Провадження № 1-кп/127/312/15
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22.06.2015 року Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження -
з боку обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 ,
з боку захисту: обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниці, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, студента 4-го курсу НАВС, проживаючого: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 ч. 1 КК України, відомості про яке внесені 29 серпня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000060,-

В С Т А Н О В И В:
21 липня 2014 року, приблизно, о 15.00 год. обвинувачений ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи з прямим умислом та з метою ухилитися від військової служби взагалі, знаючи про те, що він повинен продовжувати проходити військову службу за контрактом до оголошення демобілізації, враховуючи стан у державі, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України самовільно без поважних причин залишив військову частину НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та в подальшому, маючи об`єктивну можливість повернутись на службу, проводив час на власний розсуд, не маючи наміру повернутись у військову частину. Крім того, не приймав ніяких заходів для повернення на військову службу, проживаючи в м. Вінниці, неодноразовими вимогами командування військової частини НОМЕР_1 щодо повернення до військової частини нехтував та заперечував свою приналежність до військової служби за контрактом, чим вчинив дезертирство.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, суду пояснив, що 2011 році він добровільно прийшов служити згідно контракту на три роки. Його контракт закінчувався 11 липня 2014 року. 22 квітня 2014 року він подав рапорт тимчасово виконуючому обов`язки командира 3-ї стрілецької роти ОСОБА_7 про звільнення його з військової служби в запас ЗСУ у зв`язку із закінченням строку контракту. Даний рапорт був задоволений, йому було надано направлення на ВЛК. 21 липня 2014 року зранку він прийшов оформити своє звільнення в запас, жодного наказу з приводу продовження дії контракту йому керівництвом військової частини надано не було, а в усній формі було сказано, що він повинен продовжити службу на невизначений термін. З цього приводу він проконсультувався з юристами та директором Вінницької філії Національної академії Внутрішніх справ, які запевнили, що його дії носять правомірний характер, дія контракту закінчена і він може не виходити на службу. Будучи впевненим в правомірності своїх дій, він писав неодноразово скарги у військову прокуратуру, в Генеральну прокуратуру України з метою захисту своїх порушених прав. Вважає, що в його діях відсутній склад злочину, командування військової частини НОМЕР_1 порушило його конституційні права, передбачені ст.ст. 8, 23 та 64 Конституції України, тому просить суд його виправдати.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина повністю підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами.
Так, свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що він проходить службу начальником штабу стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в якій проходив службу за контрактом обвинувачений ОСОБА_5 21 липня 2014 року ОСОБА_5 закінчив проходити лікувальну комісію, прийшов до військової частини, де йому було доведено наказ, що у нього продовжується термін служби за контрактом до виходу закону про демобілізацію. Йому зателефонував начальник групи комплектування проходження служби особовим складом ОСОБА_9 , який повідомив, що в присутності командира військової частини ОСОБА_10 , він довів до ОСОБА_5 наказ про продовження служби за контрактом та провів з ним роз`яснювальну роботу щодо чинного законодавства, однак обвинувачений відмовився продовжувати службу. Він телефонував обвинуваченому, розмовляв з його матір`ю, однак вони стверджували, що дія контракту закінчилась і ОСОБА_5 служити не буде.
Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що він проходить службу начальником групи комплектування проходження служби особовим складом військової частини НОМЕР_1 . В липні 2011 року між військовою частиною НОМЕР_1 та ОСОБА_5 було підписано контракти на проходження військової служби. В той же день командиром військової частини ОСОБА_10 було видано наказ про прийняття ОСОБА_5 на військову службу за контрактом терміном на три роки з 12 липня 2011 року по 11 липня 2014 року та призначено на посаду стрільця радіотелефоніста другого відділення першого взводу третьої стрілецької роти першого стрілецького батальйону з присвоєння первинного військового звання «солдат». У квітні 2014 року ОСОБА_5 було написано рапорт про звільнення у запас ЗСУ в зв`язку із закінченням строку контракту. В липні 2014 року відбулося засідання атестаційної комісії та відповідно до ч. 8 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» комісією було прийнято рішення про продовження контракту солдату ОСОБА_5 на невизначений термін до оголошення рішення про демобілізацію. Згідно з рапортом солдата ОСОБА_5 про звільнення у запас, його було направлено 23 червня 2014 року на проходження військово лікарської комісії УМВС України у Вінницькій області для встановлення ступеня придатності до військової служби. ОСОБА_5 проходив ВЛК до 21 липня 2014 року. Вранці 21 липня 2014 року ОСОБА_5 прийшов до військової частини НОМЕР_1 після проходження ВЛК та наполягав на своєму звільненні з військової служби в зв`язку із закінченням дії контракту. Він роз`яснив йому, що на даний час він не може бути звільнений згідно із Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» та Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Оскільки ОСОБА_5 не погоджувався, що має продовжувати службу за контрактом, то він одразу про це повідомив начальника юридичної служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_11 та т.в.о. командира стрілецького батальйона майора ОСОБА_8 , які також провели з солдатом ОСОБА_5 роз`яснювальну роботу щодо вимог вищевказаного законодавства, про що були здійснені відповідні записи у листі індивідуальних бесід.
Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що він проходить службу начальником юридичної служби у військовій частині НОМЕР_1 . 21 липня 2014 року до нього звернувся капітан ОСОБА_9 і попросив провести роз`яснювальну роботу з солдатом ОСОБА_5 щодо продовження останньому дії контракту на невизначений термін до оголошення демобілізації, в зв`язку з тим, що той відмовляється надалі продовжувати військову службу за контрактом. Він провів таку роз`яснювальну роботу, посилаючись на Указ Президента України №303/2014 від 17 березня 2014 року «Про часткову мобілізацію», ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», в якій зазначено, що є особливим періодом, ст. 23 ч. 9 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», яка передбачає, що у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. Крім того, він роз`яснив солдату ОСОБА_5 вимоги статей Кримінального кодексу України щодо невиконання наказу, самовільного залишення військової частини або місця служби, дезертирства та ухилення від військової служби шляхом самокалічення або іншим способом. ОСОБА_5 сказав, що все зрозумів, однак наступного дня 22 липня 2014 року він дізнався, що ОСОБА_5 не вийшов на службу до військової частини НОМЕР_1 . В той же день після обіду до військової частини прийшла мати солдата ОСОБА_5 ОСОБА_12 для отримання роз`яснень щодо дій командування військової частини НОМЕР_1 , а саме, чому її сина не звільняють з військової служби, хоча у нього закінчився контракт. Їй були надані роз`яснення ОСОБА_11 та ОСОБА_8 аналогічні роз`ясненням, які були надані її сину ОСОБА_5 .
Свідок ОСОБА_13 суду пояснив, що він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 командиром взводу першої стрілецької роти. Він з майором ОСОБА_14 їздили додому до ОСОБА_5 та розмовляли з його батьком, розповідали останньому, що ОСОБА_5 можуть притягнути до кримінальної відповідальності за дезертирство, на що батько сказав, що контракт у сина закінчився і продовжувати службу син не буде.
Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 командиром роти. У нього в роті три роки служив солдат ОСОБА_5 , якого він може охарактеризувати з позитивної сторони. В липні 2014 року, коли у ОСОБА_5 закінчився контракт, він був у АТО. Коли повернувся, то дізнався, що ОСОБА_5 не виходить на службу. Він йому телефонував, роз`яснював про необхідність продовження служби за контрактом, однак безрезультатно.
Свідок ОСОБА_12 матір обвинуваченого ОСОБА_5 , суду пояснила, що 11 квітня 2014 року її син написав рапорт на звільнення з військової служби в зв`язку із закінченням дії контракту. 21 липня 2014 року син пішов до військової частини НОМЕР_1 , де йому відмовили у звільнені та видачі документів щодо звільнення посилаючись на ст. 23 ч. 8 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Того ж дня вони з сином пішли у військову прокуратуру та написали скаргу на неправомірні дії командування військової частини НОМЕР_1 . 15 вересня 2014 року з військової прокуратури їй прийшло повідомлення, що відносно її сина порушена кримінальна справа за ст. 408 ч. 1 КК України.
Експерт ОСОБА_16 в судовому засіданні підтримав висновки статутної експертизи від 22 вересня 2014 року, при цьому пояснив, що наказ командира частини має бути виконаний, а в разі незгоди з ним оскаржений в порядку, визначеному Статутом ЗСУ.
Вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення також підтверджується: витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 МВС України №154 від 11 липня 2014 року, згідно з яким солдату ОСОБА_5 , стрільцю радіотелефоністу 2-го відділення 1-го стрілецького взводу 3-ї стрілецької роти стрілецького батальйону продовжено дію контракту понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації згідно зі ст. 23 ч. 8 Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с. 49); протоколом №16 засідання атестаційної комісії військової частини НОМЕР_1 від 03 липня 2014 року, згідно з яким комісія зробила висновок з атестації щодо солдата ОСОБА_5 клопотати про продовження йому терміну дії контракту понад встановлений строк до закінчення особливого періоду (а.с. 52 зворот); витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ МВС України №134 від 12 липня 2011 року, згідно з яким зарахувати в списки особового складу частини та на всі види забезпечення ОСОБА_5 , який відповідно до наказу командира частини від 30 червня 2011 року №10 о/с прийнятий на військову службу за контрактом на три роки з 12 липня 2011 року по 11 липня 2014 року та призначений на посаду водія стрільця радіотелефоніста 2 го відділення 1 - го взводу 3 - ї стрілецької роти 1 - го стрілецького батальйону (ВОС 100915/637П) з присвоєнням первинного військового звання «солдат» (а.с. 55); листом проведення індивідуально виховної роботи та бесід з солдатом ОСОБА_5 , згідно з яким 21 липня 2015 року є три записи про проведення з ним бесіди щодо порядку проходження служби та 24 липня 2014 року є запис майора ОСОБА_14 , що він спілкувався з батьком військовослужбовця ОСОБА_5 і повідомив про відповідальність його сина за ухилення від військової служби (а.с. 57); матеріалами особової справи солдата ОСОБА_5 , в якій знаходиться контракт про проходження військової служби у Внутрішніх Військах МВС України, згідно з яким стрілець радіотелефоніст 2 го відділення 1-го взводу 3-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону ОСОБА_5 12 липня 2011 року уклав контракт на три роки з військовою частиною НОМЕР_1 (а.с. 67-68); актом статутної експертизи від 22 вересня 2014 року, згідно з яким дії командування військової частини НОМЕР_1 щодо продовження дії контракту солдату ОСОБА_5 понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, які полягали в виданні наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 липня 2014 року №154, відповідають вимогам частини восьмої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» в редакції закону, який діяв на час видання наказу (зміни внесено згідно із законом від 20 травня 2014 року №1275-УІІ, який набрав чинності 08 червня 2014 року. Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 липня 2014 року №154 відповідає вимогам законодавства України, тобто він не є явно злочинним, солдат ОСОБА_5 не мав законних підстав для невиконання зазначеного наказу, у зв`язку з чим не мав права відмовитись від його виконання. Дії солдата ОСОБА_5 щодо відмови від виконання вимог наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 11 липня 2014 року №154 вимогам нормативно правових актів не відповідають (а.с. 84-98); витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГ України №102 від 20 квітня 2015 року, згідно з яким частково внесено зміни в п. 2 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12 липня 2011 року №134 по стройовій частині «Про зарахування в списки особового складу частини та на всі види забезпечення з 12 липня 2011 року та викласти його в наступній редакції: ОСОБА_5 , який відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 30 червня 2011 року №10 о/с прийнятий на військову службу за контрактом на три роки з 12 липня 2011 року по 11 липня 2014 року та призначений на посаду стрільця радіотелефоніста 2-го відділення 1-го взводу 3-ї стрілецької роти стрілецького батальйону (ВОС 100915П/637) з присвоєнням первинного військового звання «солдат» (а.с. 131); контрактом про проходження військової служби у Внутрішніх Військах МВС України, згідно з яким стрілець радіотелефоніст 2 го відділення 1-го взводу 3-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону ОСОБА_5 12 липня 2011 року уклав контракт на три роки з військовою частиною НОМЕР_1 , з внесеними в установленому законом порядку виправленнями (а.с. 132).
Аналізуючи всі докази в їх сукупності, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст. 408 ч. 1 КК України дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 уклав контракт про проходження військової служби у внутрішніх військах МВС України строком на три роки з 12 липня 2011 року по 11 липня 2014 року. 12 липня 2011 року, відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 №134 (по стройовій частині) від 12 липня 2011 року та №102 (по стройовій частині) від 20 квітня 2015 року, ОСОБА_5 зараховано в списки особового складу частини на всі види забезпечення та призначено на посаду стрільця радіотелефоніста 2-го відділення 1-го взводу 3-ї стрілецької роти 1-го стрілецького батальйону з присвоєнням первинного військового звання «солдат».
Частиною 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. Станом на липень 2014 року закону про демобілізацію прийнято не було.
11 липня 2014 року т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_17 , у відповідності до Закону України від 17 березня 2014 року №1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», Законів України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок та військову службу», видав наказ (по стройовій частині) №154 від 11 липня 2014 року, на підставі якого солдату ОСОБА_5 продовжено строк дії контракту понад встановлений строк, до оголошення демобілізації, що відповідає частині 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». В цей час солдат ОСОБА_5 проходив військово лікарську комісію на ступінь придатності до військової служби та перебував на лікуванні.
21 липня 2014 року начальником групи комплектування та проходження служби особовим складом військової частини НОМЕР_1 капітаном ОСОБА_9 солдату ОСОБА_5 було доведено наказ командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 11 липня 2014 року щодо продовження строку дії контракту понад встановлений строк до оголошення демобілізації, ознайомитись із яким солдат ОСОБА_5 відмовився.
Свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_8 суду пояснили, що ними та командиром військової частини НОМЕР_1 полковником ОСОБА_10 з обвинуваченим ОСОБА_5 проведено бесіду та роз`яснено вимоги Закону України від 17 березня 2014 року №1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», Законів України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», а також попередили обвинуваченого про кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини.
Обвинувачений ОСОБА_5 , діючи усупереч наказу командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 11 липня 2014 року щодо продовження строку дії контракту понад встановлений строк до оголошення демобілізації, в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, грубо порушуючи порядок проходження військової служби, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокується в АДРЕСА_2 , з метою ухилитися від військової служби.
Згідно з чинним законодавством наказ командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 11 липня 2014 року має бути виконаним або оскарженим в установленому законом порядку, чого ОСОБА_5 не зробив.
Обвинувачений ОСОБА_5 ніяких заходів не приймав для повернення на військову службу, проживаючи в м. Вінниці, неодноразовими вимогами командування військової частини НОМЕР_1 щодо повернення до військової частини нехтував та стверджував, що в Україні особливого періоду немає, а тому дія його контракту закінчена. З метою ухилитись від військової служби, обвинувачений ОСОБА_5 протизаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який повинен виконувати як громадянин України на підставі ст.ст. 17, 65 Конституції України.
Невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 суд розцінює як засіб захисту з метою уникнути кримінальної відповідальності, його показання спростовуються показаннями свідків: ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , експерта ОСОБА_16 та вищепроаналізованими письмовими доказами.
Суд, кваліфікуючи дії ОСОБА_5 за ст. 408 ч. 1 КК України, як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, вважає, що в діях обвинуваченого є прямий умисел на самовільне залишення військової частини з метою ухилитися від військової служби, оскільки він проігнорував роз`яснення законів, які регулюють продовження дії контракту понад встановлені строки на особливий період до оголошення демобілізації, про що в судовому засіданні пояснили вищезазначені свідки, не оскаржив наказ командира військової частини НОМЕР_1 №154 від 11 липня 2014 року в установленому законом порядку, при цьому усвідомлював, що закону про демобілізацію не було, про що сам пояснив в судовому засіданні.
При встановлених обставинах, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення доведена і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.
При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обвинувачений ОСОБА_5 до кримінальної відповідальності притягується вперше, характеризується посередньо за місцем служби.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, суд вважає, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання у виді позбавлення волі.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В:
Визнати винним ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 408 ч. 1 КК України, і призначити йому покарання у виді 2 (двох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.
На вирок суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.
Суддя: