Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2014 року
м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі колегії:

суддів:Єленіної Ж.М., Міщенка С.М.,
Матієк Т.В.,

розглянувши касаційну скаргу
прокурора на вирок Апеляційного суду м.
Києва від 20 червня 2014 року в
кримінальному провадженні № 0002034,

установив:

У касаційній скарзі прокурор,
посилаючись на істотне порушення вимог
кримінального процесуального закону,
порушує питання про скасування вироку
суду апеляційної інстанції та про
призначення нового розгляду в суді
апеляційної інстанції. Вважає, що
ухвалюючи щодо ОСОБА_4 свій вирок,
апеляційний суд у порушення вимог ч. 4
ст. 374, ч. 2 ст. 420 КПК України, не
призначив засудженому покарання за ч. 1
ст. 296 КК України.

Вироком Солом'янського районного суду
м. Києва від 21 березня 2014 року

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м.
Старокостянтинівки Хмельницької
області, мешканця АДРЕСА_1,

засуджено за ч. 1 ст. 296 КК України до
покарання у виді обмеження волі на
строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК
України засудженого звільнено від
відбування покарання з випробуванням
зі встановленням іспитового строку
тривалістю 1 рік та з покладенням на
нього обов'язків, передбачених
пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано
винуватим у тому, що він 07 жовтня 2013
року приблизно о 06.10 год., перебуваючи в
стані алкогольного сп'яніння, на
платформі станції метро «Вокзальна» КП
«Київський метрополітен» в м. Києві
грубо порушуючи громадський порядок з
мотивів явної неповаги до суспільства,
що супроводжувалось винятковим
цинізмом, з хуліганських спонукань
висловлював образи нецензурною лайкою
відносно потерпілої ОСОБА_5, після його
продемонстрував потерпілій оголений
статевий орган, після чого ОСОБА_5 була
змушена залишити станцію
метрополітені та звернутися за
допомогою до чергової метрополітену.
Хуліганські дії ОСОБА_4 були припинені
працівниками міліції.

Апеляційний суд, частково
задовольнивши апеляційну скаргу
прокурора, який брав участь в розгляді
справи судом першої інстанції,
скасував вирок місцевого суду щодо
ОСОБА_4 в частині призначеного
покарання та постановив новий вирок,
яким ухвалив на підставі статей 71, 72 КК
України до призначеного покарання за ч.
1 ст. 296 КК України у виді обмеження волі
на строк 2 роки частково приєднавши
невідбуту частину покарання за вироком
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2011 року та остаточно
визначив ОСОБА_4 покарання у виді
позбавлення волі на строк 1 рік 6
місяців. Виключено із вироку місцевого
суду посилання на звільнення ОСОБА_4
від відбування покарання на підставі
ст. 75 КК України з іспитовим строком 1
рік та покладенням на нього обов'язків,
передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК
України. На підставі п. «є» ст. 1 Закону
України «Про амністію у 2014 року» ОСОБА_4
звільнено від відбування призначеного
покарання.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
доводи касаційної скарги, дослідивши
додані до неї копії судових рішень, суд
касаційної інстанції дійшов висновку,
що у відкритті касаційного провадження
слід відмовити на таких підставах.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК
України суд касаційної інстанції
постановляє ухвалу про відмову у
відкритті касаційного провадження,
якщо з касаційної скарги, наданих до
неї судових рішень та інших документів
убачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

Висновок суду про доведеність
винуватості ОСОБА_4 у вчиненні
кримінального правопорушення,
правильність кваліфікації його дій за
ч. 1 ст. 296 КК України, підстави ухвалення
нового вироку судом апеляційної
інстанції та застосування щодо
засудженого акту амністії у касаційній
скарзі не оспорюється.

Що стосується доводів касаційної
скарги прокурора про істотне порушення
судом апеляційної інстанції вимог
кримінального процесуального закону,
то вони є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 374 КК України
резолютивна частина обвинувального
вироку має бути викладена чітко й ясно,
щоб при виконанні вироку не виникло
сумнівів і неясності щодо виду і
розміру покарання і змісту інших
рішень, викладених у цій частині
вироку.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними
порушеннями вимог кримінального
процесуального закону є такі порушення
вимог цього Кодексу, які перешкодили чи
могли перешкодити суду ухвалити
законне та обґрунтоване рішення.

Як убачається з вироку суду в апеляції
прокурор просив частково скасувати
вирок місцевого суду та постановити
новий вирок, оскільки ОСОБА_4 вчинив
злочин 7 жовтня 2013 року протягом
невідбутої частини покарання за
попереднім вироком, у зв'язку з чим, суд
повинен був призначити йому покарання
за правилами статей 71, 72 КК України.

У касаційній скарзі прокурора не
наведено таких істотних порушень вимог
кримінального процесуального закону,
які були безумовною підставою для
скасування вироку суду апеляційної
інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 КК України у разі
вчинення особою, до якої було
застосовано умовно-дострокове
звільнення від відбування покарання,
протягом невідбутої частини покарання
нового злочину суд призначає їй
покарання за правилами, передбаченими
статтями 71 і 72 цього Кодексу.

Невідбутою частиною покарання за
попереднім вироком вважається частина
покарання, від відбування якого особу
звільнено умовно-достроково (ст. 81 КК
України).

З наявних у суду касаційної інстанції
копій судових рішень убачається, що
ОСОБА_4 був засуджений вироком
Солом'янського районного суду м. Києва
від 04 квітня 2011 року за ч. 1 ст. 127, ч. 2 ст.
146, ч. 1 ст. 152, ч. 2 ст. 153, ст. 70 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки та постановою
Крижопільського районного суду
Вінницької області від 20 липня 2012 року
звільнений умовно-достроково на
невідбутий строк 1 рік 2 місяці 26 днів.

Грубе порушення громадського порядку з
мотивів явної неповаги до суспільства,
що супроводжувалося винятковим
цинізмом (хуліганство), ОСОБА_4 вчинив 07
жовтня 2010 року, тобто в період строку
умовно-дострокового звільнення,
встановленого попереднім вироком. Тому
апеляційний суд за доводами
апеляційної скарги прокурора
правильно на підставі статей 71, 72 КК
України до призначеного за ч. 1ст. 296 КК
України покарання у виді двох років
обмеження волі частково приєднав
невідбуту частину покарання за
попереднім вироком і на підставі п. є
ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014
році« ОСОБА_4 звільнив від відбування
покарання.

У касаційній скарзі не міститься
аргументів про те, яким чином вказане
прокурором процесуальне порушення
вплинуло на законність оскаржуваного
судового рішення, за умови правильного
при цьому застосування положень статей
71, 72 КК України та положень закону про
застосування амністії. А істотних
порушень вимог кримінального
процесуального закону, які були б
безумовною підставою для скасування
судових рішень щодо ОСОБА_4 не
встановлено.

З огляду на викладене обґрунтування
касаційної скарги не містить
переконливих доводів, які свідчать про
необхідність перевірки матеріалів
кримінального провадження, а з
касаційної скарги та долучених до неї
копій судових рішень убачається, що
підстав для задоволення скарги немає, а
тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК
України підстав для відкриття
провадження немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за
касаційною скаргою прокурора на вирок
Апеляційного суду м. Києва від 20 червня
2014 року щодо ОСОБА_4 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

Ж.М. ЄленінаС.М. МіщенкоТ.В. Матієк