АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/833/15 Справа № 200/1610/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря - ОСОБА_5
розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровськ кримінальне провадження №0000927 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора у Дніпропетровської області ОСОБА_6 на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року щодо

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

який народився у м.Дніпропетровську,

проживає за адресою

АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого за ч.1 ст.259 КК України,

за участю прокурора - ОСОБА_8

обвинуваченого - ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

Першим заступником прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_6 принесена апеляційна скарга на вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 , в якій він, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та ухвалити свій вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч.1 ст.259 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року ОСОБА_7 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.259 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі ст.ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік. На підставі ст.76 КК України покладено обов`язки не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати в сумі 786грн 24коп за проведення експертизи № 70/32-951 від 06.01.2015 року

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь 8-го державного пожежно-рятувального загону ГУ ДНС України в Дніпропетровській області збитки в сумі 11008 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор вказує на те, що згідно вимог ст.69 КК України, суд, встановивши дві або більше пом`якшуючі покарання обставини, може призначити покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченого законом за злочин, винним у вчиненні якого визнано обвинуваченого або перейти до покарання більш м`якого виду, про що зобов`язаний навести у мотивувальній частині вироку, та зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній частині вироку послатися на ч.1 ст.69 КК України. Усупереч цим вимогам суд визнав лише одну обставину, яка пом`якшує покарання ОСОБА_7 та істотно знижує ступінь вчиненого злочину - щире каяття. Також суд при призначенні покарання врахував тяжкість вчиненого злочину ОСОБА_7 , який відніс всупереч вимогам ст.12 КК України до категорії злочину невеликої тяжкості.

В той же час за санкцією ч.1 ст.259 КК України зазначений злочин відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких.

Як вбачається з резолютивної частини вироку Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18.02.2015. суд, визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.259 КК України, без застосування ст.69 КК України, призначив покарання у виді обмеження волі, хоча такий вид покарання не передбачено санкцією даної статті, що призвело до не застосування судом закону, який підлягає застосуванню при призначенні покарання.

Крім того, при призначенні покарання судом недостатньо враховано суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення.

Вироком суду встановлено, що 09.12.2014 року о 17 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля кінотеатру «Січ», розташованому за адресою м.Дніпропетровськ вул.Панікахі буд.59, достовірно знаючи, що розповсюджена ним інформація завідомо неправдива, розуміючи, що подібне повідомлення викликає обстановку страху у населення, порушує громадську безпеку, шляхом використання свого мобільного телефону марки «Nokia Xpress Music 5130с-2», imei - НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора «Life» № НОМЕР_2 , здійснив дзвінок на спеціальну телефону лінію "102" Дніпропетровського міського управління МВС України в Дніпропетровській області та повідомив про мінування залізничного вокзалу ст.Дніпропетровськ-Головний Придніпровської залізниці, що загрожувало загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками. Згідно акта перевірки об`єкта на наявність вибухових пристроїв №09/2-1 від 09.12.2014 відділу вибухотехнічних та пожежотехнічних експертиз НДЕКЦ при ГУМВС України в Дніпропетровській області в приміщеннях залізничного вокзалу ст.Дніпропетровськ-Головний та прилеглої до нього території вибухових речовин, пристроїв та предметів не виявлено.

Повідомлення ОСОБА_7 про завідомо неправдиве мінування залізничного вокзалу ст.Дніпропетровськ - Головний Придніпровської залізниці призвело до тимчасової зупинки роботи всіх підрозділів вокзалу, порушення технології обслуговування пасажирів, виїзду одного відділення 2-ї державної пожежно-рятувальної частини 8-го державного пожежно-рятувального загону та оперативно-координаційного центру ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області, виїзду однієї бригади Центральної підстанції КЗ «Дніпропетровської станції швидкої медичної допомоги» ДОР», що потягло за собою

понесення даними організаціями матеріальних збитків, так як факт мінування залізничного вокзалу не підтвердився.

В результаті злочинних дій ОСОБА_7 сума матеріальних збитків, завданих ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області становить 11008 гривень, сума матеріальних збитків, завданих КЗ «Дніпропетровська станція швидкої медичної допомоги» ДОР» становить 137 гривень 23 копійки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_8 , який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та зазначив, що в скоєному він розкаявся, а призначене покарання вважає справедливим, з ним мешкає та у нього на утриманні перебуває малолітня дитина 2006 року народження, в судових дебатах учасники підтримали такі ж позиції, в останньому слові обвинувачений просив не позбавляти його волі та вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження разом з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Як видно з вироку, суд перевірив обґрунтованість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_7 та дав відповідну оцінку доказам по даному кримінальному провадженню. Висновки суду відповідають фактичним обставинам провадження.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, за який він засуджений, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі прокурора не оспорюються, а тому відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів якщо обвинуваченим, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначення покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному, суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину

Призначаючи покарання ОСОБА_7 за скоєний злочин, суд врахував, що ОСОБА_7 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітню дитину, щиро кається у скоєному, і ця обставина визнана судом відповідно ст.66 КК України як обставина, що пом`якшує покарання, а також, що скоєний обвинуваченим злочин відноситься до злочину невеликої тяжкості та прийшов до висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.259 КК України у виді обмеження волі та звільнити обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, встановивши іспитовий строк.

Однак, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.259 КК України, суд не врахував, що санкція зазначеного кримінального закону передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від двох до шести років, тому злочин, передбачений ч.1 ст.259 КК України за класифікацією злочинів, встановлених ст.12 КК України є тяжким злочином як такий, за який передбачене основне покарання у виді позбавлення волі більше ніж п`ять років.

Тому суд, виконуючи вимоги ст.65 КК України при призначенні покарання, невірно визначив злочин, передбачений ч.1 ст.259 КК України як злочин невеликої тяжкості та прийшов до висновку про можливість призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі, тоді як такий вид покарання не передбачено санкцією ч.1 ст.259 КК України. При цьому суд не застосував ст.69 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що є підставою для скасування судового рішення відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України. В даному випадку неправильним застосуванням закону

України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, що передбачено п.1 ч.1 ст.413 КПК України, на що обґрунтовано вказує в апеляційній скарзі прокурор.

Крім того, рішення суду першої інстанції про звільнення ОСОБА_7 від відбуття покарання на підставі ст.75 КК України, належним чином не вмотивоване.

Суд, приймаючи рішення про призначення покарання ОСОБА_7 та звільняючи його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, врахував особу обвинуваченого та тяжкість злочину, скоєного ним, який в порушення вимог ч.4 ст.12 КК України, зазначив як злочин невеликої тяжкості.

Посилання у вироку на те, що призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характеру вчиненого обвинуваченим злочину, та що злочин скоєно у сфері громадської безпеки.

Суд не врахував характер та мотиви умисних дій обвинуваченого, суспільну небезпеку вчиненого злочину, що призвело до тимчасової зупинки роботи всіх підрозділів центрального залізничного вокзалу ст.Дніпропетровськ-Головний, порушення технології обслуговування пасажирів.

Отже, приймаючи рішення про застосування до ОСОБА_7 ст.75 КК України та звільняючи його від відбування покарання, суд фактично не навів у вироку переконливих доводів про доцільність його умовного засудження, пославшись на тяжкість злочину та характеризуючи особу обвинуваченого дані.

Згідно п.3 ч.1 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Виходячи з наведеного, на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів визнає вирок

щодо ОСОБА_7 таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, за необхідністю застосування більш суворого покарання, з постановленням свого вироку в частині призначення обвинуваченому покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів відповідно вимог ст.65 КК України, враховує, що злочин, вчинений ним, відноситься до тяжких, особу обвинуваченого, який працює неофіційно, позитивно характеризується за місцем проживання, у нього на утриманні перебуває малолітня дитина, раніше не судимий.

Колегія суддів враховує обставини, що згідно ст.66 КК України, пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, якими визнає щире каяття обвинуваченого у скоєному та ту обставину, що малолітня дитина - ОСОБА_9 , 2006р народження, декілька років мешкає разом з обвинуваченим, мати дитини мешкає з іншою сім`єю, що підтверджується довідкою місця проживання обвинуваченого.

Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено, не зазначив такі в апеляційній скарзі і прокурор.

Відповідно до положень ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті.

Вищезазначене, на думку колегії суддів, є підставою для застосування ч.1 ст.69 КК України та призначення обвинуваченому більш м`якого виду покарання, ніж передбаченому санкцією частини першої ст.259 КК України, а саме - покарання у виді обмеження волі, що буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора у Дніпропетровської області ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання - скасувати.

Призначити ОСОБА_7 за ч.1 ст.259 КК України, з застосуванням ч.1 ст.69 КК України, покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту виконання вироку.
В решті вирок суду залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Вирок може бути оскаржений безпосередньо у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді