У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати Верховного Суду України у кримінальних
справах у складі:

Головуючого

Коновалова В.М.

суддів

Гошовської Т.В., Пивовара В.Ф.

за участю прокурора

Казнадзея В.В.

та адвокатів

ОСОБА_1, ОСОБА_2

засудженого ОСОБА_3

потерпілих ОСОБА_4,ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 5 квітня 2007 року кримінальну справу за касаційними
скаргами захисника ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_3 на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 13
листопада 2006 року.

Цим вироком
засуджено

ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця
с.Воловолівка Немирівського району Вінницької області,

українця,
громадянина України,

в
силу ст. 55 КК України (1960 року) не судимого,

- за ч. 1 ст. 122 КК України на 3 роки
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 4 ст. 187 КК України на 15 років
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного
позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів
ОСОБА_3 визначене остаточне покарання - довічне позбавлення волі з конфіскацією
всього майна, яке є його власністю.

Постановлено стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілої ОСОБА_4 12 660 грн. 41
коп. матеріальної шкоди та 112 660 грн. 41 коп. моральної шкоди і на користь
потерпілої ОСОБА_5- 100 000 грн. моральної шкоди.

ОСОБА_3 засуджений за те, що він, 29 грудня 2005 року, приблизно
о 18 годині, перебуваючи у будинку своєї співмешканки ОСОБА_6, розташованому АДРЕСА_1, на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс
їй чисельні удари руками й ногами у
різні частини тіла, заподіявши останній
тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, у тому числі, і середньої
тяжкості тілесні ушкодження.

24 лютого 2006 року, приблизно о 8
годині, ОСОБА_3, прийшовши до
будинку потерпілої почав вимагати, щоб
вона забрала з РВ УМВС України у
Вінницькій області заяву щодо заподіяння ним 29 грудня 2005 року тілесних
ушкоджень та передала йому частину грошей, які отримала від продажу телиці.
Отримавши відмову, ОСОБА_3, взяв на підвір”ї сокиру та
повернувся до будинку, де, з метою
заволодіння чужим майном вчинив розбійний напад на ОСОБА_6, під час якого
умисно з корисливих мотивів вчинив убивство останньої. При цьому ОСОБА_3 наніс потерпілій чисельні удари металевою частиною обуху
сокири по голові, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження. Під час нападу ОСОБА_3 заволодів 120 гривнями, які належали потерпілій. Смерть ОСОБА_6 настала у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_2 від відкритої черепно-мозкової травми,
ускладненою набряком і дислокацією головного мозку.

У касаційній скарзі та доповненнях до неї засуджений
ОСОБА_3, не оспорюючи факту побиття потерпілої 29 грудня 2005 року, а також
нанесення останній 24 лютого 2006 року чисельних ударів обухом сокири по
голові, заперечує наявність у нього умислу на вбивство потерпілої; корисливого
мотиву та вчинення розбійного нападу. Вважає, що суд дав неналежну оцінку
наявним у справі доказам, не прийняв до
уваги те, що частина грошей від проданої телиці належала йому. Посилається
також на те, що тяжкі тілесні ушкодження заподіяв ОСОБА_6 у стані сильного
душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок тяжкої образи з боку
потерпілої. Зазначає, що на досудовому слідстві було порушено його право на
захист; що під час дізнання та досудового слідства обмовив себе щодо обставин
розвитку подій та мотиву своїх дій під впливом психологічного тиску з боку працівників
міліції. Просить вирок суду змінити,
перекваліфікувати його дії зі ст.ст. 115 ч. 2 п. 6, 187 ч. 4 КК України
на ст. 123 КК України та пом'якшити покарання.

У касаційній скарзі
захисник ОСОБА_1 також просить вирок суду змінити, дати діям ОСОБА_3 щодо подій 24 лютого 2006
року правильну юридичну оцінку та пом'якшити покарання. При цьому захисник
посилається на те, що по справі не здобуто і вироку суду не наведено доказів
наявності у ОСОБА_3 умислу на вбивство ОСОБА_6 та корисливого мотиву. Указує,
що засуджений та потерпіла тривалий час знаходилися у цивільному шлюбі, вели спільне
господарство, а тому все майно було їх спільною власністю, тобто відсутній
предмет посягання, передбачений ст. 187 КК України, а саме - чуже майно.

Потерпілими та захисником ОСОБА_2 подані заперечення на
касаційні скарги засудженого та його захисника.

Заслухавши доповідача, пояснення
засудженого та його захисника, які підтримали касаційні скарги, пояснення
прокурора, потерпілих та їх захисника, які вважали вирок законним і
обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та, обговоривши доводи, викладені у
касаційних скаргах, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають із
наступних підстав.

Висновок суду про доведеність
винуватості ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, за які його
засуджено, відповідає фактичним обставинам справи, обґрунтований сукупністю
доказів, розглянутих у судовому засіданні, наведених у вироку і належно
оцінених судом, і є правильним.

Цей висновок, зокрема, ґрунтується на
показаннях самого засудженого під час досудового слідства та судового розгляду
справи, потерпілих ОСОБА_4, ОСОБА_5, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, на даних, що містяться у протоколах огляду місця події,
виїмки та вилучення, у висновках судово-імунологічної та судово-медичних
експертиз.

Так, у стадії досудового слідства ОСОБА_3 на допитах в якості підозрюваного і обвинуваченого, у
тому числі, і при відтворенні обстановки та обставин події, неодноразово давав
показання про те, що 24 лютого 2006 року прийшов до ОСОБА_6 із метою забрати
гроші. Під час розмови з останньою вимагав у неї гроші та, отримавши відмову,
взяв на подвір'ї сокиру, обухом якої наніс потерпілій декілька ударів по
голові. Після цього, дізнавшись від потерпілої, де знаходяться гроші, він їх
забрав та втік із місця події.

Зазначені показанняОСОБА_3 щодо мотиву його дій узгоджуються з послідовними
показаннями потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5, із яких
убачається, що напередодні подій ОСОБА_3 цікавився у них грошима, які їх мати -
ОСОБА_6 отримала від продажу телиці та знав, що ці гроші остання
віддала за борги. 120 гривень, якими заволодів засуджений, належали їх матері
та були залишком її пенсії.

Наприкінці досудового слідства та в
судовому засіданні ОСОБА_3 змінив
показання щодо мотиву своїх дій
та почав стверджувати, що наніс потерпілій декілька ударів обухом сокири
по голові внаслідок тяжкої образи з боку потерпілої, тобто діяв у стані
сильного душевного хвилювання.

Перевіривши причини зміни ОСОБА_3 показань, суд дійшов правильного висновку, що це
зумовлено позицією його захисту та бажанням уникнути відповідальності за
фактично скоєне.

Отже, наведені докази, а також характер
розвитку подій та дії засудженого, який після нанесення ударів потерпілій,
заволодів грошима, свідчать про те, що домінуючим мотивом його дій був
корисливий мотив та спростовують посилання засудженого та його захисника у
касаційних скаргах про відсутність у діях
ОСОБА_3 корисливого
мотиву; про те, що гроші, якими заволодів засуджений були його спільною
власністю з потерпілою, а тому відсутній предмет посягання; що ОСОБА_3 знаходився у стані сильного душевного хвилювання, на що
вказують і дані стаціонарної судово-психіатричної експертизи щодо засудженого.

Посилання засудженого та його захисника
на відсутність у ОСОБА_3 умислу на вбивство потерпілої, є
безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Згідно з висновками судово-медичних і судово-імунологічної
експертизи виявленою на місці події сокирою ОСОБА_6 були заподіяні
тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, у виді
множинних забійно-рублених ран м'яких тканин голови, множинних переломів кісток
склепіння черепа з переходом на основу. Смерть ОСОБА_6 настала від
відкритої черепно-мозкової травми, яка за своїм перебігом ускладнилася набряком
і дислокацією головного мозку.

Таким чином, суд повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши фактичні обставини справи, перевіривши усі наведені на
свій захист засудженим версії, ретельно дослідивши наявні у справі докази в їх
сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку, що дії ОСОБА_3 були спрямовані
на умисне вбивство ОСОБА_6 із користі під час розбійного нападу
на неї, оскільки про це свідчать не тільки показання ОСОБА_3 на досудовому
слідстві, а й дані щодо кількості, характеру, локалізації виявлених у
потерпілої ушкоджень, сили нанесення їй ударів, знаряддя злочину.

Наносячи обухом сокири зі значною силою
велику кількість ударів у життєво важливий орган - голову, ОСОБА_3 реально усвідомлював суспільно-небезпечний характер
своїх дій, передбачав та бажав настання саме таких тяжких наслідків, як смерть
потерпілої, тобто це охоплювалось його умислом.

Висновок суду про доведеність
винуватості ОСОБА_3 у заподіянні 29 грудня 2005 року ОСОБА_6 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження,
засудженим та його захисником не оспорюється і підтверджується сукупністю
доказів, зібраних у встановленому законом порядку, і досліджених судом, яким
дана належна оцінка.

Дії засудженогоОСОБА_3 за ч. 4 ст. 187,
п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 122 КК України кваліфіковані правильно.

Що стосується посилань засудженого на
порушення під час досудового слідства його права на захист, то вони є
безпідставними.

Як убачається з матеріалів справи,
кримінальна справа була порушена 27 лютого 2006 року за фактом заподіяння ОСОБА_6 тяжких тілесних ушкоджень за ознаками злочину,
передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

ОСОБА_3 як підозрюваному, а пізніше як обвинуваченому
роз'яснювалося його право на захист, у тому числі, мати захисника, від участі
якого він відмовився. З 14 березня 2006 року до участі в справі в якості
захисника обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1
ст. 121 КК України був допущений адвокат ОСОБА_1, який здійснював захист засудженого як
на досудовому слідстві, так і у суді.

Отже, підстав вважати, що на досудовому
слідстві було порушено правоОСОБА_3 на захист, немає.

Доводи засудженого про застосування до
нього недозволених методів слідства також є безпідставними та спростовуються
матеріалами справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
по даній справі не було допущено істотних порушень кримінально-процесуального
законодавства, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно
розглянути справу і постановити законний та обґрунтований вирок.

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчинених
злочинів, дані про його особу та у вироку навів доводи, чому вважає, що
засуджений являє собою особливу небезпеку для суспільства. Рішення суду про
призначення ОСОБА_3 довічного позбавлення волі є
переконливим.

Колегія суддів не знаходить підстав для
пом'якшення покарання засудженому, оскільки воно є необхідним і достатнім.

З урахуванням наведеного, керуючись
ст.ст. 394, 395, 396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги засудженого ОСОБА_3 та захисника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а вирок
апеляційного суду Вінницької області від 13 листопада 2006 року щодо ОСОБА_3 - без зміни.

С у д д і:

Коновалов В.М. Гошовська Т.В. Пивовар В.Ф.