удар кулаком в обличчя та один удар кулаком у верхню частину лівого передпліччя, заподіявши останньому, згідно висновку судово-медичної експертизи № 596 від 19.07.2012 року легкі тілесні ушкодження у вигляді синця та садна на задній поверхні верхньої третини лівого передпліччя, після чого, ОСОБА_6 , вирвавшись від них, утік із квартири.
Після цього, вийшовши із вищевказаної квартири та продовжуючи свої хуліганські дії, приблизно в 00 год 06 хвилин 13.07.2012 року, вони зустріли на вул. Грушевського м. Борислава ОСОБА_8 та, висловлюючись у його адресу нецензурною лайкою, безпричинно нанесли останньому декілька ударів руками та ногами по всьому тілу, при цьому, заподіявши ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді: синця в лівій завушній ділянці голови, садно в правій виличній ділянці обличчя, садно в лівій виличній з переходом на ліву щічну ділянку обличчя, синець на передній поверхні грудної клітки зліва - в проекції третього ребра по передньо-пахвинній лінії, синець на передній поверхні верхньої третини лівого плеча, синець на задній поверхні проекції правого плечового суглобу, синець на задній поверхні верхньої третини правого плеча, синець в проекції нижнього кута правої лопатки, множинні садна в проекції лівої лопатки, синець на задній поверхні лівої кисті в проекції другої-третьої п`ясних кісток, садно на задній поверхні середнього міжфалангового суглобу четвертого пальця лівої кисті, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 577 від 18.07.2012 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
У подальшому, продовжуючи свої хуліганські дії та реалізовуючи свій злочинний умисел на порушення громадського порядку, демонструючи зверхність, вседозволеність та явну неповагу до суспільних норм, діючи привселюдно, виявляючи зневажливе ставлення до громадського порядку, виказуючи зневагу до існуючих норм поведінки у суспільстві та моралі, з метою самоутвердження за рахунок інших осіб, протиставляючи себе іншим громадянам, суспільству, 13.07.2012 року, приблизно в 00 год 25 хвилин, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли активну участь у масовій бійці, що виникла між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і невстановленими слідством особами з однієї сторони та ОСОБА_6 і невстановленими слідством особами з другої сторони, яка продовжувалась на протязі тривалого часу, вперто не припинялась, в ході якої ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.р.н. « НОМЕР_1 » та продовжуючи свої хуліганські дії, завівши двигун автомобіля, почав рух у напрямку місця, де відбувалась дана масова бійка та не впоравшись із керуванням автомобіля, здійснив наїзд на газову трубу, при цьому пошкодивши її, що призвело до витоку газу, тим самим заподіявши філії Бориславського УЕГГ ПАТ «Львівгаз» матеріальної шкоди на загальну суму 68633,83 гривень.
Під час даних хуліганських дій ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на протязі тривалого часу злісно не припиняли своїх хуліганських дій, чим грубо порушили громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства.
Такі дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 296 КК України, як хуліганство, тобто, грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 13.07.2012 року, приблизно в 00 годин 27 хвилин, перебуваючи навпроти житлового будинку АДРЕСА_6 , керуючись особистими неприязними відносинами до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які незадовго до цього, а саме: 12.07.2012 року, приблизно о 23 год. 55 хв., побили його в квартирі АДРЕСА_7 , заподіявши при цьому легкі тілесні ушкодження, прийняв активну участь у масовій бійці, яку розпочали ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та невстановлені слідством особи, в результаті якої умисно наніс декілька ударів дерев`яною палицею по тілу ОСОБА_12 , який в цей час перебував в компанії з братами ОСОБА_18 та ОСОБА_4 , спричинивши йому тілесні ушкодження, внаслідок яких ОСОБА_12 втратив свідомість і останнього було доставлено каретою швидкої медичної допомоги в реанімаційне відділення Бориславської ЦМЛ із діагнозом: «закрита черепно-мозкова травма, перелом основи черепу». Згідно висновку судово-медичної експертизи № 576 від 27.07.2012 року та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 387/12 від 03.10.2012 року, у ОСОБА_12 виявлено наступні тілесні ушкодження: черепно-мозкову травму у вигляді перелому кісток склепіння черепу з переходом на основу, крововиливу над та під тверду мозкову оболонку і в речовину головного мозку, накопичення ліквору під твердою мозковою оболонкою з підапоневротичними гематомами в тім`яній ділянці; закрита травма живота у вигляді розриву селезінки з крововиливом в черевну порожнину; навколоорбітальна гематома справа, множинні синці над лівою лопаткою, на спині зліва, на лівому плечі, а також множинні садна на чолі справа, в обидвох скроневих ділянках, на спинці носу на правому передпліччі. За ступенем тяжкості: черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась множинними переломами кісток склепіння черепа з переходом на основу і з наявністю внутрішньо-мозкових гематом та закрита травма живота у вигляді розриву селезінки відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а ушкодження у вигляді множинних саден, синців, підшкірних гематом - мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Такі дії обвинуваченого ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК України, як вчинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто, умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.
Разом з тим, старшим прокурором прокуратури м.Борислава в інтересах комунальної 8-ої міської клінічної лікарні м.Львова подано позовну заяву про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_12 в сумі 10699,66 грн., яку просить стягнути з ОСОБА_6 .

Крім цього, ПАТ «Львівгаз» 26.07.2012 року подано позовну заяву про відшкодування збитків, завданих пошкодженням газопроводу, в якій просять стягнути з цивільного відповідача ОСОБА_5 на користь ПАТ «Львівгаз» в особі Філії Бориславське управління по експлуатації газового господарства 68633,83 грн. завданих матеріальних збитків (т.1 а.с.93 94).
Представник цивільного позивача ОСОБА_14 у судовому засіданні підтримала цивільний позов ПАТ «Львівгаз», просить його задоволити.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів заперечив повністю. Суду пояснив, що у 2012 році на церковне свято «Петра і Павла», коли він перебував у своєї тітки ОСОБА_19 , до нього подзвонила його співмешканка ОСОБА_20 . Остання повідомила, що їде машиною на вул.Грушевського за малим ОСОБА_21 . Вона казала, що хтось їй телефонував і розказав, що «Кузя» (так звали ОСОБА_9 ) забрав малого Степана і пішов з ним до циганів на «шанхай» (вул.Грушевського). Але пізніше (ввечері) вона передзвонила і сказала, що в`їхала машиною в газову трубу, з якої дуже шипів газ, а тому просила приїхати. Він взяв таксі і, прибувши туди, вимкнув у машині запалювання, а ключі віддав слідчому. ОСОБА_22 не мала посвідчення водія, але він її навчив керувати автомобілем. Там були працівники міліції та швидка допомога, але він з ними не розмовляв. ОСОБА_23 розповідала, що, коли хотіла забрати звідти хлопця, до неї почала чіплятися якась циганка, потім почався конфлікт між мужчинами, а згодом відбулась бійка. Йому невідомо, хто з ким бився, оскільки особисто участі у бійці не приймав. Відомо також від ОСОБА_22 , що під час бійки хтось вдарив ОСОБА_24 по голові. Пригадує, що він там бачив ОСОБА_25 , а ОСОБА_8 не бачив.

Він знайомий з потерпілим ОСОБА_11 , так як останній є чоловіком його двоюрідної сестри ОСОБА_26 . У згаданий вечір він його не бачив. Також він не бачив ніяких палиць чи біт, чи кастетів на дорозі. Він знайомий також із ОСОБА_27 , яка проживала по-сусідству і заходила інколи на каву, знає її батьків.

Також пояснив, що потерпілий ОСОБА_9 часто позичав у ОСОБА_20 гроші, потроху їх віддавав і знову зичив. Згодом ОСОБА_9 залишився без роботи, почав пиячити, не мав змоги повернути усі борги. Якось вони сиділи у сестри ОСОБА_9 , де останній попросив ОСОБА_22 допомогти йому в оформленні пенсії по стану здоров`я, що дасть йому змогу віддати позичені кошти. ОСОБА_22 погодилась і допомогла йому лягти в лікарню, після чого його скеровували на МСЕК. Певний час ОСОБА_9 проживав на АДРЕСА_8 , помагаючи по домогосподарству, йому також допомагав, ходив до магазину чи у власних потребах. На ланцюгу ОСОБА_9 ніхто не утримував, ніхто його не бив, навпаки, останній ще робив шкоди сусідам. Після бійки, яка відбулась з 12.07 на 13.07 він кудись пропав і вже не проживав більше у них.

Просить виправдати його повністю, оскільки жодної участі у бійці не приймав та не причетний до вчинення злочинів.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні вини в інкримінованих йому злочинах не визнав повністю та пояснив, що 12.07.2012 року до них (на вул.Шевченка, 82) прийшов ОСОБА_9 . Пізніше вони виявили відсутність останнього разом із малим ОСОБА_21 . Ближче до вечора, близько 21 22 год, до них приїхала його сестра ОСОБА_20 , яка попросила поїхати з нею на вул.Грушевського, щоб забрати ОСОБА_28 . Вона розповіла, що хтось повідомив їй про перебування малого на «Шанхаї». Вони взяли машину ( ОСОБА_29 ) і направились на вул.Грушевського. По дорозі машина вийшла з ладу і він зупинився. Таня пішла пішки, а він залишився в машині. Там він побачив ОСОБА_5 і ОСОБА_12 . Він повідомив останнім про поломку в машині і ОСОБА_30 почав її ремонтувати. Згодом надійшли ще двоє невідомих хлопців, які допомогли у ремонті. Полагодивши автомобіль, приблизно через пів години, вони всі разом поїхали на вул.Грушевського (в сторону «Шанхая»), де зупинилися біля будинку мера міста. За кермо сів ОСОБА_28 . Хлопці були також з ними, оскільки попросили їх підвезти. Він вийшов з машини, направився до натовпу людей, у яких запитав про свою сестру. Але у той час хтось наніс йому удар по голові. Він відразу втратив свідомість і впав. ОСОБА_25 , побачивши це, забрав його в сторону, трохи дальше від машини, біля будинку мера. Він бачив, як цигани чогось бігали. Самої бійки він бачив, оскільки ОСОБА_25 забрав його звідтам, а ОСОБА_12 у той час стояв неподалік від машини. Повернувшись туди, після того, як вже трохи стало легше, побачив на землі непритомного ОСОБА_12 . Капральова Степана у той час не бачив, але останній потім розказував, що втік звідтам. Десь за 5 хв приїхала швидка допомога і міліція, тоді ж він побачив ОСОБА_22 , а машина стояла вже розбитою. Не пригадує чи бачив ОСОБА_3 . Ні ОСОБА_6 (обвинуваченого), ні ОСОБА_11 там не бачив. Він попросив ОСОБА_31 поїхати до неї, щоб змити кров, після чого вона викликала таксі. Там ще була її донька. Приїхавши з ними до хати, він вмився, приліг і заснув. За медичною допомогою звернувся лише на другий чи третій день, так як не добре себе почував. ОСОБА_22 казала, що у вказаний вечір (з 12.07 на 13.07) ОСОБА_9 був з малим ОСОБА_28 на «Шанхаї». ОСОБА_32 повернувся додому приблизно через місяць.

У нього була сестра ОСОБА_33 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_32 син ОСОБА_34 . Вперше він побачив ОСОБА_9 на 40-ий день після смерті сестри. Останній тоді допомагав у приготуванні до поминок. До того випадку, коли вони шукали малого Степана на вул.Грушевського, хлопчик ніколи не втікав з дому.

ОСОБА_9 він не викрадав, тілесних ушкоджень йому не наносив. ОСОБА_9 приходив до них допомагати по господарству, так як тримали худобу, за що з ним розраховувалися грошима. А він, як правило, був зі ОСОБА_28 сином ОСОБА_34 . За тиждень до її смерті, ОСОБА_35 привезли з лікарні додому. Але сина до неї вже не пускали, тому він постійно на той час був зі ОСОБА_28 , в тому числі, і в день поховання. Після цього до ОСОБА_20 він не ходив.

У будинку на «Шанхаї» він не був, з ОСОБА_9 чи з циганами не спілкувався. Відносно ОСОБА_8 жодних протиправних дій не вчиняв. Він є інвалідом третьої групи (з дитинства) і жодних намірів до бійки не мав. Просить виправдати його повністю.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому злочинів заперечив повністю та не визнав позовних вимог ПАТ «Львівгаз». Пояснив, що 13.07.2012 року він повинен був їхати з друзями в похід. 12.07.2012 року ввечері він подзвонив до свого друга, так як треба було знайти палатку, після чого направився до нього. По дорозі зустрів ОСОБА_12 і зупинився з ним поговорити. У цей час останній сказав: «Дивись, - твоя машина стоїть». Підійшовши, він побачив там свого брата ОСОБА_4 . Той розповів, що ОСОБА_9 взяв із собою малого Степана і пішов на «Шанхай». ОСОБА_36 не заводилась. Він почав лагодити її, підійшли ще два незнайомі хлопці, допомогли відремонтувати та попросили їх підвезти. Ремонт машини тривав близько 20 хвилин. Він сів за кермо і всі разом поїхали на вул.Грушевського, де зупинились біля будинку мера. ОСОБА_37 , вийшовши з машини, направився до невідомих їм циганів, які поруч стояли. Він мав намір їхати додому. Але у цей час побачив, як хтось із циганів вдарив ОСОБА_38 палкою по голові, внаслідок чого брат впав на землю. Невідомі почали бігти до нього і тому він втік додому ( на АДРЕСА_9 ). Він не бачив куди поділись хлопці, що з ним приїхали. Додому прибіг десь за хвилин 20. Там була племінниця ОСОБА_39 , яка сказала, що його мама ( ОСОБА_40 ) вже поїхала на місце бійки з його сестрою ОСОБА_41 , оскільки ОСОБА_22 там заїхала машиною в газову трубу. Вказаною машиною користувалась його сестра ОСОБА_22 , хоча власність транспортного засобу оформлена на нього. Того вечора він ліг спати, тому йому невідомо, як відбувались далі події, а зранку поїхав у похід.

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його сестра ОСОБА_33 . За п`ять днів до того, він привіз її з лікарні, так як лікарі повідомили, що надії на покращення вже немає. З тих пір, як привіз сестру, весь час був вдома, нікого не викрадав. На ОСОБА_42 до ОСОБА_22 теж ні він, ні брат не ходили, так як знали, що ОСОБА_43 може в будь-який час померти. Лише перед похороном він ходив до ОСОБА_44 додому, бо там готували їжу на поминки, возили туди продукти, посуд. Але на той час ОСОБА_9 він там не бачив. Згодом приходив на АДРЕСА_10 , і лише після 40-го дня смерті ОСОБА_45 , він помітив, що там живе ОСОБА_9 . Після похорону до того часу він останнього там не бачив. ОСОБА_22 розповідала, що позичила « ОСОБА_46 » ( ОСОБА_9 ) гроші в сумі 2000 грн., а тому той просив її допомогти в оформленні пенсії. Не бачив, щоб ОСОБА_9 утримувався у згаданому будинку на ланцюгу. Останній проживав там, бо заробляв, допомагаючи по господарству, кошти. На той час ОСОБА_9 перебував під адміністративним наглядом, але він ходив коли і куди захотів. Потім, 12.07.2012 року ОСОБА_9 зник, забравши із собою малого Степана, якого змушував жебракувати, споював його. Вважає, що ОСОБА_9 написав на них заяву в міліцію про нібито його викрадення, щоб себе якось виправдати, оскільки приблизно через пів місяця, після того як він втік з ОСОБА_21 , його зловили працівники міліції. З 12.07.2012 року на 13.07.2012 року ОСОБА_8 не бачив, тілесних ушкоджень йому не наносив. ОСОБА_6 тоді також не бачив. Він після цього розмовляв зі ОСОБА_12 , але той нічого не пам`ятає. Приблизно через тиждень сестра ОСОБА_9 казала, що дзвонила до нього і просила привести малого Горняка Степана, але це не дало результатів. Останнього не було вдома близько місяця.

Просить його повністю виправдати.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні вини у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав. Пояснив, що 12.07.2012 року його не було на місці вчинення бійки. Цього дня, близько 20 год він привів додому коня, напоїв його і зайшов до хати. Там сказав своїй співмешканці ОСОБА_47 , що йде до свого брата ОСОБА_48 , куди і направився. Повертаючись від брата близько 01.30 год, він побачив машину, яка заїхала в газову трубу. Проте, він не зрозумів, що це машина ОСОБА_49 . Він проживає метрів 200 від цього місця. Там були працівники міліції, працівники газової служби. Про бійку, яка там відбулася, йому нічого невідомо. Від брата він повертався з ОСОБА_50 , який у нього жив. На наступний день його затримали працівники міліції, яким він пояснив, що йому нічого не відомо, а тому його відпустили. Згодом, 14 чи 15 липня 2012 року, затримали його брата ОСОБА_51 . Після цього, йому сказали теж прийти у міліцію та пригрозили, що у разі неявки, його братові буде гірше. Він, звичайно, пішов, після чого його вже не відпускали. Він змушений був написати явку з повинною, так як до нього застосовували фізичне насильство. Однак, він зі скаргами нікуди не звертався. Зазначив, що у відділок міліції прийшов із сестрою близько 17 год, а явку з повинною написав близько 23 год. При його допитах у міліції, захисника не було. Його возили на судово-медичну експертизу, яка встановила наявність у нього тілесних ушкоджень. Але в результаті написали, що це його били ОСОБА_52 , а не працівники міліції. Особисто ОСОБА_12 він не знав, вперше побачив його у суді, при першому розгляді справи. Про бійку вперше дізнався в міліції, коли показали запис відеоспостереження. Участі у бійці не приймав і йому не відомо хто саме приймав у ній участь. У його сестри ОСОБА_53 та у його співмешканки ОСОБА_54 працівники міліції забрали паспорти, щоб ті написали в міліцію заяви на ОСОБА_49 . Потерпілий ОСОБА_55 його брат, якого ОСОБА_52 не били. Його особисто останні також не били. ОСОБА_56 12.07.2012 року близько 23 год був з ним, і останнього ніхто не викрадав, а працівники міліції також змусили написати ОСОБА_57 заяву про викрадення. ОСОБА_27 його теперішня дружина. Може ствердити, що її теж ніхто не викрадав, як це писали раніше працівники міліції.

Просить виправдати його повністю.

За змістом ст. ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.

Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.

Суд обґрунтовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність підсудного.

Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді.

З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини, у кримінальному процесуальному кодексі України вказано, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена.

Отже, дослідивши представлені сторонами кримінального провадження докази та оцінюючи їх в сукупності, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено вини ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Зокрема, з протоколу огляду місця події від 13.07.2012 року (з фототаблицею до нього), наданого стороною обвинувачення, вбачається, що місцем події є вул.Грушевського в м.Бориславі, а саме, в районі розташування житлових будинків №№ 41, АДРЕСА_11 . На відстані 1 м від цегляної огорожі будинку №41, в напрямку вул.Воїнів ОУН УПА, на узбіччі із землі виступає металева труба жовтого кольору, яка на момент огляду місця події пошкоджена та з якої під високим тиском іде витік газу. У дану металеву трубу в місці прориву лівою передньою частиною впирається автомобіль марки «ВАЗ-2107», реєстраційний номер НОМЕР_1 , темно-синього кольору. На момент огляду в автомобілі нікого немає, ввімкнене світло фар та габаритів, мотор вимкнений. Справа від проїжджої частини дороги розташований заїзд до триповерхового будинку АДРЕСА_4 , так званого «Шанхаю». З лівої сторони вказаної другорядної дороги, у трав`яних заростях, на відстані 40 см від дороги, виявлено дерев`яну палку («рогач»), довжиною 90 см. Далі за оглядом, зліва від другорядної дороги протікає потічок, у якому на відстані 5 м від моста та 40 см від правого берега виявлено дві дерев`яні палиці (штахети), довжиною 54 см та довжиною 85,5 см. Далі за оглядом, з лівої сторони другорядної дороги, в трав`яних заростях, на відстані 8 м від моста та 30 см від другорядної дороги виявлено дерев`яну палку (штахету), довжиною 81,3 см. Далі за оглядом, справа від другорядної дороги на трав`яному покритті, на відстані 40 м від початку заїзду та 8 м від ближнього правого кута будинку АДРЕСА_4 виявлено дерев`яну палицю (штахету), довжиною 94 см. Далі за оглядом, справа від проїжджої частини дороги по вул.Грушевського м.Борислава, ближче до будинку АДРЕСА_11 виявлено чоловічий тапочок (шльопанець) коричнево-чорного кольору із значком «Адідас». Під час огляду місця події вилучено один тапочок (шльопанець); одну дерев`яну палку «рогач» та чотири дерев`яні палиці (штахети), які запаковано та надано у ОСОБА_58 . Під час огляду місця події з будинку АДРЕСА_6 вийшла мешканка ОСОБА_59 та добровільно видала працівникам міліції DVD-диск з відеозаписом бійки, який запаковано, скріплено ниткою з биркою за підписами понятих. (т.1 а.с.32 46).

З висновку дактилоскопічної експертизи №35 від 17.07.2012 року вбачається, що п`ятнадцять слідів пальців рук та три сліди долоней рук, вилучені по факту нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_12 навпроти житлового будинку АДРЕСА_6 , - придатні до ідентифікації особи.

З протоколу огляду місця події від 13.07.2012 року та доданої до нього фототаблиці, вбачається, що на подвір`ї будинку АДРЕСА_4 , між кущем чорної смородини та огорожею з металевої сітки, на траві виявлено дерев`яну биту, яку в подальшому вилучено (т.1 а.с.57 62).

Аналізуючи зазначені докази, суд вважає, що дані, викладені у протоколах місця події, як самі по собі, так і в сукупності, прямо чи не прямо не підтверджують вчинення саме обвинуваченими вищезгаданих злочинів.

Разом з тим, при огляді та дослідженні у судовому засіданні речового доказу «бити», судом також не здобуто жодного доказового відношення такої до вчинення обвинуваченими інкримінованих їм дій.

З висновку судово-медичної експертизи №576 від 27.07.2012 року (т.4 а.с.6 8) та висновку додаткової судово-медичної експертизи № 387/12 від 03.10.2012 року (т.4 а.с.21 - 23) вбачається, що у ОСОБА_12 виявлено наступні тілесні ушкодження: черепно-мозкову травму у вигляді перелому кісток склепіння черепу з переходом на основу, крововиливу над та під тверду мозкову оболонку і в речовину головного мозку, накопичення ліквору під твердою мозковою оболонкою з підапоневротичними гематомами в тім`яній ділянці; закрита травма живота у вигляді розриву селезінки з крововиливом в черевну порожнину; навколоорбітальна гематома справа, множинні синці над лівою лопаткою, на спині зліва, на лівому плечі, а також множинні садна на чолі справа, в обидвох скроневих ділянках, на спинці носу на правому передпліччі. За ступенем тяжкості: черепно-мозкова травма, яка супроводжувалась множинними переломами кісток склепіння черепа з переходом на основу і з наявністю внутрішньо-мозкових гематом та закрита травма живота у вигляді розриву селезінки відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, а ушкодження у вигляді множинних саден, синців, підшкірних гематом - мають ознаки легких тілесних ушкоджень.
Як вбачається з протоколу огляду місця події від 13.07.2012 року, проведено огляд реанімаційного відділення Бориславської ЦМЛ (розпочато о 08.05 год та закінчено о 08.45 год), де лікар-анестезіолог ОСОБА_60 добровільно видав працівникам міліції одяг (футболку на короткий рукав зеленого кольору, шорти синього кольору, один тапочок (шльопанець) коричнево-чорного кольору із значком «Адідас») та пояснив, що даний одяг знаходився на ОСОБА_12 , доставленому каретою швидкої медичної допомоги з вул.Грушевського м.Борислава о 02.30 год (т.1 а.с.64 -65).

Свідок ОСОБА_60 у судовому засіданні показав, що він працює лікарем-анастезіологом у Бориславській центральній міській лікарні. З 12.07.2012 року на 13.07.2012 року він чергував у лікарні (з 20.00 год до 09.00 год). Близько 24 год каретою швидкої медичної допомоги привезли ОСОБА_12 (без супроводу). Останній у той час перебував у комі. Вони повідомили працівникам міліції, які приїхали вже близько 8-ої год ранку. ОСОБА_12 назвав своє прізвище приблизно між 03.00 04.00 год ночі, але свідомість була не ясна. У ОСОБА_12 був перелом черепа. Останній досить часто втрачав свідомість, майже не говорив. Працівники міліції щось намагались у нього дізнатись, але, на скільки він пригадує, ОСОБА_12 лише казав, що його побили цигани. Відповіді були не чіткі і дуже короткі. Цілими реченнями розповідати ОСОБА_12 не міг, бо у нього була тяжка травма. Медпрацівники зі швидкої сказали, що привезли його з вулиці.

Водночас, суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_61 , яка суду показала, що на церковне свято «Петра і ОСОБА_62 » її сина ОСОБА_12 побили. Близько 12 год вечора вона подзвонила до останнього і він сказав, що вже йде додому. Біля 3 год ночі, так як він ще не прийшов, вона знову йому зателефонувала, але слухавку підняла медсестра, яка повідомила, що син у Бориславській міській лікарні. Прийшовши туди, їй сказали, що ОСОБА_12 швидка допомога привезла близько 12 год. Син перебував у важкому стані і постійно просив води; їй особисто сказав лише, що його побили цигани. У той час він не міг навіть назвати свого прізвища. Згодом, у денний час, до нього прийшли працівники міліції, але він все одно нічого не міг розповісти та не міг поставити підпису на документах. До нанесення йому тілесних ушкоджень під час бійки він був абсолютно здоровим. Після цього, йому присвоїли першу групу інвалідності. У лікарні він лежав з побитою головою, очі були повністю запухлими, синці були по всьому тілу (по руках, по ногах, по плечах). Раніше не було жодних випадків, пов`язаних з його участю у бійці. Син не зловживав алкогольними напоями, працював на роботі. Внаслідок отримання тяжких тілесних ушкоджень, ОСОБА_12 пролежав у реанімаційному відділенні в м.Львові 3 чи 4 тижні. Її син втратив пам`ять і нічого не може пояснити. Він не пригадує навіть де саме перебував до його побиття. Його стан здоров`я незадовільний, а тому він не може прийти до суду для дачі показів.

Їй відомо, що у нанесенні її синові тяжких тілесних ушкоджень обвинувачують ОСОБА_6 , але ні вона, ні її син ОСОБА_12 не мають жодних претензій до останнього. У міліції їй показували відеозапис, але вона нікого на ньому не впізнала.

Вказаними доказами стверджується той факт, що 13.07.2012 року на вул.Грушевського в м.Бориславі потерпілому ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження. Однак, такі докази не вказують на особу, яка їх спричинила, відповідно, встановити винного не надається можливим.

Крім цього, в якості доказу стороною обвинувачення надано акт судово-медичного дослідження (обстеження) №567 від 13.07.2012 року, складений судово-медичним експертом (т.4 а.с.43).

Однак, у кримінально-процесуальній діяльності спеціальні знання використовуються у двох формах: при залученні спеціалістів під час окремих слідчих (судових) дій та в межах проведення експертизи. У випадках, коли для вирішення певних питань при провадженні у справі потрібні наукові, технічні або інші спеціальні знання, призначається експертиза (ч. 1 ст. 75 КПК). Судова експертиза це процесуальна дія, яка полягає в дослідженні експертом, за завданням слідчого або судді, речових доказів та інших матеріалів з метою встановлення фактичних даних та обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Закон України «Про судову експертизу» визначає поняття судової експертизи як дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об`єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи суду.

Статтею 84 КПК України визначено: доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 86 КПК України (допустимість доказу), доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Таким чином, згаданий вище акт судово-медичного дослідження, складений 13.07.2012 року на підставі скерування ДІМ Бориславського МВ, не може бути визнаний судом допустимим, а відтак, використаним при прийнятті процесуального рішення.

Представник потерпілого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснив, що у даному кримінальному провадженні, на його думку, єдиним допустимим доказом щодо спричинення ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, є висновок судово-медичної експертизи. Вважає, що потерпілому спричинено тілесні ушкодження невідомою особою та заперечує щодо причетності до даного злочину будь-кого з обвинувачених, на підставі чого просить виправдати обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів.

Поряд з тим, у судовому засіданні досліджено письмову явку з повинною ОСОБА_6 від 16.07.2012 року, отриману начальником кримінальної міліції Бориславського МВ ГУ МВСУ у Львівській області ОСОБА_63 , на яку посилається сторона обвинувачення (т.1 а.с.249).

Однак, не можна залишити поза увагою той факт, що 14.07.2012 року, за два дні до того, в приміщенні Бориславського МВ, в період часу з 04.10 год до 05.00 год, ОСОБА_6 був допитаний в якості свідка (т.1 а.с.148). При цьому, останньому не було роз`яснено право, передбачене (на час його допиту) п.4-1 ч.1 ст.69-1 КПК України (в ред. 1960 р.). Зокрема, не роз`яснено право на обраного за власним бажанням захисника під час допиту чи проведення інших слідчий дій за своєю участю відповідно до цього Кодексу та на іншу правову допомогу в порядку, встановленому законом, а також відмовитися від запрошеного ним захисника .

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України, суд визнає, що отримання показань від свідка ОСОБА_6 , який надалі був визнаний підозрюваним у даному кримінальному провадженні, являється істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Водночас, явка з повинною 16.07.2012 року написана ОСОБА_6 о 23.04 год, причому, також у відсутності захисника. Як показав у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 , у відділок міліції він прийшов разом зі своєю сестрою ОСОБА_64 близько 17 год і згодом змушений був написати явку з повинною, так як до нього застосовували фізичне насильство; однак, зі скаргами нікуди не звертався, а при його допитах у міліції, захисника не було. Того ж дня, 16.07.2012 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_6 за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України (т.1 а.с. 250), та затримано в порядку ст.115 КПК України (в ред. 1960 р.) о 23.15 год (т.2 а.с.1).

Поряд з тим, свідок ОСОБА_63 у судовому засіданні показав, що він працює начальником сектору по боротьбі з торгівлею людьми Дрогобицького МВ. ОСОБА_12 було нанесено тілесні ушкодження і встановлено, що такі наніс ОСОБА_6 . Останній був запрошений у ОСОБА_58 для дачі пояснень по нанесенню тілесних ушкоджень. ОСОБА_6 передали про необхідність з`явитися через інших осіб, кого саме не пригадує. Він також не пам`ятає в який час і день ОСОБА_6 прийшов у відділок. Він особисто відбирав у нього явку з повинною. Тиск на останнього не чинився, фізичне насильство не застосовувалось, захисника не мав, оскільки відмовився від адвоката. Скільки часу ОСОБА_6 перебував у відділку не пригадує, оскільки спочатку з ним спілкувались, зокрема, два працівники карного розшуку Львівського слідчого управління. Пізніше він зайшов у кабінет, де знаходився ОСОБА_6 та запитав останнього, чи має бажання написати явку з повинною, на що той погодився. Після цього матеріали були передані слідчому і ОСОБА_6 затримали. На той час він працював першим заступником начальника кримінальної міліції Бориславського МВ. Він переглядав відеозапис з місця події (бійки), де вважав схожим, що удари ОСОБА_12 наносив ОСОБА_6 .

Слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні будь-які письмові докази відмови ОСОБА_6 від захисника. А показаннями свідка ОСОБА_65 підтверджуються, зокрема, ті обставини, що спочатку з ОСОБА_6 спілкувалися два працівники карного розшуку Львівського слідчого управління і лише згодом останній написав явку з повинною.

Суд бере до уваги також покази свідка ОСОБА_64 , яка суду показала, що обвинувачений ОСОБА_6 і потерпілий ОСОБА_10 доводяться їй рідними братами. Вона чула від сторонніх осіб про бійку між циганами і тоді ж їй повідомили, що затримали брата ОСОБА_51 . До неї звернувся дільничий інспектор і сказав прийти у відділок з другим братом, тобто, ОСОБА_66 , бо в іншому випадку, не відпустять ОСОБА_67 . Після цього вони з ОСОБА_68 добровільно пішли в міліцію. Коли ОСОБА_6 забрали в кабінет працівники міліції, вона залишилась сидіти на третьому поверсі. У той час вона почула, що його б`ють і побігла до начальника міліції поскаржитись. Останній пішов з нею до кабінету, де знаходився її брат ОСОБА_69 . Але працівники міліції сказали, що ОСОБА_6 ніхто не б`є. Начальник міліції пішов, але після цього вона знову чула, як брата далі били. За якийсь час її закликали працівники міліції і повідомили, що ОСОБА_70 признався у побитті хлопця, про що написав явку з повинною. Другого брата ОСОБА_67 відразу ж відпустили. ОСОБА_69 їй казав, що його змусили написати явку з повинною, але він нікого не бив. Вони нікуди більше не скаржилися, бо боялися кудись писати скарги.

Не можна залишити поза увагою і висновок судово-медичної експертизи №596 від 19.07.2012 року, з якого видно, що у ОСОБА_6 виявлено синець та садно на задній поверхні верхньої третини лівого передпліччя, які за ступенем тяжкості мають ознаки легких тілесних ушкоджень (т.4 а.с.64).

Однак, стороною обвинувачення не спростовано показів обвинуваченого ОСОБА_6 та його сестри свідка ОСОБА_64 з приводу застосування до нього працівниками міліції фізичного насильства, оскільки вищевказаний висновок судово-медичної експертизи не містить ствердних відомостей щодо отримання вказаних тілесних ушкоджень обвинуваченим саме під час бійки, яка мала місце 13.07.2012 року на вул.Грушевського в м.Бориславі. І слід нагадати, що кримінальну справу відносно ОСОБА_6 порушено 16.07.2012 року та о 23.15 год вказаного числа, після написання явки з повинною, затримано в порядку ст.115 КПК України (в ред. 1960 р.).

Як зазначає у своєму рішенні Європейський Суд з прав людини у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, порушення статті 3 Конвенції було встановлено з огляду на те, що у справі було підтверджено отримання заявником тілесних ушкоджень під час його перебування під вартою та що державою-відповідачем не було надано обґрунтованих пояснень щодо їх походження. З огляду на характер заходів фізичного впливу, про які стверджував заявник і застосування яких не було спростовано державними органами в ході розслідування відповідної скарги, і враховуючи також узгодженість та детальність пояснень заявника як щодо оскаржуваних заходів, так і щодо психологічного тиску, Європейський суд дійшов висновку, що поводження, якого зазнав заявник з боку працівників міліції, прирівнюється до катування. Порушення п. 1 та п. 3 (с) ст. 6 Конвенції було встановлено в зв`язку з тим, що зізнання заявника у вчиненні злочину, надане ним внаслідок катування, було прийнято судами в якості доказу, що становить порушення вказаної статті незалежно від ступеню впливу цього зізнання на рішення суду та кількості підтверджень таких зізнавальних показів, наданих заявником в подальшому; фактично виступаючи в якості підозрюваного у вчиненні відповідного злочину статус, що за національним законодавством вимагає обов`язкової участі захисника, заявник не мав можливості користуватись послугами захисника у відповідний період; суди не надали належного обґрунтування обвинувального вироку у справі заявника.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», зазначено, що докази повинні визнаватись такими, що одержані незаконним шляхом, наприклад тоді, коли їх збирання й закріплення здійснено або з порушенням гарантованих Конституцією прав людини і громадянина, встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку, або не уповноваженою на це особою чи органом, або за допомогою дій, не передбачених процесуальними нормами. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 р. № 7 «Про посилення судового захисту прав та свобод людини і громадянина» наголошено, що під час розгляду кожної справи необхідно перевіряти, чи були докази, якими органи попереднього слідства обґрунтовують висновки про винність особи у вчиненні злочину, одержані відповідно до норм КПК. Якщо буде встановлено, що ті чи інші докази були одержані незаконним шляхом, суди мають визнавати їх недопустимими і не враховувати під час обґрунтування обвинувачення у вироку.
У той же час, відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Надання переваги поясненням, викладеним у заяві чи протоколі про явку з повинною, перед показаннями, даними під час допиту як підозрюваного (обвинуваченого), істотно порушує право на захист особи, оскільки перед прийняттям заяви про таку явку або перед внесенням останньої до протоколу, не повідомляють про права, гарантовані підозрюваному чи обвинуваченому в кримінальному процесі, насамперед про право не давати показання або на першу вимогу мати захисника і побачення з ним до першого допиту (ст. 42 КПК). Якщо у подальшому під час допиту підозрюваний (обвинувачений) відмовляється від явки з повинною, яка була зроблена без роз`яснення йому всіх прав, що є складовими права на захист, підстав стверджувати про добровільність такої явки немає.
Згідно позиції Європейського суду з прав людини - питання щодо допустимості доказів у справі - це насамперед предмет регулювання національного законодавства і, як правило, саме національні суди уповноважені давати оцінку наявним у справі доказам. Суд, зі свого боку, повинен переконатися, що провадження в цілому, зокрема спосіб отримання доказів, було справедливим. У такому випадку Суд зобов`язаний не визначати, чи певні докази було отримано незаконно, а перевіряти, чи така «незаконність» не спричинила порушення іншого права, гарантованого Конвенцією.
Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Чопенко проти України» від 15.01.2015 року, яке набуло статусу остаточного 15.04.2015 року, констатовано порушення п.1 ст.6 у поєднанні з пп.«с» п.3 ст.6 Конвенції у зв`язку з відсутністю доступу до захисника на початку розслідування. У вказаному рішенні Європейський Суд нагадує, що навіть якщо першочерговою метою статті 6 Конвенції у тому, що стосується кримінального провадження, є забезпечення справедливого розгляду «судом», уповноваженим встановлювати обґрунтованість «будь-якого висунутого ... кримінального обвинувачення», це не означає, що стаття не застосовується до досудового провадження. Отже, стаття 6 Конвенції - особливо її пункт 3 - може застосовуватися ще до того, як справу передано до суду, якщо та тільки тією мірою, якою справедливість суду може бути підірвана початковим недотриманням її положень. Суд також нагадує, що гарантії підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції є конкретними аспектами права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у пункті 1 цього положення, які повинні враховуватися у будь-якій оцінці справедливості провадження. Крім того, першочерговим завданням Суду за пунктом 1 статті 6 Конвенції є оцінка загальної справедливості кримінального провадження. Європейський Суд зазначає, що хоча право кожного обвинуваченого у вчиненні злочину на ефективну юридичну допомогу захисника, який, у разі необхідності, призначається офіційно, не є абсолютним, воно є однією з основних ознак справедливого судового розгляду. Як правило, доступ до захисника має надаватися з першого допиту підозрюваного працівниками міліції, за винятком випадків, коли за конкретних обставин відповідної справи продемонстровано, що існують вагомі підстави для обмеження такого права (див. вищенаведене рішення у справі «Сальдуз проти Туреччини» (Salduz v. Turkey) [ВП], п. 55). Право на захист як таке буде непоправно порушено, якщо визнавальні покази, отримані від особи під час допиту правоохоронними органами за відсутності захисника, використовуватимуться з метою її засудження. Повертаючись до фактів цієї справи, Суд зазначає, що перший офіційний допит заявника як підозрюваного у вчиненні умисного вбивства ОСОБА_71 відбувся 28 червня 2005 року у присутності захисника, М. Проте із тверджень заявника випливає - і це не було спростовано Урядом, - що за день до допиту заявника вже було поміщено під варту без складання відповідного протоколу і допитано щодо його причетності до відповідного вбивства. Як випливає з матеріалів справи, 27 червня 2005 року заявник написав у відділі міліції явку з повинною, засвідчивши свою причетність до вчинення злочину щодо ОСОБА_72 . Крім того, 28 червня 2005 року заявника у прокуратурі допитав слідчий, який зафіксував його детальні визнавальні покази як «пояснення». Час проведення цих допитів не встановлено. Проте за відсутності жодних пояснень від Уряду Суд погоджується з версією заявника, згідно з якою допити проводилися ще до його офіційного затримання того дня. Із цього випливає, що на підставі вищезазначених принципів, закріплених практикою Суду, заявник мав право на доступ до адвоката під час допитів 27 та 28 червня 2005 року. Проте у ці дати заявника було допитано за відсутності захисника, а будь-якого офіційного документа, який би підтверджував, що перед допитом заявника було повідомлено про його право на юридичну допомогу, немає. Ґрунтуючись на фактах цієї справи, Суд не вбачає жодних вагомих причин, що виправдовують таке обмеження права заявника на доступ до захисника. Із цього випливає, що впродовж відповідного періоду цього права дотримано не було. Проте національні суди посилалися на визнавальні покази заявника як на основну підставу для визнання його винним і не вжили заходів за його скаргами на порушення права на захист. Дійсно, визнавальні покази не були єдиною підставою для визнання заявника винним. Проте, за відсутності будь-якого судового рішення щодо ролі початкових свідчень, отриманих від заявника у порушення його права на правовий захист та включених до матеріалів справи, це порушення не було виправлено у рамках судового провадження. Вищенаведених міркувань достатньо для того, щоб Суд дійшов висновку про порушення пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв`язку з обмеженням права заявника на доступ до захисника під час його початкового допиту та використанням його визнавальних показів як підстави для визнання його винним.
Отже, беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що письмову явку з повинною ОСОБА_6 слід визнати недопустимим доказом.

Поряд з тим, суд вважає, що частина доказів здобута органом досудового розслідування з грубим порушенням норм чинного законодавства, а інші - як самі по собі, так і в сукупності прямо чи не прямо не підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

У відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Суд, зокрема, звертає увагу на те, що обвинувачені ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , як і обвинувачений ОСОБА_6 (на що вказувалось вище), під час досудового розслідування були допитані в якості свідків (т.1 а.с.110 112, т.1 а.с.144 147, т.1 а.с.127 130 відповідно). При цьому, допит ОСОБА_4 в якості свідка здійснено у відсутності захисника, більше того, останньому не роз`яснено його право, передбачене (на час його допиту) п.4-1 ч.1 ст.69-1 КПК України (в ред. 1960 р.).

Слід зазначити, що таке право (на захисника під час допиту чи проведення інших слідчий дій за своєю участю відповідно до КПК та на іншу правову допомогу в порядку, встановленому законом) також не роз`яснено більшості допитаних на досудовому слідстві свідків, що є грубим порушенням прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог п. 6 ч. 2 ст. 87 КПК України, суд визнає, що отримання показань від ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 в якості свідків, які в подальшому були визнані підозрюваними у даному кримінальному провадженні, являється істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

У відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», практика Європейського суду є джерелом права, а тому необхідно також прийняти до уваги положення, констатовані при розгляді справи «Яременко проти України». За змістом таких, право обвинуваченого не свідчити проти себе та не давати показань є загальновизнаними міжнародними стандартами та складовими права на справедливий суд. Зокрема, право не свідчити проти себе передбачає, що сторона обвинувачення у кримінальній справі повинна доводити вину обвинуваченого без використання доказів, отриманих шляхом застосування методів примусу або пригнічення волі обвинуваченого.

Як зазначалось вище, відповідно до вимог ч.4 ст.95 КПК України, суд обґрунтовує свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання.
Потерпілий ОСОБА_10 суду пояснив, що його ніхто не бив і тілесних ушкоджень йому ніхто не наносив. Коли його допитували на досудовому розслідуванні, він не розумів, що перебуває в статусі потерпілого, адвоката (представника) у нього не було. Про бійку, яка відбулася з 12.07.2012 року на 13.07.2012 року йому стало відомо від сторонніх людей, але його особисто в цей день там не було. 13.07.2012 року його забрали працівники міліції у зв`язку з тією бійкою і давали підписати якісь документи. Останні казали, що допоки його брат ОСОБА_6 до них не прийде, він буде знаходитися у відділку міліції. Жодних претензій до обвинувачених, в тому числі, братів ОСОБА_49 , не має. З будь-якими заявами чи скаргами на працівників міліції він не звертався.

Потерпілий ОСОБА_11 суду пояснив, що 12.07.2012 року він був дуже п`яний. 13.07.2012 року до нього прийшов працівник міліції і сказав піти у відділок для дачі показів, у зв`язку з бійкою, яка відбулась у ніч з 12.07 на 13.07. Він проживає на вул.Грушевського, неподалік від місця, де відбулась бійка, але вікна будинку виходять у внутрішній двір від дороги. У цю ніч він знаходився вдома зі своєю дружиною ОСОБА_73 і нікуди не виходив. Обвинувачений ОСОБА_74 доводиться останній двоюрідним братом. Ствердив, що ОСОБА_3 взагалі не наносив йому ударів. Він знайомий з останнім вже багато років. На досудовому розслідуванні він подавав нотаріально засвідчену заяву з проханням виключити його з числа потерпілих. На відеозаписі з камер відеоспостереження, якими була зафіксована бійка на вул.Грушевського, він себе не знайшов і нікого більше не впізнав, про що повідомляв слідчого. Йому дали підписати документи, пригрозивши, що у разі відмови, він постраждає. Оскільки він уже 8 разів судимий і на той час перебував під адміністративним наглядом, змушений був погодитись. Будь-яких претензій до обвинувачених не має.

Потерпілий ОСОБА_8 в судовому засіданні заявив, що будь-яких претензій до будь-кого з обвинувачених не має, а тому не розуміє, чому його визнали потерпілим у даній справі. У ніч з 12 на 13 липня 2012 року він проводжав свою сестру ОСОБА_75 , йдучи з вул.В.Великого по вул.Грушевського. Однак, участі в бійці він не приймав. Судово-медична експертиза щодо нанесення йому тілесних ушкоджень проводилась і він казав експерту, що його побили, однак, це вчинили невідомі йому особи. У даній справі не вважає себе потерпілим і просить не карати обвинувачених.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №577 від 18.07.2012 року, у ОСОБА_8 виявлено синець в лівій завушній ділянці голови, садно в правій виличній ділянці обличчя, садно в лівій виличній з переходом на ліву щічну ділянку обличчя, синець на передній поверхні грудної клітки зліва в проекції третього ребра по передньо-пахвинній лінії, синець на передній поверхні верхньої третини лівого плеча, синець на задній поверхні проекції правого плечового суглобу, синець на задній поверхні верхньої третини правого плеча, синець в проекції нижнього кута правої лопатки, множинні садна в проекції лівої лопатки, синець на задній поверхні лівої кисті в проекції другої-третьої п`ясних кісток, садно на задній поверхні середнього міжфалангового суглобу четвертого пальця лівої кисті. Вищевказані тілесні ушкодження за ступенем тяжкості мають ознаки легких тілесних ушкоджень (т.4 а.с.53 54).

Проте, даним висновком не стверджується винність обвинувачених у спричиненні вищевказаним потерпілим тілесних ушкоджень, як і відсутні докази на доведення вини обвинувачених у спричиненні потерпілим нестерпного фізичного болю внаслідок хуліганських дій.
Потерпілий ОСОБА_9 суду пояснив, що ключів від житла ОСОБА_20 він не мав, але йому дали мобільний телефон, щоб бути з ним на зв`язку, коли ходив до їхньої мами ( ОСОБА_76 ) працювати. Гроші йому не платили, але годували. З ОСОБА_21 був з 12.07.2012 року, вони з ним покинули житло і втекли. Хлопець пішов з ним добровільно. Він прийшов до ОСОБА_76 близько обіду, де пробув майже до вечора, допомагав по господарству. Після чого вони з малим ОСОБА_28 взяли метал, який здали на металобрухт, і пішли на «Шанхай».

У травні 2012 року він лежав у лікарні. У той період часу ходив з хлопцями купатися на водойму, випивали. Усі його документи були в ОСОБА_20 . Коли його з м.Дрогобича направили у м.Львів на МСЕК, ОСОБА_23 дала йому паспорт, відвезла його в медичну установу, де і залишила, а сама поїхала на базар. Зі Львова у м.Борислав він повертався самостійно. Бориславським міським судом Львівської області його засуджено за крадіжку велосипеда, яку він вчинив у червні 2012 року. Вину у вчиненому він визнав повністю і вирок не оскаржував. Йому призначили покарання у виді позбавлення волі з іспитовим терміном.

Не заперечив, що з 25.06.2012 року по 06.07.2012 року перебував на стаціонарному лікуванні; на початку червня йому робили кардіограму у лікарні; 11.07.2012 року проходив медичну комісію.

Відповідь на запитання, з приводу добровільного написання ним заяви в міліцію про його викрадення, ОСОБА_9 відмовився надати.

Потерпілий ОСОБА_9 у судовому засіданні заявив, що жодних претензій до обвинувачених не має і просить їх взагалі не карати, про що подав письмову заяву (т.9 а.с.141).

Свідок ОСОБА_77 у судовому засіданні показав, що 12.07.2012 року він знаходився на стаціонарному лікуванні в Бориславській міській лікарні після дорожньо-транспортної пригоди; ходив з апаратом ОСОБА_78 , а тому не міг відлучатися з лікарні. Обвинувачених знає, але вони не є друзями. Про бійку йому нічого не відомо; в міліції його не допитували.

Свідок ОСОБА_79 суду показав, що про події, які мали місце 12.07.2012 року, йому відомо лише зі слів ОСОБА_5 . 12.07.2012 року о 23.00 год ОСОБА_30 подзвонив до нього і сказав, що через 15 20 хв прийде, так як їм треба було забрати палатку для походу. Однак, через годину ОСОБА_5 так і не прийшов, а він не міг до нього додзвонитися. Близько 12.30 год він подзвонив на домашній телефон і ОСОБА_28 був вдома. На наступний день вони поїхали в похід і ОСОБА_30 йому розповідав, що по дорозі до нього зустрів ОСОБА_12 , що у них поламалась машина, на якій їздила його сестра, а потім відбулась якась сутичка.

Свідок ОСОБА_80 суду показав, що потерпілого ОСОБА_9 знає як «Кузю». Вперше він побачив ОСОБА_9 на 40 днів після смерті ОСОБА_45 сестри ОСОБА_81 . Остання допомогала ОСОБА_9 оформити інвалідність. 16.04.2012 року (на Великдень) він був у гостях в ОСОБА_20 . У її помешканні тоді також були: ОСОБА_74 , ОСОБА_82 і ОСОБА_22 діти. ОСОБА_9 у цей день там не було. Вони гостювали довго, до вечора, усі разом. У цій квартирі одна кімната, яка розташована за кухнею, а тому він може ствердити, що сторонніх осіб там не було. ОСОБА_33 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , рідна сестра ОСОБА_20 . Похорон світлани відбувся у будинку на вул.Шевченка, де вона і померла, а поминальний обід робили на вул.І.Франка, за місцем проживання ОСОБА_22 . Похорон був десь через 3 4 дні. Ні до дня похорону, ні у цей день, ні в період з часу поховання до 40 днів, він взагалі не бачив ОСОБА_9 , хоча досить часто приходив до ОСОБА_81 . Лише після 40-го дня смерті ОСОБА_83 , він бачив ОСОБА_9 , який ні разу не скаржився на те, що його викрали.

З 12.07.2012 року на 13.07.2012 року він перебував вдома (на АДРЕСА_12 ), нікуди не відлучався. Йому ніхто не телефонував і про бійку ніхто не розповідав. Про таку він дізнався лише через декілька днів від людей. ОСОБА_84 йому розповідала, що « ОСОБА_85 » вкрав малого Степана Горняка, після чого вона їздила на своїй машині ( ОСОБА_29 ) на вул.Грушевського їх шукати. Там її хтось вдарив і вона дзвонила до своїх родичів за допомогою. Однак, йому не відомо хто брав участь у бійці; чув, що там було багато циганів.

Свідок ОСОБА_86 суду показала, що вона є рідною сестрою потерпілого ОСОБА_9 . Їй відомо, що брат сам просився до ОСОБА_81 на проживання, бо винен був їй гроші. На той час він зловживав алкоголем. Він просив ОСОБА_87 допомогти йому в оформленні інвалідності та пенсії. З 16.04.2012 року ОСОБА_9 не міг утримуватися у неволі в житлі ОСОБА_81 , так як на той час він проживав на квартирі у мужчини-інваліда. 17.04.2012 року, на ОСОБА_42 , брат був у нетверезому стані, спав у неї вдома. ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_20 сестра ОСОБА_33 , і тому вона ходила до ОСОБА_22 допомагати готуватись до похорону і поминального обіду. Її брата там жодного разу не було. ОСОБА_9 почав проживати у ОСОБА_88 приблизно після сороковин смерті ОСОБА_45 . Також брат знаходився близько двох тижнів на стаціонарному лікуванні у Бориславській лікарні. Згодом ОСОБА_22 допомогла ОСОБА_9 лягти у лікарню у ОСОБА_89 , давала йому на лікування гроші. Але коли йому прийшло повідомлення про необхідність з`явитись на медичну комісію, він кудись втік. Про бійку, яка відбулась 12.07.2012 року їй нічого не відомо. Однак, ОСОБА_20 їй розповідала, що в`їхала своєю машиною ( ОСОБА_29 ) в газову трубу, бо була трохи у нетверезому стані. Цього дня, близько 15 16 год ОСОБА_88 приходила до неї, але куди після цього пішла, їй не було відомо. Знає, що брат тоді втік від ОСОБА_22 , бо винен був їй гроші. З братом ОСОБА_9 вона перебуває у нормальних відносинах і може ствердити, що насильно його ніхто і ніде не утримував. Просто останній працював на міліцію. Ще як тільки дана справа була скерована до суду, до неї дзвонив міліціонер і казав, щоб ОСОБА_9 йшов кудись з дому і не з`являвся до суду.

Свідок ОСОБА_90 у судовому засіданні показав, що його дружина ОСОБА_86 є рідною сестрою потерпілого ОСОБА_9 . Останнього він знає з дитинства. Спочатку ОСОБА_9 був нормальною людиною, а потім став дуже зловживати алкогольними напоями. Якийсь час ОСОБА_9 жив у когось на квартирі, пізніше трохи у ОСОБА_20 . Він не чув, щоб ОСОБА_9 хтось викрадав. Уже після свята «Петра і Павла» він його бачив особисто і той нічого не розповідав про таке. Він був на похороні ОСОБА_83 , а також в цей день ходив до ОСОБА_81 , але ОСОБА_9 він там не бачив. Вважає, що ОСОБА_9 сказав неправду щодо його викрадення, бо він вже його добре знає і йому відомо, що останній співпрацює з міліцією.

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні показала, що у даній справі вона була потерпілою щодо її викрадення. Але може ствердити, що її ніхто не викрадав і у ОСОБА_20 її ніхто насильно не утримував. Вона жила по сусідству з ОСОБА_91 і ОСОБА_92 . Працівники міліції змусили її написати заяву, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності. Однак, вона нікуди не скаржилась.

Свідок ОСОБА_93 у судовому засіданні показала, що у її мами ОСОБА_20 було двоє дітей. Вони всі разом, а також її вітчим ОСОБА_3 , жили на АДРЕСА_8 . Рідний брат її подруги ОСОБА_94 ОСОБА_9 був винен матері гроші. Останній зловживав алкоголем, бродяжничав, а потім попросив її маму допомоги в оформленні пенсії, тому мама дозволила йому проживати у них, щоб мав змогу відробити кошти. Ні 16.04.2012 року (на ОСОБА_42 ), ні 17.04.2012 року (у день смерті ОСОБА_45 ) ОСОБА_9 у них не було. На похороні останньої (через 3 чи 4 дні) його теж не було. ОСОБА_9 почав у них проживати приблизно наприкінці травня 2012 року. Останній мав можливість піти будь-куди і в будь-який час, він вільно ходив у магазин чи в інших справах; траплялось, що не приходив ночувати, але підранок з`являвся; інколи приходив п`яний. У вказаний період часу він теж знаходився на стаціонарному лікуванні, але у лікарні не ночував, а приходив до них додому. 12.07.2012 року він пішов до її бабці ОСОБА_76 , щоб допомогти по господарству. Її мама у той день була у ОСОБА_95 . Пізніше їй подзвонили і повідомили, що зник малий ОСОБА_96 разом з ОСОБА_9 . Згодом мама ( ОСОБА_20 ) розповідала, що у той день заїхала машиною у газову трубу. Вона ж у цей вечір гуляла з подругами до 2-ої год ночі.

Свідок ОСОБА_40 суду показала, що вона є матір`ю обвинувачених ОСОБА_49 . Їй добре знайомий потерпілий ОСОБА_9 , оскільки він приходив їй допомагати по домогосподарству. Вона тримає худобу і останній приходив виконувати різного роду роботу. Вона йому платила грошима, годувала, купляла йому цигарки. 12.07.2012 року ОСОБА_9 прийшов до неї і питав чи є робота, але в той день було церковне свято « ОСОБА_97 і ОСОБА_62 » і вона відповіла, що роботи немає. ОСОБА_9 сидів на подвір`ї з її підопічним ОСОБА_21 (близько 11 - 11.30 год), посиділи приблизно годину і більше вона їх не бачила. Після цього вона помітила, що в будинку з тумбочки зникли гроші в сумі 1500 грн. Потім прийшла ОСОБА_20 , яка сказала, що малий ОСОБА_28 з ОСОБА_9 знаходяться на «Шанхаї», взяла машину ( ОСОБА_29 ) і поїхала туди. Остання їздила на «Шанхай» з ОСОБА_98 . Згодом ОСОБА_23 подзвонила і сказала, що там багато циганів, її хтось вдарив, і малого Степана не змогла забрати. Після цього, вона подзвонила своїй другій доньці ОСОБА_99 , з якою на таксі відправились на вул.Грушевського. Коли приїхали, побачили машину, вдарену в газову трубу; циганів вже не було; після неї приїхав ОСОБА_100 ; були працівники міліції. Там вона ще побачила ОСОБА_4 , який тримався за голову, і ОСОБА_101 біля нього. Вона сказала всім розходитися і йти додому. До себе додому вони поїхали удвох з донькою ОСОБА_102 . Коли повернулись, вдома уже спав ОСОБА_30 . На наступний день до сина прийшов його товариш, з яким вони поїхали в похід. Горняку ОСОБА_28 тоді було 12 років, він того дня вперше пішов з дому.

ОСОБА_9 вона знала вже близько 10 років. Останній прийшов до ОСОБА_22 жити на сороковини смерті ОСОБА_45 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 . ОСОБА_37 до дня смерті ОСОБА_34 і в день її похорону сидів постійно із сином останньої, оскільки вони не хотіли травмувати дитину. Світлану привезли з лікарні додому за тиждень до її смерті і вона була у тяжкому стані. Тому до неї не підпускали дитину, хлопчик весь час був із ОСОБА_103 . Після сороковин смерті доньки, вона неодноразово ходила до ОСОБА_44 , бачила там ОСОБА_9 , який нормально виглядав, але на ланці його ніхто не тримав. До неї особисто він приходив допомагати близько восьми разів; багато роботи робив на подвір`ї, у хліві; приходив і йшов добровільно, не скаржився нікому. Після 12.07.2012 року вона його не бачила зі ОСОБА_104 близько півтора місяця. Їй відомо, що ОСОБА_9 змушував хлопця пити алкогольні напої, возив його у м.Трускавець, якийсь час вони жили у невідомої їй циганки. Вона зверталась у міліцію, де їй спершу сказали чекати 3 дні, тому вони кинулись самі на пошуки Степана. Коли прийшла вдруге в міліцію, то у неї прийняли заяву.

Свідок ОСОБА_105 суду показала, що 12.07.2012 року на церковне свято «Петра і ОСОБА_62 » до них додому прийшов « ОСОБА_85 » - потерпілий ОСОБА_9 , питав чи є якась робота. Вона проживає разом з мамою ОСОБА_106 та братами ОСОБА_92 . Потім її вдома не було. Ввечері, близько 23.30 год, до неї подзвонила схвильована мама і сказала приїхати, бо відбулась якась бійка. Повернувшись, вона з мамою викликали таксі і поїхали на вул.Грушевського. Там був побитий брат ОСОБА_107 , працівники швидкої допомоги забирали ОСОБА_12 , були працівники міліції. Також помітила тоді, що машина її сестри ОСОБА_20 стояла вдарена у газову трубу.

Свідок ОСОБА_108 у судовому засіданні показав, що він проживає на АДРЕСА_9 . До них приходив ОСОБА_9 , допомагати ОСОБА_109 (забивати дошки, коня почистити), за що бабця платила йому гроші. Коли ОСОБА_9 прийшов до них на церковне свято «Петра і ОСОБА_62 », бабця сказала, що ніхто нічого робити не буде. Тоді ОСОБА_9 його закликав і сказав піти з ним здати метал. Він погодився. Після цього вони пішли на «Шанхай», де ОСОБА_9 вживав з невідомими хлопцями алкогольні напої, та його змушував теж вживати. Станом на 12.07.2012 року йому було 13 років. Ввечері на «Шанхай» приїхала ОСОБА_20 (на жигулях). ОСОБА_9 , коли про це дізнався, відвів його на другий поверх, де разом з ним зачинився. Там вони переночували, а на наступний день ОСОБА_9 повіз його в Трускавець, де вони були близько місяця. Останній мав при собі гроші і мобільний телефон. Згодом їх затримали працівники Бориславської міліції. До 12.07.2012 року він його знав тривалий час, так як ОСОБА_9 жив у ОСОБА_20 на вул.І.Франка. Його кликали як « ОСОБА_85 ». Йому відомо, що ОСОБА_9 винен був кошти ОСОБА_22 і вона допомагала йому в оформленні пенсії, годувала його. ОСОБА_9 проживав там добровільно, як і добровільно приходив допомагати до його опікуна - ОСОБА_110 (на АДРЕСА_9 ), останній міг вільно ходити куди забажає.

Свідок ОСОБА_111 суду показав, що влітку 2012 року він перебував у неврологічному відділенні Бориславської міської лікарні на стаціонарному лікуванні, де у той час, близько тижня, також перебував ОСОБА_9 . Останній тоді розповідав, що винен комусь гроші. У 2012 року році він був засуджений за крадіжку металу, так як на час проходження лікування вчинив таку. ОСОБА_9 лише допомагав йому віднести метал на металобрухт. Йому невідомо, щоб у той період часу хтось вчиняв насильницькі дії відносно ОСОБА_9 . Останній мав змогу вільно залишити палату і лікарню. При чому, бувало таке, що ОСОБА_9 не приходив ночувати, а повертався лише зранку.

Свідок ОСОБА_25 суду показав, що ОСОБА_33 його дружина. Увечері 12.07.2012 року йому подзвонила ОСОБА_20 і сказала, що ОСОБА_112 тримають цигани на вул.Грушевського. Він туди поїхав і бачив, як ОСОБА_23 сварилася з невідомими йому циганами. Він стояв поруч. За якийсь час приїхав на машині ( ОСОБА_29 ) ОСОБА_113 та ОСОБА_107 і ще якісь хлопці. За кермом був ОСОБА_28 . Після того, як хлопці вийшли з машини і підійшли до групи циганів, почалась бійка. Василя ОСОБА_114 вдарили палкою по голові, в результаті чого той впав на землю. Він підбіг до ОСОБА_38 і відтягнув його в сторону. Вони знаходились біля огорожі будинку мера, так як ОСОБА_4 було погано. У той час ОСОБА_20 сіла за кермо машини і в`їхала в газову трубу. Після цього вона вийшла з машини, бо почав сильно шипіти газ. Усі почали розбігатись, а він з ОСОБА_103 пішли за будинок мера. Він тоді побачив, що прийшов ОСОБА_74 , який заглушив машину. Приїхали швидка допомога і працівники міліції. ОСОБА_3 віддав працівникам міліції ключі від машини. Він відвів додому ОСОБА_38 і теж пішов додому.

Він знайомий з потерпілим ОСОБА_11 , але не пригадує, щоб останній був на місці вчинення бійки. Потерпілого ОСОБА_9 він теж добре знає і може ствердити, що на ОСОБА_42 (16.04.2012 року) і після нього ОСОБА_9 у квартирі ОСОБА_20 жодного разу не бачив. Вперше він його там побачив на сороковини смерті ОСОБА_83 . Останній сидів з ним за столом, обідав з ними. Ніхто ОСОБА_9 насильно не утримував, він жив у ОСОБА_22 , бо був винен їй гроші і просив у неї допомоги у оформленні пенсії.

Свідок ОСОБА_115 в судовому засіданні показала, що 12.07.2012 року, знаходячись у себе вдома на вул.Грушевського, дивилась до 12 год телевізор. У якийсь момент почула на вулиці крики і виглянула у вікно. Там було дуже багато циганів. Потім вона побачила, як приїхала машина ( ОСОБА_29 ), з якої вийшли хлопці (без палиць і біт). Вони підійшли до тих, що стояли, почалася сварка, після чого ті, що стояли, почали бити палицями тих, що приїхали. Хлопці почали втікати в сторону машини. Хто саме сідав у машину їй не дуже добре було видно, оскільки з тієї сторони росте ялинка. Тоді вона помітила, як вказана машина на великій швидкості від`їхала, після чого вдарилась у газову трубу. На вулицю вона не виходила і не може сказати, чи серед вказаних людей були обвинувачені.

Свідок ОСОБА_116 у судовому засіданні показала, що 12.07.2012 року перебувала вдома на АДРЕСА_13 , зі своєю мамою та дочкою. Про бійку на вул.Грушевського нічого не чула, участі не приймала. У цю ніч до них у квартиру ніхто не вривався.

Свідок ОСОБА_117 у судовому засіданні показала, що проживає на АДРЕСА_4 ), зі своїми дітьми. 12.07.2012 року, ввечері, вдома була з доньками ОСОБА_118 та ОСОБА_119 , сини були на роботі. У той вечір ніхто з них з дому не відлучався. Вона чула якісь розмови на вулиці на підвищених тонах. Але про бійку нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_120 показала, що проживає на АДРЕСА_4 , з ОСОБА_121 . 12.07.2012 року ввечері вона вдома і нікуди не відлучалась. Коли почула крик, то вийшла на вулицю, де побачила працівників міліції і біля газової труби стояла машина ОСОБА_49 . На наступний день їй сусіди розповідали про бійку, але хто саме не пригадує.

Свідок ОСОБА_122 суду показала, що на другий день після бійки вона приїхала з ОСОБА_123 , де живе її свекруха. Тоді їй розповіли сусіди, що на «Шанхаї» була бійка. Вона живе через ріку, напроти будинку циганів, але з ними не спілкується.

Свідок ОСОБА_124 в судовому засіданні показав, що про бійку йому нічого не відомо, оскільки в той день він перебував у своєї бабці в м.Самборі. Після його повернення, до нього приходив дільничий інспектор і розпитував, чи йому відомі якісь обставини бійки. Але він сказав дільничому, що йому нічого про це не відомо. Останній дав підписати йому якийсь документ і він підписав, але не може сказати, що саме, оскільки не ознайомлювався з таким.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що показання потерпілих і свідків, допитаних у судовому засіданні, як самі по собі, так і в сукупності з іншими дослідженими судом доказами, не доводять винуватості обвинувачених в інкримінованих їм злочинах.

Крім цього, стороною захисту заявлялось клопотання про допустимість показань з чужих слів, як доказів у кримінальному провадженні. Зокрема, показань обвинувачених та окремих свідків, що були частково надані зі слів покійної ОСОБА_20 . У той же час, стороною обвинувачення не було висловлено жодних заперечень з приводу заявленого клопотання, як і іншими учасниками судового провадження.

Положеннями статті 97 КПК України визначено, що показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.

Суд має право визнати допустимим доказом показання з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, у виняткових випадках, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.

При прийнятті цього рішення суд зобов`язаний враховувати : значення пояснень і показань, у випадку їх правдивості, для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази щодо питань, передбачених пунктом 1 цієї частини, які подавалися або можуть бути подані; обставини надання первинних пояснень, які викликають довіру щодо їх достовірності; переконливість відомостей щодо факту надання первинних пояснень; складність спростування пояснень, показань з чужих слів для сторони, проти якої вони спрямовані; можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.

Суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона відсутня під час судового засідання внаслідок смерті.

Суд може визнати доказами показання з чужих слів, якщо сторони погоджуються визнати їх доказами.

Отже, у частині 2 статті 97 КПК України викладені умови допустимості показань з чужих слів як доказів у кримінальному провадженні. При цьому слід мати на увазі, що такі докази мають відповідати вимогам, викладеним у статтях 84, 89 КПК, оскільки загальне поняття доказу включає найбільш істотні ознаки як для всіх доказів, так і для кожного окремого виду доказів. Закон виходить із реальності загального, особливого і окремого, коли встановлює вимоги для доказів при визначенні їх правової природи і процесуального режиму їх формування та перевірки. Також частина 2 вказаної статті містить правила, якими слід керуватися суду при вирішенні питання про допустимість показань з чужих слів як доказів, незалежно від можливості допиту особи, яка надала первинні пояснення. Вони стосуються значимості таких показань для кримінального провадження, характеристики осіб, що надали первинні і похідні пояснення, умов і способів їх отримання, узгодженості з іншими доказами, наявності заінтересованості у свідків, а також можливістю перевірки показань з чужих слів шляхом допиту особи, що надала первинні пояснення.

Як встановлено в судовому засіданні та ніким не заперечувалось, ОСОБА_20 , з чиїх слів частково надали показання обвинувачені та свідки, померла, на підставі чого суд визнає неможливим допит вказаної особи в суді. Водночас, суд враховує значимість таких показань для кримінального провадження, умови і способи їх отримання, а також узгодженість з іншими доказами. Суд бере до уваги відсутність заперечень учасників судового розгляду з даного приводу. Крім цього, суд враховує те, що стороною обвинувачення не спростовано показів, наданих з чужих слів. Відтак, суд визнає допустимим доказом показання з чужих слів, зокрема, показань обвинувачених та свідків, частково наданих зі слів ОСОБА_20 .

Не залишився поза увагою суду і речовий доказ, наданий стороною обвинувачення, - СД-диск із відеозаписом з камер спостереження (т.4 а.с.119 постанова про визнання речовим доказом).

На відеозаписі (файл 4_02_R_0000), об 00 год 26 хв 40 с, на місце події (вул.Грушевського, м.Борислав Львівської області) під`їхав автомобіль, з якого об 00 год 26 хв 42 с вийшли люди (чоловічої статі). Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено учасниками судового провадження, з даної машини (ВАЗ 2107) вийшли, зокрема, потерпілий ОСОБА_12 та обвинувачені ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Останні впізнали себе при дослідженні відеозапису в судовому засіданні, вказавши на себе. На 48 секунді 26 хвилини 00 годин видно, як ОСОБА_4 підійшов до натовпу людей, де йому було нанесено удар в передню частину голови вже на 52 секунді 26 хв 00 год. У той час до вказаного натовпу людей підходив ОСОБА_5 . Унаслідок удару, ОСОБА_4 впав на землю, після чого йому допомогли підвестися і він направився у зворотному від натовпу напрямку. ОСОБА_5 знаходився поруч та ходив повз людей; помітивши (об 00 год 27 хв 05 с), що розпочалась у натовпі бійка, пришвидшив хід та попрямував у протилежний бік від натовпу. На вказаному відеозаписі відсутні події, пов`язані з будь-яким нанесенням тілесних ушкоджень особисто ОСОБА_5 чи з нанесенням таких останнім будь-кому із присутніх у кадрі; як і відсутні події щодо участі ОСОБА_5 у вказаній бійці. Об 00 год 27 хв 18 с видно, як автомобіль, на якому приїхали ОСОБА_52 і ОСОБА_12 , рушив з місця (водія не видно) та поїхав у напрямку натовпу, де відбувалась бійка, продовживши рух уздовж проїзної частини, після чого зник з кадру.

Свідок ОСОБА_25 при перегляді згаданого відеозапису впізнав себе, вказав на своє місцезнаходження та підтримав свої показання, надані під час його допиту в судовому засіданні.

Висновком судово-медичної експертизи №589 від 19.07.2012 року підтверджується, що у ОСОБА_4 було виявлено садно та забійну рану в лобній ділянці голови посередині, синець на верхній та нижній повіках лівого ока, осаднення шкіри в проекції нижнього кута правої лопатки, які за ступенем тяжкості мають ознаки легких тілесних ушкоджень (т.4 а.с.74 75). І такий доказ узгоджується з побаченим на відеозаписі з камер спостереження щодо нанесення ОСОБА_4 удару невідомою особою з натовпу в лобну ділянку голови, після чого останній впав на землю.

На файлі 2_01_R_0000 відеозапису камер спостереження видно, що об 00 год 27 хв 20 с в кадрі з`являється машина, яка рухається вздовж дороги, минаючи натовп, де відбувалась бійка, та об 00 год 27 хв 23 с автомобіль різко зупиняється на узбіччі дороги, попередньо зробивши маневр ліворуч.

Слід зазначити, що обвинувачення не може ґрунтуватися на здогадках та припущеннях, що, на думку суду, має місце по даній справі. Так, згідно з фабулою обвинувачення, 13.07.2012 року, приблизно в 00 год 25 хвилин, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли активну участь у масовій бійці, що виникла між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і невстановленими слідством особами з однієї сторони та ОСОБА_6 і невстановленими слідством особами з другої сторони, яка продовжувалась на протязі тривалого часу, вперто не припинялась, в ході якої ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.р.н. « НОМЕР_1 » та продовжуючи свої хуліганські дії, завівши двигун автомобіля, почав рух у напрямку місця, де відбувалась дана масова бійка та не впоравшись із керуванням автомобіля, здійснив наїзд на газову трубу. Також, згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 13.07.2012 року, приблизно в 00 годин 27 хвилин, перебуваючи навпроти житлового будинку АДРЕСА_6 , прийняв активну участь у масовій бійці, яку розпочали ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та невстановлені слідством особи, в результаті якої умисно наніс декілька ударів дерев`яною палицею по тілу ОСОБА_12 , який в цей час перебував в компанії з братами ОСОБА_17 та ОСОБА_4 . Однак, об`єктивних даних для підтвердження обвинувачення в цій частині немає. Те, що виявлені у потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження заподіяні саме ОСОБА_6 , а тілесні ушкодження, виявлені у ОСОБА_8 , заподіяні саме ОСОБА_92 , нічим не підтверджено, а всі сумніви повинні трактуватися в користь обвинувачених.
Оцінюючи зібрані органом досудового розслідування та представлені суду стороною обвинувачення докази, які перевірені в даному судовому провадженні та безпосередньо досліджені судом, суд дійшов переконання, що цими доказами не доведено вини обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , виходячи, зокрема, з наступного.

Згідно з принципом безпосередності дослідження доказів, передбаченого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані як докази відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

При розгляді кримінального провадження судом було досліджено зібрані сторонами кримінального провадження письмові докази у обсязі, визначеному за згодою всіх учасників процесу, з урахуванням змісту ст. 95 КПК України.

Відповідно до ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, у відповідності до положень ч. 1 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України, зокрема, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

У п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 року "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" роз`яснено, що висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Таким чином, вищенаведені докази, аналізуючи їх в сукупності, не довели ні факту нанесення потерпілому ОСОБА_12 тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_6 , ні факту хуліганських дій, вчинених групою осіб, зокрема, обвинуваченими ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також ОСОБА_3 із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень, ні факту викрадення потерпілого ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб - обвинуваченими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та незаконне позбавлення потерпілого волі з корисливих мотивів, що супроводжувалось заподіянням останньому фізичних страждань, здійснюване з 16.04.2012 року по 27.06.2012 року. Зокрема, слід врахувати показання потерпілих, з якими, в свою чергу, не узгоджуються досліджені у судовому провадженні докази сторони обвинувачення, а також те, що потерпілі не мають жодних претензій до обвинувачених. Ставити під сумнів покази потерпілих підстав у суду немає. Відсутні належні та допустимі докази того, що діяння обвинувачених знаходились у прямому причинному зв`язку з травмами (тілесними ушкодженнями) потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_8 .
Не спростовано стороною обвинувачення і показання свідків, в тому числі, ОСОБА_110 , ОСОБА_125 , ОСОБА_126 , ОСОБА_127 , ОСОБА_128 , які ствердили, що потерпілий ОСОБА_9 певний час проживав у АДРЕСА_14 , але не швидше, ніж з часу після сороковин смерті сестри останньої ОСОБА_129 . Щодо насильного утримування ОСОБА_9 , а тим більше на ланцюгу, слід зазначити, що такий вільно покидав будинок ОСОБА_20 , куди самостійно і повертався. Там його годували, чого не заперечив і сам потерпілий. Поряд з тим, потерпілий ОСОБА_9 неодноразово, зокрема, в період часу з 16.04.2012 року по 27.06.2012 року, знаходився на стаціонарному лікуванні у медичному закладі, а також проходив медичні обстеження.

На підтвердження вищезазначеного, в матеріалах справи містяться письмові докази, надані стороною захисту, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , ОСОБА_130 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.6 а.с.127).

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_9 , виданої Львівською обласною клінічною лікарнею за №4569, дата виписки потерпілого 23.05.2012 року (т.7 а.с.96).

15.06.2012 року ОСОБА_9 знаходився на обстеженні у лікаря-травматолога, що стверджується копією запису медичної книги, де зокрема зроблено відмітку «для МСЕК», чого загалом не заперечив сам потерпілий ОСОБА_9 (т.7 а.с.99).

Як вбачається з довідки №12, виданої неврологічним відділенням Бориславської центральної міської лікарні, ОСОБА_9 знаходився на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні з 25.06.2012 року по 06.07.2012 року (т.7 а.с.100).

Копією кардіограми стверджується, що контроль такої проведено ОСОБА_9 05.06.2012 року (т.7 а.с.100).

З повідомлення лікувально-профілактичного закладу про рішення МСЕК відносно хворого ОСОБА_9 вбачається, що таке прийнято 11.07.2012 року; заключення МСЕК інвалідом не визнаний.

Слід зазначити, що незаконне позбавлення волі полягає в протиправному перешкоджанні людини обирати за своєю волею місце знаходження. Воно може виявитися у затриманні потерпілого в тому місці, де він знаходитися не бажає, або поміщення його в таке місце, яке він не має змоги вільно залишити. Це діяння може бути здійснене шляхом застосування фізичного насильства (наприклад, потерпілого зв`язують і замикають у підвалі, поміщують у заздалегідь підготовлене місце тощо), а також шляхом психічного насильства (наприклад, під загрозою застосування зброї потерпілого примушують залишитися у приміщенні). Незаконне позбавлення волі та викрадення людини припускають дії, що вчинюються проти волі потерпілої особи. Діяння, як у виді незаконного позбавлення волі, так і у виді викрадення людини вважаються закінченими з моменту фактичного обмеження свободи переміщення потерпілого.

Отже, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів того, що обвинувачені утримували потерпілого ОСОБА_9 всупереч його волі на протязі тривалого часу, прив`язавши останнього ланцюгом. Відтак, не доведено викрадення обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_131 та ОСОБА_3 потерпілого ОСОБА_9 , як і його незаконного позбавлення волі в період часу з 16.04.2012 року по 27.06.2012 року.
Відповідно до ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.373 КПК України, вирок може бути обвинувальним або виправдувальним.

Згідно до ч.3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови, доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Тож будь-які припущення, думки, догади, якими б вони привабливими не були і кому б вони не належали, при вирішенні питання про вину особи доказами не можуть бути і значення не мають. Вони можуть бути використані лише для висунення версій, але не для обґрунтування вини. Такі припущення лише підтверджують сумнів, а він має бути витлумачений тільки на користь обвинуваченої особи.

Така позиція також знаходить своє відображення і в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 року №5 «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку». Відповідно до п. 23 вказаної постанови, є недопустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі злочину є доведеним (справа Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства), суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового процесу процесуальні права прокурора та потерпілих (які, в свою чергу, не мають претензій до обвинувачених) на надання ними додаткових доказів у підтвердження доведеності вини обвинувачених, суд також виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно якої, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Сумнівний характер наявності причинного зв`язку між діями обвинувачених та вчиненням злочинів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій вияв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні від 21.07.2011 року - справа «Коробов проти України». У даному рішенні зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Положеннями ст. 337 КПК України закріплено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З огляду на вказане, суд доходить висновку, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 незаконно позбавили волі та викрали потерпілого ОСОБА_9 з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, здійснюване протягом тривалого часу, тобто, з 16.04.2012 року до 27.06.2012 року.

Також стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_3 вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та невстановленими слідством особами, із застосуванням предметів, спеціально пристосованих та заздалегідь заготовлених для нанесення тілесних ушкоджень. Зокрема, не доведено те, що ОСОБА_3 наніс декілька ударів дерев`яною палицею по голові та тілу ОСОБА_11 , який в цей час знаходився на проїжджій частині дороги, що по вул. Грушевського в м. Бориславі, тим самим спричинивши останньому нестерпний фізичний біль.
Крім цього, стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили хуліганство, тобто, грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, вчинене групою осіб. У тому числі, не доведено вини останніх у спричиненні ОСОБА_10 , який перебував у дворі будинку АДРЕСА_4 , фізичних страждань та болю, а згодом, у квартирі АДРЕСА_7 , де проживає ОСОБА_6 , та безпричинному нанесенні йому легких тілесних ушкоджень. Також не доведено безпричинного заподіяння ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень саме вказаними обвинуваченими. Як і не доведено поза розумним сумнівом те, що, продовжуючи свої хуліганські дії, 13.07.2012 року, приблизно об 00 год 25 хвилин, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийняли активну участь у масовій бійці, що виникла між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 і невстановленими слідством особами з однієї сторони та ОСОБА_6 і невстановленими слідством особами з другої сторони, в ході якої ОСОБА_5 сів за кермо автомобіля марки «ВАЗ-2107», д.р.н. « НОМЕР_1 » та продовжуючи свої хуліганські дії, здійснив наїзд автомобілем на газову трубу, тим самим заподіявши філії Бориславського УЕГГ ПАТ «Львівгаз» матеріальної шкоди на загальну суму 68633,83 гривень.
Разом з тим, суд дійшов до переконання, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом те, що ОСОБА_6 вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто, умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Зокрема, стороною обвинувачення не надано беззаперечних та допустимих доказів того, що ОСОБА_6 прийняв активну участь у масовій бійці, яку (згідно з фабулою обвинувачення) розпочали ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 та невстановлені слідством особи, а також того, що в результаті бійки саме ОСОБА_6 умисно наніс удари дерев`яною палицею по тілу ОСОБА_12 , спричинивши йому тяжкі та легкі тілесні ушкодження.
При таких обставинах ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_3 і ОСОБА_6 необхідно виправдати в межах пред`явленого їм обвинувачення за недоведеністю їх вини у вчиненні вищевказаних інкримінованих їм кримінальних правопорушень.

А тому, з урахуванням викладеного, цивільний позов ПАТ «Львівгаз» до ОСОБА_5 та цивільний позов старшого прокурора прокуратури м.Борислава в інтересах комунальної 8-ої міської клінічної лікарні м.Львова до ОСОБА_6 слід залишити без розгляду у відповідності до ч.3 ст.129 КПК України.

Дане судове рішення не є перешкодою для повного і достовірного встановлення обставин даного кримінального провадження чи осіб, які вчинили згадані злочини, юридичної оцінки їх дій та притягнення до кримінальної відповідальності, виходячи із фактично і достовірно встановлених всіх обставин події.

Одночасно слід вирішити питання щодо накладеного арешту на майно обвинувачених.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 01.10.2012 року постановами слідчого накладено арешт на цінності та інше майно обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , де би таке не знаходилось (т.4 а.с.196, а.с.198).

У відповідності до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.
Таким чином, беручи до уваги наведене, вищевказаний арешт слід скасувати.
Щодо судових витрат, пов`язаних з оплатою за проведення експертиз, то відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року № 11 Про вiдшкодування витрат на стацiонарне лiкування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат, судові витрати в кримінальній справі покладаються на засуджених. Розмір судових витрат визначається і вони стягуються із засудженого в межах обвинувачення, яке визнано судом доведеним.
Отже, процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи не підлягають стягненню з обвинувачених.

З матеріалів справи також вбачається, що ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.09.2012 року ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді застави в розмірі 8000 грн. (т.2 а.с.106 108). Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.09.2012 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді застави в розмірі 7000 грн. (т.2 а.с. 154 156). Постановою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.07.2013 року ОСОБА_6 змінено запобіжний захід із взяття під варту на підписку про невиїзд (т.7 а.с.115). Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.05.2013 року ОСОБА_3 змінено запобіжний захід із взяття під варту на домашній арешт. Строк дії вказаної ухвали до 27.07.2013 року (т.7 а.с.30).

Положеннями статті 203 КПК України (Негайне припинення дії запобіжних заходів) визначено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч.11 ст.182 КПК України, застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії запобіжного заходу.

Як вбачається з копій квитанцій №1 від 10.09.2012 року та №9 від 13.09.2012 року, ОСОБА_40 внесла заставу (отримувач Апеляційний суд Львівської області) за ОСОБА_5 на загальну суму 8000 грн. (т.2 а.с.109 110).

З квитанцій №2 від 10.09.2012 року та №8 від 13.09.2012 року вбачається, що ОСОБА_40 внесла заставу (отримувач Апеляційний суд Львівської області) за ОСОБА_4 на загальну суму 7000 грн. (т.2 а.с.157 158).

Таким чином, вказані суми застави слід повернути заставодавцю ОСОБА_109 , враховуючи, зокрема, те, що обвинувачені не порушували покладених на них при застосуванні вказаного запобіжного заходу обов`язків і застава, відповідно, не була звернена в дохід держави.

У відповідності до ч.6 ст.181 КПК України, по закінченню строку дії ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.
Зважаючи на те, що строк дії ухвали Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.05.2013 року, щодо зміни ОСОБА_3 запобіжного заходу на домашній арешт, закінчився, то такий слід вважати скасованим.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Питання про долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

Поряд з тим, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості щодо належності транспортного засобу ВАЗ-2107 на праві власності конкретній особі, такий слід залишити на арешт майданчику Бориславського ВП до вирішення даного питання в порядку ст.539 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 100, 129, 373, 374 КПК України, суд, -

у х в а л и в:
ОСОБА_3 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 296 КК України, - виправдати за недоведеністю його вини.

ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 296 КК України, - виправдати за недоведеністю його вини.

ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 296 КК України, - виправдати за недоведеністю його вини.

ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, - виправдати за недоведеністю його вини.

Запобіжний захід ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у виді застави - скасувати.

Повернути заставодавцю ОСОБА_132 , внесену нею заставу на рахунок отримувача (апеляційний суд Львівської області) №0620, в розмірі 2800 (дві тисячі вісімсот) грн. згідно квитанції №9 від 13.09.2012 року, в розмірі 5200 (п`ять тисяч двісті) грн. згідно квитанції №1 від 10.09.2012 року, в розмірі 1800 (одна тисяча вісімсот) грн. згідно квитанції №8 від 13.09.2012 року та в розмірі 5200 (п`ять тисяч двісті) грн. згідно квитанції №2 від 10.09.2012 року.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у виді підписки про невиїзд - скасувати.

Цивільний позов Дрогобицького міжрайонного прокурора та цивільний позов ПАТ «Львівгаз» залишити без розгляду.

Понесені по справі процесуальні витрати на залучення експерта віднести за рахунок держави.
Речові докази:

-СД-диск із записом з камер спостереження - залишити при матеріалах кримінального провадження № 0000004 від 22.11.2012 року (т.4 а.с.119);

-п`ять дерев`яних палиць, пару тапочок, порвану футболку салатового кольору, шорти синього кольору, пару носків чорного кольору, труси чорного кольору, які знаходяться на зберіганні у камері зберігання речових доказів Бориславського МВ (тепер Бориславський ВП ГУНП у Львівській області), дерев`яну биту знищити (т.4 а.с.101, квитанція №000917 т.4 а.с.102);

-транспортний засіб «ВАЗ-2107», д.р.з. НОМЕР_1 , залишити на арешт майданчику Бориславського МВ ГУ МВСУ України (тепер Бориславський ВП ГУНП у Львівській області) - (т.1 а.с.53).

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги за відсутності такої скарги, а при оскарженні вироку - після постановлення ухвали апеляційним судом.

Виправданим та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1