АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВA
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляціями прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року,
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст.89 КК України є таким, що не має судимості ,засуджено:

за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
за ч. 2 ст. 187 КК України до позбавлення волі строком на 7 (сім) років 6 (шість) місяців із конфіскацією всього належного йому майна;
за ч. 1 ст. 153 КК України до позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років;
за ч. 1 ст. 304 КК України до позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначене ОСОБА_14 покарання у виді 7 (семи) років 6 (шести) місяців позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, на 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця Київської обл. м. Бровари, українця, громадянина України, із середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, на 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця Київської обл. м. Бровари, українця, громадянина України, із середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без конфіскації належного йому майна;

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця с. Красногірка Ленінського р-ну АР Крим, українця, громадянина України, з базовою середньою освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимий,
засуджено за вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України на 7 (сім) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_16 задоволено повністю та стягнуто з засудженого ОСОБА_14 на її користь 3105 (три тисячі сто п`ять) гривень.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_14 , 18.03.2012 року, приблизно о 21 годині, проходив біля будинку № 22-Б по вул. Верховної Ради в місті Києві, де побачив раніше незнайому йому ОСОБА_16 та застосовуючи фізичне насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої і виразилось у застосуванні фізичної сили, повалив останню на землю. Після цього, подолавши волю потерпілої до опору, ОСОБА_14 примусив ОСОБА_16 передати йому її власне майно, а саме: мобільний телефон марки Samsung Galaxy, вартістю 3000 гривень, з сім-карткою мобільного оператора Лайф вартістю 10 гривень, із залишком грошових коштів на ній в сумі 15 гривень та карткою пам`яті об`ємом 1 Гб, вартістю 80 гривень. Після цього ОСОБА_14 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник та розпорядився ним на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_16 матеріальну шкоду на загальну суму 3105 гривень.

Крім того, продовжуючи свою злочинну діяльність, 19.03.2012 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, ОСОБА_14 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вступив у попередню змову з ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 на вчинення відкритого викрадення чужого майна. Перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_4 , вони обрали об`єктом своїх посягань майно потерпілої ОСОБА_17 . У подальшому, ОСОБА_14 здійснив розподіл ролей між учасниками, згідно з яким сам він мав безпосередньо здійснювати активні дії щодо потерпілої, а ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 мали спостерігати за навколишньою обстановкою.
Реалізуючи свої злочинні наміри, спрямовані на здійснення нападу, для заволодіння чужим майном, діючи згідно з попереднім розподілом ролей, ОСОБА_14 ззаду підійшов до ОСОБА_17 та розуміючи, що його злочинні дії носять відкритий для потерпілої та інших співучасників вчинення злочину характер, з метою недопущення можливості кричати, обхопив останню однією рукою за голову, прикриваючи при цьому рот, і в подальшому, застосовуючи фізичну силу, повалив ОСОБА_17 на землю. Після цього ОСОБА_14 , не зважаючи на спроби ОСОБА_17 чинити йому опір, з метою доведення свого злочинного наміру, спрямованого на заволодіння її майном, до кінця, застосував щодо неї фізичне насильство, що є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, яке виразилось в нанесенні ударів кулаками в область голови, а також притисканні рукою шиї останньої, від чого ОСОБА_17 відчувала приступи удушення. В цей час, ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , розуміючи, що дії ОСОБА_14 стали відкритими для потерпілої та мають характер небезпечний для її життя та здоров`я, не зупиняли злочинні наміри останнього.
В результаті дій ОСОБА_14 потерпілій ОСОБА_17 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми - струсу головного мозку, синця в лобній ділянці по центру з переходом на волосисту частину голови, синців в проекції та нижньої щелепи зліва, субкон`юнктивального крововиливу справа, садни в проекції лівого кута рота, крововиливу на слизовій оболонці верхньої губи по центру, які відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я; синців на передній поверхні шиї по центру в середній третині, на передній боковій поверхні шиї справа в середній третині; садна на долонній поверхні правої кисті в проекції 1-ї п`ясної кістки, 5-ї п`ясної кістки, на тильній поверхні правого променево-зап`ясткового суглобу, в проекції 3-ї п`ясної кістки проксимальної третини, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Під час вчинення ОСОБА_14 вищевказаних дій щодо ОСОБА_17 , згідно з його усними вказівками, скориставшись заподіяними потерпілій тілесними ушкодженнями, ОСОБА_14 взяв із землі сумку потерпілої та діючи з корисливих мотивів, з метою відкритого заволодіння чужим майном, за попередньою змовою групою осіб, пройшов на залізничний міст, де спільно з ОСОБА_15 та ОСОБА_13 її вміст, в результаті чого ОСОБА_14 викрав грошові кошти в сумі 36 гривень, а ОСОБА_15 та ОСОБА_13 викрали 250 гривень. А в цей час ОСОБА_12 спостерігав за навколишньою обстановкою, з метою попередження учасників нападу про небезпеку. Після цього ОСОБА_14 , перетягнувши потерпілу ОСОБА_17 за бетонну стіну, що знаходилась в п`яти метрах від місця нападу та сховавшись від інших учасників, продовжуючи утримувати ОСОБА_17 на землі та долаючи опір останньої, з метою заволодіння її майном, примусив останню передати йому її мобільний телефон Нокіа-6700, вартістю 1800 гривень, з сім-карткою мобільного оператора Лайф вартістю ЗО гривень, із залишком грошових коштів на рахунку в сумі ЗО гривень. В подальшому ОСОБА_14 , передав телефон ОСОБА_14 з метою подальшого спільного з усіма співучасниками вчиненого злочину розпорядження викраденим майном.
Продовжуючи злочинні дії, насильно утримуючи ОСОБА_17 на землі та сидячи на ній зверху, ОСОБА_14 , у якого виник умисел на задоволення своєї статевої пристрасті, примушував ОСОБА_17 до вступу з ним в статеві відносини природним шляхом, незважаючи на її опір та неодноразові прохання припинити насильницькі дії відносно неї та погрожуючи при цьому зґвалтуванням. В подальшому, ОСОБА_14 , продовжуючи насильно утримувати ОСОБА_17 на землі, незважаючи на відсутність волі останньої до вступу з ним у статеві зносини природним шляхом, примусив ОСОБА_17 вступити з ним в статевий акт неприродним способом, здійснивши у подальшому з потерпілою орально-генітальний статевий акт, що тривав на протязі приблизно 3-5 хвилин, задовольнивши в такий спосіб свою статеву пристрасть неприродним шляхом.
Після цього ОСОБА_14 відпустив потерпілу ОСОБА_17 , а ОСОБА_14 повернув належну їй сумку. В подальшому ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим розпорядились на власний розсуд, розподіливши між собою кошти, отримані в ході вчинення злочину та завдавши ОСОБА_17 матеріальної шкоди на загальну суму 2146 гривень.
Крім того, ОСОБА_14 , будучи достовірно обізнаним в тому що ОСОБА_13 є неповнолітнім, 19.03.2012 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, став ініціатором вчинення тяжкого умисного злочину, пов`язаного із вчиненням нападу з метою заволодіння чужим майном, в групі з ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 . При цьому ОСОБА_14 шляхом переконання викликав в ОСОБА_13 рішучість взяти участь у вчиненні даного злочину, а саме надати йому допомогу у створенні сприятливих умов для вчинення нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя та здоров`я потерпілої ОСОБА_18 , вчинене за попередньою змовою групою осіб, чим ОСОБА_14 вчинив втягнення неповнолітнього у злочинну діяльність.
В поданих апеляціях:
прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого засудженими злочину та їх особам, внаслідок м`якості, а також у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_14 за ч.2 ст. 186 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч.2 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за ч. 1 ст. 153 КК України 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 304 КК України 4 роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, призначите остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна. Призначити ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 за ч.2 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна, кожному. Призначити ОСОБА_13 за ч. 2 ст. 187 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.Виключити з мотивувальної частини вироку щодо ОСОБА_13 кваліфікуючу ознаку «щире каяття». Виключити із описової частини вироку посилання на вчинення ОСОБА_14 розбійного нападу «повторно». В решті вирок залишити без змін.
Як зазначає прокурор, встановлюючи фактичні обставини справи, суд першої інстанції вказав, що після вчинення грабежу щодо потерпілої ОСОБА_16 у ОСОБА_19 лексія виник умисел на вчинення розбійного нападу повторно, що не відповідає обставинам справи, так як ОСОБА_20 не притягувався раніше до кримінальної відповідальності за вчинення розбійних нападів, а вчинення перед розбійним нападом грабежу не створює ознаки повторності. Разом з тим, під час остаточної кваліфікації дій ОСОБА_21 за ч. 2 ст. 187 КК України судом вірно не зазначено кваліфікуючу ознаку вчинення злочину повторно. Судом при призначенні ОСОБА_14 покарання не повною мірою враховано тяжкість та обставини вчинення ним злочинів, частина з яких відносяться до тяжких, дані про його особу, а саме те, що він пільг, інвалідності, нагород, які б перешкоджали відбуттю покарання не має, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, хоча і має погашену судимість. Також в ході судового слідства ОСОБА_14 вину визнав частково, заподіяну шкоду також відшкодував частково, щиро не розкаявся. Призначене цьому засудженому покарання є мінімальним, з огляду на тяжкість вчинених злочинів, а тому не є достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Призначаючи покарання ОСОБА_22 чуку ОСОБА_23 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 в мінімальному розмірі санкції ч.2 ст. 187 КК України, судом не враховано, що вони вину не визнали, заподіяну шкоду не відшкодовували, а отже щиро не розкаялися у вчиненому, пільг, інвалідності, нагород, які б перешкоджали відбуттю покарання не мають, тому призначене покарання не є достатнім для їх виправлення та запобігання вчиненню ними нових злочинів.
При призначенні покарання ОСОБА_13 судом застосовано кримінальний закон, який не підлягає застосуванню - ст. 69 КК України, яка може бути застосована за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Так суд, призначаючи ОСОБА_13 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, у обґрунтування своєї позиції зазначив, що той вчинив злочин, будучи неповнолітнім та щиро розкаявся. Однак зазначене щодо наявності щирого каяття не відповідає дійсності, оскільки в ході судового розгляду ОСОБА_13 вину у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 187 КК України не визнав, заперечував, що вступав у попередню змову з іншими особами на вчинення розбійного нападу, а пояснював, що лише оглянув сумку, яку приніс ОСОБА_24 та викрав звідти грошові кошти За наведених обставин прокурор вважає, що така пом`якшуюча обставина, як «щире каяття» у діях ОСОБА_13 відсутня;
- захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28.10.2014 року відносно ОСОБА_13 , перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити покарання, призначивши його із застосуванням ст. 69 КК України в межах фактично відбутого строку покарання. При цьому зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а дії ОСОБА_13 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 187 КК України. Так, ні в ході досудового слідства, ні в суді не встановлено, що у ОСОБА_13 була попередня змова з ОСОБА_25 та іншими засудженими про напад на потерпілу з метою заволодіння чужим майном поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої, або з погрозою застосування такого насильства. Показання ОСОБА_13 підтверджують, що він не знав та не передбачав, що ОСОБА_20 може застосувати до потерпілої таке насильство. З дій останнього вбачається, що той діяв самостійно, за власною ініціативою, без відома інших засуджених. При цьому ОСОБА_20 не розподіляв ніяких ролей серед інших співучасників, не вказував їм що робити та де знаходитись. ОСОБА_13 в суді показав, що він дійсно пройшов біля гаражів, поруч зі стіною, куди ОСОБА_20 затягнув потерпілу ОСОБА_17 та піднявся на міст разом з ОСОБА_15 та ОСОБА_12 , що підтвердила і потерпіла. У відповідності до висновку судово-медичної експертизи , у ОСОБА_17 виявлені як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за тривалості розладу здоров`я ), так і легкі тілесні ушкодження. По локалізації отриманих потерпілою тілесних ушкоджень вбачається, що ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я були їй нанесені ОСОБА_25 , коли той затягнув потерпілу за стіну з метою сексуального домагання.У судовому засіданні потерпіла не допитувалась,тому не було можливості уточнити у неї обставини та послідовність нанесення їй тілесних ушкоджень, що має значення для кваліфікації дій засуджених. ОСОБА_13 насильства до потерпілої не застосовував, та не бачив, щоб хтось інший його застосовував, він не заходив за стіну, де перебувала потерпіла з ОСОБА_25 , а знаходився на мосту, подія відбувалася в нічній час доби, нічого не було видно, чутно. При цьому ОСОБА_13 визнав, що з сумки потерпілої забрав 250 грн. та розпорядився ними на свій розсуд. Таким чином, ОСОБА_20 за своєю ініціативою, без відома ОСОБА_13 та інших засуджених скоїв напад на потерпілу ОСОБА_26 з метою заволодіння її майном та наніс потерпілій тілесні ушкодження, які стали підставою для кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК України.Із показань ОСОБА_13 , інших засуджених, потерпілої, з врахуванням положень п. З Постанови Пленуму ВС України від 7.02.2003 р. № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я людини» можливо зробити висновок про ексцес виконавця, коли один із співучасників вийшов за межі домовленості про обсяг злочинних дій і вчинив більш тяжкий або інший злочин, відповідальність за який несе лише його виконавець, інші ж особи повинні відповідати за злочини, вчинені і межах домовленості. Оскільки ОСОБА_20 вийшов за межі домовленості, тому його дії потрібно кваліфікувати за ч. 1 ст. 187 КК України, а дії ОСОБА_13 повинні кваліфікуватися зач. 2 ст. 186 КК України.При цьому хоч цей злочин і відноситься до тяжких, але тяжких наслідків від дій ОСОБА_13 не наступило, він не був його ініціатором, ніяких активних дій не вчиняв, насильства не застосовував та не погрожував його застосуванням, його роль у події була другорядна. З урахуванням положень ст. 50 КК України щодо ефективності покарання, даних про особу ОСОБА_13 , який не являється суспільно небезпечним, раніше не судимий, характеризується позитивно, має постійне місце проживання, навчався, на обліку у нарколога і психіатра не перебуває, особистої фізичної шкоди потерпілій не завдав, з урахуванням обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, неповнолітній вік, відшкодування матеріальної шкоди потерпілої, за відсутності обставин, які обтяжують покарання, є всі підстави для звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, а також йому може бути призначене покарання з застосуванням ст. 69 КК України;
- засуджений ОСОБА_13 просить змінити вирок щодо нього, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити покарання, призначивши його із застосуванням ст. ст.69, 75 КК України та застосувати до нього ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році». При цьому він вважає вирок незаконним та необґрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням кримінального закону. Стверджує, що його було незаконного засуджено до 5 років позбавлення волі, за дії які він не вчиняв, зазначає, що він не домовлявся та не був у змові з іншими засудженими щодо вчинення розбійного нападу, вважає що його вина не доведена у повному обсязі, а винесене рішення є несправедливим та незаконним. Так, потерпіла ОСОБА_17 в своїх показаннях в судовому засіданні повідомила, що впізнала тільки двох засуджених, а саме ОСОБА_14 , та ОСОБА_14 , а інших вона не впізнає, та нічого щодо них повідомити не може, тому вважає, що його дії не повинні кваліфікуватися за ч. 2 ст. 187 КК України;

захисник ОСОБА_11 просить змінити вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28.10.2014 року відносно ОСОБА_14 , перекваліфікувавши дії її підзахисного з ч.2 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України та застосувати до засудженого більш м`яке покарання, ніж передбачено законом. При цьому вона посилається на недоведеність ні досудовим слідством, ані в суді, даних про наявність попередньої змови між засудженими саме на вчинення розбійного нападу на потерпілу, відповідальність за який повинен нести лише ОСОБА_20 , як виконавець цього злочину. ОСОБА_24 підняв з землі сумку потерпілої, піднявся з нею до своїх товаришів, які перебували на залізничному мосту, що підтверджується показаннями інших співучасників. Відкривши та порившись в сумці, він дістав звідти 36 гривень, якими розпорядився на свій розсуд. Далі передав сумку ОСОБА_27 , який найшов там ще 250 гривень, при цьому нікому не сказавши про це. Після цього її підзахисний вирішив віднести сумку на місце де її взяв, та побачивши потерпілу і розгубившись, він віддав сумку безпосередньо їй в руки. Вчинене ОСОБА_25 діяння, не охоплювалось умислом інших співучасників, оскільки як видно з пояснень усіх обвинувачених ОСОБА_20 відірвався від них і побіг уперед, нічого при цьому не пояснюючи.
В діях ОСОБА_21 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 та ОСОБА_30 був відсутній суб`єктивний зв`язок, тобто не було єдності умислу, а саме нападу з метою заволодіння чужим майном за попередньою змовою групою осіб. І тому відповідальність за вчинення розбійного нападу повинен нести лише його виконавець, тобто ОСОБА_20 . В даному випадку йдеться про ексцес виконавця, тобто вчинене ОСОБА_25 не охоплювалось умислом інших співучасників. А отже, дії її підзахисного не підпадають під диспозицію статті 187 КК України. В його діях має місце склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, що її підзахисний визнає в повному обсязі. При призначенні покарання за цей злочин необхідно врахувати, що ОСОБА_24 раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, навчався в ДПТЗН «Броварський професійний ліцей» за професією «маляр, штукатур» характеризується посередньо, є сиротою, виріс без батьків в дитячому будинку. Шкода, яка була завдана потерпілій, відшкодована безпосередньо її підзахисним, та потерпіла не має до нього претензій будь якого характеру.Також просить враховувати молодий вік засудженого, відсутність батьківського виховання, відсутність життєвого досвіду, та надати йому другий шанс на виправлення, оскільки той час, протягом якого він перебував в Київському СІЗО, є достатнім для того щоб ОСОБА_24 зрозумів, що може його очікувати у майбутньому. З урахуванням цих обставин, які пом`якшують покарання, вона просить призначити підзахисному за ч.2 ст.186 КК України покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції цієї статті;
засуджений ОСОБА_14 просить змінити вирок щодо нього, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити покарання, призначивши його із застосуванням ст.69 КК України . При цьому він вважає, що при постановленні вироку не були враховані ступінь тяжкості фактично вчиненого ним злочину, дані про його особу, обставини, які пом`якшують його покарання - щире каяття у вчиненому, позитивні характеристики, наявність нагород за участь у суспільному житті, те, що він вперше вчинив злочин, його молодий вік, наявність пристарілої бабусі, котра потребує його піклування;

засуджений ОСОБА_15 просить змінити вирок щодо нього, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити покарання, призначивши його із застосуванням ст. ст.69, 75 КК України та застосувати до нього ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році». При цьому він стверджує, що його було незаконного засуджено за ч.2 ст.187 КК України, за дії які він не вчиняв, зазначає, що він не домовлявся та не був у змові з іншими засудженими щодо вчинення розбійного нападу, вважає що його вина не доведена у повному обсязі, а винесене рішення є несправедливим та незаконним. Так, потерпіла ОСОБА_17 в своїх показаннях в судовому підтвердила, що впізнає одного ОСОБА_21 , а інших співучасників вчинення злочину не впізнала;

засуджений ОСОБА_14 просить змінити вирок щодо нього, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст. 187 КК України на ч.1 ст. 187 КК України, а дії інших співучасників цього злочину на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити йому покарання, призначивши його із застосуванням ст. 69 КК України, в розмірі на розсуд суду апеляційної інстанції. При цьому він посилається на те, що потерпіла ОСОБА_17 тривалий час ухилялася від явки до суду, що не дало змоги правильно встановити обставини справи. На його думку відповідальність за вчинення розбійного нападу повинен нести лише він, як виконавець цього злочину, який допустив ексцес виконавця, тобто вчинив діяння, яке не охоплювалось умислом інших співучасників, які повинні відповідати за ч.2 ст. 186 КК України. Найдорожчою людиною для нього є бабуся, в зв`язку з чим, а також з врахуванням даних про стан його здоров`я захворювання на туберкульоз 3 ступеня, даних про його особу раніше не судимий, повністю відшкодував шкоду потерпілій, просить пом`якшити призначене йому покарання за сукупністю злочинів;
засуджений ОСОБА_12 просить змінити вирок щодо нього, перекваліфікувати його дії на ч. 2 ст. 186 КК України, пом`якшити покарання, призначивши його із застосуванням ст. ст.69, 75 КК України та застосувати до нього ст. 2 Закону України «Про амністію у 2014 році». При цьому він вважає вирок незаконним та необґрунтованим, постановленим з неправильним застосуванням кримінального закону. Стверджує, що його було незаконного засуджено за дії які він не вчиняв, зазначає, що він не домовлявся та не був у змові з іншими засудженими щодо вчинення розбійного нападу, вважає що його вина не доведена у повному обсязі, а винесене рішення є несправедливим та незаконним. Так, потерпіла ОСОБА_17 в своїх показаннях в судовому засіданні повідомила, що впізнала тільки двох засуджених, а саме ОСОБА_14 , та ОСОБА_14 , а інших вона не впізнає та нічого щодо них повідомити не може;

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляцію прокурора, котрий брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, і заперечував проти задоволення апеляцій захисників та засуджених , захисників та засуджених, які просили задовольнити їх апеляції і заперечували проти задоволення апеляції прокурора, вивчивши матеріали справи, доводи апеляцій, провівши судові дебати та часткове судове слідство, надавши засудженим останнє слово, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляції прокурора, засуджених та захисників підлягають частковому задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 365 КПК України 1960 року вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Фактичні обставини та кваліфікація вчинених ОСОБА_14 злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст. 153, ч.1 ст. 304 КК України в апеляційних скаргах під сумнів не ставиться.

Обґрунтовуючи обвинувачення засуджених за ч.2 ст. 187 КК України суд першої інстанціїв основу вироку поклав:

- показання потерпілої ОСОБА_17 , які були оголошені судом в порядку ч. 2 ст. 290 КПК України 1960 року, згідно з якими 19.03.2012 року 2011 року, приблизно о 21-20 год., вона поверталась додому. Неподалік від будинку 1-б, що по вул. Машиністівській в м. Києві на неї напав ОСОБА_20 , який однією рукою затулив їй рот, а іншою вхопив за шию та повалив на землю, від чого з її рук випала сумка. Згодом вона помітила ще трьох невідомих їй осіб та почала кликати на допомогу, оскільки думала, що вони їй допоможуть, проте коли побачила, що вони проходять повз неї , зрозуміла, що вони діють спільно з нападником. ОСОБА_20 почав душити її за горло, наносити численні удари в область голови, при цьому вона бачила силуети трьох осіб, які ходили поряд на відстані близько двох метрів та спостерігали, що відбувається. Вона кричала та просила ОСОБА_21 відпустити її, але останній всіляко придушував її опір здавлюючи шию та наносячи удари. Приблизно через 15 хвилин після нападу підсудний відтягнув її за стіну, яка знаходилась на відстані 3-4 метрів від початкового місця нападу та забрав її мобільний телефон. Після цього ОСОБА_20 вчинив щодо неї дії, кваліфіковані за ч.1 ст. 153 КК України. В момент коли вона перебувала за стіною з ОСОБА_25 до них підходив ОСОБА_24 та запитував про пін код банківської картки, але не дізнавшись одразу пішов. Потім до неї та ОСОБА_21 за стіну знову підходив ОСОБА_24 , який повернув їй сумку, а потім її відпустили та всі зникли з місця злочину. Після цього вона побігла додому та викликала міліцію;
показання слідчого ОСОБА_31 , який пояснив, що в його провадженні находилась кримінальна справа відносно ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_15 . При проведенні слідчих дій він допитував п ідсудних, які на той час давали добровільно показання по обставинам скоєних ними злочинів, проводив відтворення обстановки та обставин подій, допитував інших осіб. Ніяких засобів фізичного чи психологічного тиску ним та в його присутності до підсудних не застосовувалось, скарг на проведення слідчих дій до нього не надходило, процесуальні дії по кримінальній справі були проведені з дотриманням вимог Кримінально-процесуального Кодексу України;
оголошені в судовому засіданні протоколи усної заяви про злочин ОСОБА_32 (т. 1 а.с. 119); рапорти (т. 1 а.с. 138, 139, 140, 141, 143, 154, 157); протоколи огляду місця події від 20.03.2012 року (т. 1 а.с. 120-124); протокол явки з повинною ОСОБА_14 (т.1 а.с. 155); протокол пред`явлення особи для впізнання від 30.03.2012 року (т.1 а.с. 172-175), протокол очної ставки між потерпілою ОСОБА_17 та ОСОБА_13 від 30.03.2012 року (т.1 а.с 246-248); протокол очної ставки між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 від 30.03. 2012 року (т. 2 а.с. 1-5); протокол очної ставки між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 від 30.03.2012 року (т. 2 а.с. 6-10); протокол очної ставки між потерпілою ОСОБА_17 та ОСОБА_12 від 30.03 2012 року (т. 2 а.с. 11-14); протокол очної ставки між потерпілою ОСОБА_17 та ОСОБА_15 від 30.03.2012 року (т. 2 а.с. 15-17); протокол очної ставки між потерпілою ОСОБА_17 та ОСОБА_14 від 31.03.2012 року (т. 2 а.с. 18-20) якими, за висновками суду, повністю підтверджуються обставини скоєних злочинів 19.03.2012 року відносно потерпілої ОСОБА_17 за обставин встановлених судом;
протокол пред`явлення особи для впізнання від 03.04.2012 року ( т.2, а.с.69-72 т.), в ході якого потерпіла ОСОБА_17 впізнала ОСОБА_14 , як особу яка скоїла відносно неї злочини та застосовувала насильство та протокол очної ставки між потерпілою ОСОБА_17 та ОСОБА_14 (т. 2 а.с. 73-76), під час якої потерпіла ОСОБА_17 повністю підтвердила обставини скоєння злочину встановлені судом;
оголошені в судовому засіданні протоколи відтворення обстановки та обставин події з ОСОБА_14 (т.2, а.с. 46-49), ОСОБА_13 (т.2, а.с.38-39), ОСОБА_12 (т.2 а.с.35-36), ОСОБА_33 (т.2,а.с.41-44), ОСОБА_14 (т.2, а.с.77-80) та протоколи перегляду відеозапису цих дій, згідно яких засуджені під час досудового розслідування повністю визнавали свою вину та ґрунтовно, в присутності понятих, розповідали про обставини вчинення злочинів , що повністю підтверджує встановлене в суді;

висновки судово-медичної експертизи потерпілої ОСОБА_17 від 14.06.2012 року (т. 2 а.с. 171-176), якими підтверджуються характер та локалізація виявлених у потерпілої тілесних ушкоджень;
оголошені в судовому засіданні протоколи допиту підозрюваного ОСОБА_14 (т, 1 а.с. 96-98, т. 2 а.с. 57-60), обвинуваченого ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 105-107, т. 2 а.с. 68, т. З а.с. 65, 130), підозрюваного ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 167-170), обвинуваченого ОСОБА_14 (т. 2 а.с. 92, т. З а.с. 139), підозрюваного ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 185-188), обвинуваченого ОСОБА_12 (т. 1 а.с. 193-197, т.2 а.с. 97-100, т. З а.с. 148), підозрюваного ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 206-208), обвинуваченого ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 213-215, т.2, а.с. 105-106, т. З а.с. 156-158), підозрюваного ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 226-232); обвинуваченого ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 239- 245, т. 2 а.с. 113-119, т. З а.с. 167-168), , згідно яких підсудні в ході досудового слідства свою вину в скоєнні злочинів визнавали за встановлених судом обставин, а потім змінювали свої показання.
Ці докази беззаперечно підтверджують вчинення розбійного нападу на потерпілу ОСОБА_17 саме ОСОБА_14 .

Проте, наведені вище докази є суперечливими, непослідовними та не узгоджуються між собою в частині підтвердження висновків суду про те, що засуджені ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , у співучасті з ОСОБА_14 також вчинили напад на вказану вище потерпілу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб. Така кваліфікація дій засуджених не лише не підтверджується доказами, дослідженими судом першої інстанції, а і не відповідає тому, як у мотивувальній частині вироку сформульоване обвинувачення, визнане судом доведеним. Так, у мотивувальній частині вироку зазначено, що 19.03.2012 року, приблизно о 22 годині 15 хвилин, ОСОБА_14 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, вступив у попередню змову з ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 на вчинення відкритого викрадення чужого майна. Перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_4 , вони обрали об`єктом своїх посягань майно потерпілої ОСОБА_17 . У подальшому, ОСОБА_14 здійснив розподіл ролей між учасниками, згідно з яким сам він мав безпосередньо здійснювати активні дії щодо потерпілої, а ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 спостерігати за навколишньою обстановкою.

Виходячи з такого формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, щодо змісту попередньої змови між засудженими, направленої на вчинення відкритого викрадення чужого майна, без посилання на досягнення всіма учасниками змови домовленості про застосуванням до потерпілої насильства, небезпечного для життя чи здоров`я останньої, або погрози застосування такого насильства, неможливо стверджувати, що між усіма співучасниками вчинення злочину було досягнуто домовленість про вчинення розбою, тобто нападу на вказану вище потерпілу, з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Наявність між ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 попередньої змови на вчинення розбою, обов`язковою ознакою якого єнапад, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства, не підтверджується як доказами на які послався у вироку суд першої інстанції, так і доказами, дослідженими під час часткового судового слідства в суді апеляційної інстанції, в ході якого були допитані засуджені, досліджені їх показання під час досудового слідства як підозрюваних, обвинувачених, а також під час проведення очних ставок, відтворення обстановки та обставин події злочину. Всі ці докази, у їх сукупності, свідчать лише про те, що між всіма засудженими було досягнуто домовленості на відкрите викрадення майна потерпілої ОСОБА_17 , без конкретизації не лише характеру насильства, яке при цьому мав застосувати ОСОБА_14 до потерпілої, а і про можливість та необхідність застосування взагалі будь-якого насильства, так як всім іншим співучасникам злочину відводились ролі пов`язані зі спостереженням за навколишньою обстановкою. При цьому, досліджені як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції докази не свідчать про те, що ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 безпосередньо сприяли ОСОБА_14 у застосуванні до потерпілої насильства небезпечного для її життя чи здоров`я. Щодо питання про те, чи скористались вони таким насильством для заволодінням майном потерпілої, то згідно з дослідженими в суді першої інстанції показаннями потерпілої, засуджених, даними, які містяться в протоколах слідчих дій, а також даними отриманими під час часткового судового слідства в суді апеляційної інстанції, сумку потерпілої на місці падіння останньої після нападу на неї здійсненого ОСОБА_14 , підібрав ОСОБА_14 , а вже потім ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 прийняли участь у вилученні з цієї сумки майна потерпілої, і при цьому достатніми доказами не підтверджено, що їм було відомо про характер насильства застосованого перед цим ОСОБА_14 до потерпілої. Безпосередньо у потерпілої не вилучався ними і мобільний телефон, що здійснив також ОСОБА_14 , а потім передав телефон ОСОБА_14 з метою подальшого спільного з усіма співучасниками вчиненого злочину розпорядження викраденим майном.
В ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року, якою скасовувався вирок у даній справі, а справа поверталась на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі суддів, уже вказувалось на те, що зазначене вище формулювання обвинувачення , визнане доведеним, не дає підстав для висновку суду про наявність у діях всіх засуджених складу злочину передбаченого ч.2 ст. 187 КК України (т.6,а.с.153-163), але і при новому судовому розгляді зазначені фактичні обставини викладені таким же чином.
За таких обставин, доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 про неправильність юридичної кваліфікації дій засуджених щодо відкритого заволодіння майном потерпілої ОСОБА_17 є слушними.

У відповідності до вимог ст. 62 Конституції України, ст. 323 КПК України (1960 року) в основу вироку суду можуть бути покладені лише достовірні докази. Всі сумніви по справі повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать, що у суду не було достатніх підстав для висновку про те, щозасуджені ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , у співучасті з ОСОБА_14 вчинили напад на потерпілу ОСОБА_17 з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), за попередньою змовою групою осіб.

Виходячи з встановлених судом першої інстанції фактичних обставин, так як вони викладені у вироку суду першої інстанції, з урахуванням змісту поданих апеляційних скарг та керуючись рекомендаціями, які містяться в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно яких, якщо група осіб за попередньою змовою мала намір вчинити крадіжку чи грабіж, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належить кваліфікувати як розбій, а дії інших осіб відповідно як крадіжку чи грабіж за умови, що вони безпосередньо не сприяли застосуванню насильства або не скористались ним для заволодіння майном потерпілого, колегія суддів приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій засуджених щодо потерпілої ОСОБА_17 , які судом першої інстанції кваліфіковані за ч.2 ст. 187 КК України. При цьому дії ОСОБА_14 підлягають кваліфікації за ч.1 ст. 187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, а дії ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 за ч.2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений за попередньою змовою групою осіб.
Окрім того, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги прокурора про виключення із мотивувальної частини вироку посилання на вчинення ОСОБА_14 розбійного нападу «повторно», що не відповідає обставинам справи, так як той не притягувався раніше до кримінальної відповідальності за вчинення розбійних нападів, а вчинення перед розбійним нападом грабежу не створює ознаки повторності.

Підлягає задоволенню апеляційна скарга прокурора також і в частині неправильного застосування судом ст. 69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_13 , так як суд у вироку фактично послався на наявність однієї обставини, яка пом`якшує покарання цього засудженого - вчинення злочину неповнолітнім. Суд також прийняв до уваги, що ОСОБА_34 вину визнав частково, розкаявся у скоєному, обставини вчинення злочину, але при цьому жодну із зазначених обставин, суд в порядку, визначеному ч.2 ст. 66 КК України, не визнав такою, яка пом`якшує покарання цього засудженого. За таких умов застосування положень ст. 69 КК України є помилковим, так як суд має право призначити більш м`яке покарання , ніж передбачено законом, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. Позиція ОСОБА_13 в суді першої та апеляційної інстанцій, де він не засудив свої дії та вимушено визнав вину у діях по заволодінню майном потерпілого не свідчать про його щире каяття і ця обставина не може бути визнана такою, яка пом`якшує його покарання.
Інші доводи апеляційної скарги прокурора, а саме щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та особі засуджених внаслідок м`якості колегія суддів вважає безпідставними, так як при призначенні покарання засудженим ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 судом першої інстанції враховані всі передбачені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання, в тому числі і ті, на які посилається прокурор у апеляційній скарзі. До того ж перекваліфікація дій ОСОБА_14 по одному із злочинів, які входять в сукупність, з ч.2 с. 187 КК України на ч.1 ст. 187 КК України, а дій ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 з ч.2 с. 187 КК України на ч.2 ст. 186 КК України, веде до зменшення обсягу обвинувачення, що не дає підстав для призначення більш суворого покарання.

Доводи апеляцій захисників та засуджених в частині призначення їм покарання із застосуванням положень ст.ст. 69, 75 КК України також є безпідставними, так як для цього відсутні законні підстави. При цьому посилання засудженого ОСОБА_15 на його повну неписьменність та порушення його права на захист під час досудового розслідування не можуть бути прийняті до уваги, так як дані про освіту даного засудженого, особисто виконані ним тексти та підписи у процесуальних документах, дані які містяться у висновках судової стаціонарної психіатричної експертизи, свідчать про його можливість читати та писати, хоч і з помилками, що він підтвердив і під час судового слідства в суді апеляційної інстанції. Дані про стан здоров`я засудженого ОСОБА_14 , наявність у нього ряду тяжких захворювань, його сирітство та наявність пристарілої бабусі уже враховані судом першої інстанції при призначенні йому остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, і колегія суддів не знаходить підстав для пом`якшення йому покарання за окремі злочини, які не підлягають перекваліфікації. Невизнання в суді апеляційної інстанції цим засудженим вини за ч.1 ст.304 КК України не спростовує наявності в його діях складу цього злочину, так як пропонуючи всім співучасникам взяти участь у відкритому заволодінні майном потерпілої ОСОБА_17 , в тому числі і неповнолітньому ОСОБА_13 , про що він достеменно знав та підтвердив у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_14 вчинив втягнення цього неповнолітнього у злочинну діяльність. Перекваліфікація злочину, у вчинення якого цей засуджений втягнув неповнолітнього ОСОБА_13 з ч.2 ст.187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України, який також відноситься до тяжких, не є підставою для пом`якшення ОСОБА_14 призначеного за цей злочин покарання.

Посилання в апеляційних скаргах захисників та засуджених на неповне встановлення в суді першої інстанції всіх обставин справи у зв`язку з тим, що судом безпосередньо не була допитана потерпіла ОСОБА_17 також не спростовує доведеності винуватості засуджених у вчиненні встановлених судом злочинів, так як суд першої інстанції використав усі наявні у нього можливості для виклику цієї потерпілої і лише після цього оголосив її показання під час досудового слідства, правильність яких було підтверджено заявою цієї потерпілої в суді, що зафіксовано в протоколі судового засідання. До того ж колегія суддів всі сумніви щодо цих показань витлумачила на користь засуджених, перекваліфікувавши їх дії на менш тяжкі злочини.

При призначенні покарання ОСОБА_14 за ч.1 ст. 187 КК України, ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 за ч.2 ст. 186 КК України колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, даних про особу засуджених, встановленої судом першої інстанції обставини, яка пом`якшує покарання ОСОБА_13 - вчинення злочину неповнолітнім, та обставини яка обтяжує покарання ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вважає за необхідне призначити його у виді позбавлення волі. При цьому ОСОБА_14 покарання слід призначити у максимальних межах санкції закону, за яким він засуджується. Найменш суворе покарання колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_13 , який був неповнолітнім. Іншим співучасникам злочину слід визначити покарання виходячи з конкретних обставин справи та даних про їх особу, враховуючи принцип індивідуалізації відповідальності за вчинене.

Остаточне покарання ОСОБА_14 за сукупністю злочинів, з урахуванням даних про його особу, слід призначити шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, не задовольняючи в цій частині апеляційну скаргу прокурора.

На підставі ст. 2 Закону України « Про амністію у 2014 році» ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 підлягають звільненню від подальшого відбування призначеного їм покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як такі що відбули не менше однієї чверті призначеного їм строку основного покарання.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України 1960 року, п.п.11, 15 Перехідних положень КПК України 2012 року, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_35 задовольнити частково.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_14 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 змінити.

В мотивувальній частині вироку, при викладенні формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, за епізодом нападу ОСОБА_14 на потерпілу ОСОБА_17 з метою заволодіння її майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, виключити посилання на вчинення ним цього злочину повторно.

По вказаному вище епізоду вчинення злочину щодо потерпілої ОСОБА_17 перекваліфікувати дії ОСОБА_14 з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України за якою призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім ) років.

Вважати ОСОБА_14 засудженим вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 28 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, за ч.1 ст. 153 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, за ч.1 ст. 304 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, визначити ОСОБА_14 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім ) років.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 з ч. 2 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 186 КК України за якою призначити їм покарання у виді позбавлення волі:

ОСОБА_14 на строк 6 (шість ) років;

ОСОБА_12 на строк 5 (п`ять ) років;

ОСОБА_13 на строк 4 (чотири ) роки;

ОСОБА_15 на строк 5 (п`ять ) років.

На підставі ст. 2 Закону України « Про амністію у 2014 році» звільнити ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 від подальшого відбування призначеного їм покарання у виді позбавлення волі на певний строк, як таких що відбули не менше однієї чверті призначеного строку основного покарання, звільнивши їх з-під варти негайно, в залі суду.

Врешті цей вирок залишити без зміни.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Справа № 11/796/114/2015
Категорія: ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 153, ч. 1 ст. 304 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_36
Доповідач ОСОБА_1