У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

Головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Паневіна В.О. та
Пекного С.Д.,

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві 9 січня
2007 року кримінальну справу за
касаційним поданням прокурора Філя С.В., який брав участь у розгляді справи в
судах першої та апеляційної інстанцій,
касаційними скаргами засудженого ОСОБА_1 і в його інтересах захисника ОСОБА_2,-

встановила:

вироком Залізничного районного суду
міста Києва від 15 лютого 2000 року

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
Республіки Афганістан, мешканця міста Одеси, раніше не судимого, -

засуджено за ст. 229-1 ч. 3 КК України 1960 року на 12
років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

ОСОБА_1 відбував покарання у
Нізгурецькій виправній колонії Житомирської області НОМЕР_1, начальник якої 29
листопада 2005 року звернувся до місцевого суду з поданням про заміну
невідбутої частини покарання більш м'яким.

Постановою Бердичівського
міськрайонного суду Житомирської області від 16 січня 2006 року було прийнято
рішення про відмову в задоволенні подання начальника Нізгурецької виправної колонії Житомирської
області НОМЕР_1 про заміну засудженому ОСОБА_1 невідбутої частини покарання
більш м'яким.

Рішення місцевого суду обґрунтовано
тим, що за вироком суду ОСОБА_1 засуджено за вчиненням особливо тяжкого
злочину, а тому відповідно до вимог ст. 82 КК України 2001 року заміна
невідбутої частини покарання більш м'яким можлива лише за умови відбуття ним
двох третин призначеного покарання, а цей засуджений відбув тільки його
половину.

Ухвалою Апеляційного суду
Житомирської області від 28 лютого 2006 року зазначена постанова суду залишена
без зміни.

У касаційній скарзі засудженого
ОСОБА_1 порушується питання про скасування постановлених у справі судових
рішень з направленням її на новий судовий розгляд. Свою вимогу він мотивує тим,
що судом неправильно було застосовано кримінальний закон 1960 року про віднесення
злочину до особливо тяжкого, що потягло за собою також неправильне застосування
закону, яким визначено порядок заміни невідбутої частини покарання більш
м'яким. Він також вважає, що суд не мав права застосовувати закон, який
погіршує його становище.

Касаційна скарга захисника ОСОБА_2
по суті аналогічна скарзі засудженого. Одночасно захисник зазначає про те, що
ст. 7-1 КК України 1960 року визначено вичерпний перелік тяжких злочинів, до
якого входила і ст. 229-1 КК України 1960 року, тому суд у своєму рішенні
допустив неправильне тлумачення закону, зробивши посилання на ст. ст. 24 і 25
КК України 1960 року. Крім того, на її думку, рішення місцевого суду і
апеляційної інстанції містять суперечливі посилання на різні закони, що є
неприпустимим. Також захисник зазначає, що при постановленні цього рішення
місцевий суд повинен був також керуватися вимогами Прикінцевих та перехідних
положень Кримінального кодексу України 2001 року.

Мотиви касаційного подання
прокурора, а також викладене у ньому прохання аналогічне по суті скаргам
засудженого та в його інтересах захисника. Прокурор також не погоджується з
постановленими у справі судовими рішеннями, просить їх скасувати і направити
справу на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді
Верховного Суду України, перевіривши
матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи касаційного подання та
касаційних скарг, колегія суддів не вбачає підстав для внесення справи на
касаційний розгляд з метою перегляду постановлених у ній судових рішень.

Постанова місцевого суду та ухвала
апеляційного суд відповідають вимогам закону. Як правильно зазначено у цих
судових рішеннях, ОСОБА_1 було засуджено за вчинення злочину, що передбачений ст. 229-1 ч. 3 КК
України 1960 року, який згідно статті 25 КК України 1960 року визнавався
особливо тяжким. У відповідності до вимог ст. 52 КК України 1960 року
умовно-дострокове звільнення та заміна невідбутої частини покарання більш
м'яким до особи, засудженої за ст. 229-1 ч. 3 КК України 1960 року, могло бути
застосовано після фактичного відбуття нею не менше трьох чвертей призначеного
строку покарання, а згідно з вимогами
ст. 82 КК України до особи, яка вчинила особливо тяжкий злочин, заміна
невідбутої частини покарання більш м'яким можлива після фактичного відбуття
засудженим не менше двох третин строку покарання. Оскільки КК України 2001 року
в даному випадку передбачає поліпшення становища особи при вирішенні питання
про заміну невідбутої частини покарання на більш м'яке, то суди правильно
зазначили, що ОСОБА_1 повинен відбути не менше двох третин строку призначеного
покарання для вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш
м'яким. Тому викладені у касаційних скаргах та поданні доводи колегія суддів вважає необгрунтованими.

Не вбачаючи передбачених ст. 398
КПК України підстав для скасування або зміни судових рішень щодо ОСОБА_1 та
керуючись ст. 394 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

відмовити в задоволенні касаційного
подання прокурора, який брав участь у розгляді справи в судах 1-ої та апеляційної інстанцій, а також касаційних
скарг засудженого ОСОБА_1 і в його інтересах захисника ОСОБА_2

С у д д і:

Міщенко С.М. Паневін В.О. Пекний С.Д.

З оригіналом згідно:

Суддя Верховного Суду України
Паневін В.О.