Ухвала

іменем україни

18 червня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

при секретарі ОСОБА_7,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження №0000623 щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця с. Сулківка Хмільницького району Вінницької області, мешканця АДРЕСА_1, раніше судимого вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 9 квітня 2014 року за частиною 1 статті 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 70 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян,

за участю прокурора ОСОБА_8,

в с т а н о в и л а:

у касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Зі змісту касаційної скарги вбачається, що прокурор посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м'якості.

Зокрема, прокурор вказує на відсутність таких пом'якшуючих покарання обставин, як молодий вік та позитивна характеристика за місцем проживання, тоді як дії засудженого по поверненню потерпілим викраденого майна ніяким чином не знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. На переконання прокурора, в матеріалах кримінального правопорушення є лише одна обставина, яка пом'якшує засудженому покарання - щире каяття, що є недостатнім для призначення покарання нижче від найнижчої межі за частиною 2 статі 289 КК України. Стверджує, що суд апеляційної інстанції належним чином висновки щодо можливості застосування статті 69 КК України та пом'якшення покарання за частиною 2 статті 185 КК України не вмотивував.

У запереченнях захисник засудженого вважає за необхідне ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Вироком Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року ОСОБА_1 визнаний винуватим і засуджений за частиною 2 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, частиною 2 статті 289 КК України на 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі частини 1 статті 70 КК України ОСОБА_1 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Згідно з вироком, ОСОБА_1 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 4 вересня 2014 року о 00 годині 30 хвилин в с. Жданівка Хмільницького району Вінницької області, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, таємно, умисно, з метою крадіжки чужого майна, шляхом вільного доступу, проник у салон автомобіля моделі "ЗАЗ Сенс", д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, який належить ОСОБА_2 та знаходився по вул. Заводській в с. Жданівка, звідки вчинив крадіжку куртки сірого кольору вартістю 155 грн та спортивної кофти синьо-чорного кольору вартістю 60 грн, чим завдав останньому матеріальної шкоди на загальну суму 215 грн.

Також, 4 вересня 2014 року о 1 годині 00 хвилин ОСОБА_1, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, підійшов до автомобіля ВАЗ-2105, д.н.з. НОМЕР_2, 1983 року випуску, який належить ОСОБА_3 та знаходився біля домогосподарства АДРЕСА_2, реалізуючи свій злочинний намір, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, проник в його салон, запустив двигун, привівши автомобіль в рух, умисно, незаконно заволодів ним, чим заподіяв потерпілому відповідно до звіту НДЕКЦ при УМВС у Вінницькій області № 151 від 20 вересня 2014 року матеріальну шкоду на загальну суму 13 629,22 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2015 року вирок Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 19 листопада 2014 року щодо засудженого ОСОБА_1 змінений в частині призначеного покарання. ОСОБА_1 вважається засудженим за частиною 2 статті 185 КК України на 2 роки обмеження волі, за частиною 2 статті 289 КК України із застосуванням статті 69 цього Кодексу на 3 роки обмеження волі без конфіскації майна. На підставі частини 1 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_1 остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки без конфіскації майна. В решті вирок залишено без зміни.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу та наполягала на її задоволенні, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статі 185, частиною 2 статті 289 КК України, які досліджувалися в порядку частини 3 статті 349 КПК України, та кваліфікація його дій в касаційній скарзі прокурором не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора про безпідставність призначення засудженому покарання за частиною 2 статті 289 КК України нижче від найнижчої межі та невмотивованість пом'якшення покарання за частиною 2 статті 185 КК України колегія суддів вважає їх такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до статті 65 КК України при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Підстави для призначення більш м'якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тобто, суд, при встановленні і визнанні декількох пом'якшуючих особі покарання обставин, повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики, як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретного провадження, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення винному мінімального покарання в межах санкції відповідної статті або його призначення нижче від найнижчої межі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, призначаючи засудженому покарання за частиною 2 статті 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, за частиною 2 статті 289 КК України на 5 років позбавлення волі та визначаючи остаточну міру покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі строком на 5 років, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретні обставини їх вчинення, дані про його особу, котрий є особою молодого віку, посередньо характеризується за місцем проживання, притягувався до кримінальної відповідальності, а також обтяжуючу покарання обставину, до якої відніс вчинення кримінальних правопорушень у стані алкогольного сп'яніння, та пом'якшуючу покарання обставину - щире каяття.

Переглядаючи вказаний вирок, суд апеляційної інстанції з таким розміром та видом призначеного засудженому покарання не погодився та дійшов висновку про можливість призначення йому покарання за частиною 2 статті 289 КК України нижче від найнижчої межі, враховуючи, що один із кримінальних правопорушень відноситься до категорії тяжких, позитивні дані про його особу, котрий збитки потерпілим відшкодував, у вчиненому розкаявся, позицію потерпілих, які не наполягали на призначенні суворого покарання, наявність постійного місця проживання, а також пом'якшуючі покарання обставини - щире каяття та відшкодування завданих збитків, молодий вік, які вважав такими, що істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення. Крім того, враховуючи вказані обставини, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне призначити засудженому покарання в межах санкції частини 2 статті 185 КК України.

Однак, колегія суддів з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитися не може, оскільки добровільність відшкодування засудженим завданої шкоди, як пом'якшуюча покарання обставина, та думка потерпілих щодо міри покарання перевіркою матеріалів кримінального провадження не підтвердилася.

Зокрема, добровільність відшкодування завданого збитку здійснюється з ініціативи засудженого та саме силами і засобами винного, тоді як з матеріалів кримінального провадження та обставин вчинення кримінальних правопорушень вбачається, що цивільні позови потерпілими не заявлялися, а безпосереднє виявлення засудженого здійснене працівниками дорожньої інспекції після незаконного заволодіння транспортним засобом з викраденими речами.

Крім того, з технічного носія фіксування судового засідання слідує, що потерпілий ОСОБА_3 вказував, що не має мети позбавити засудженого волі, при призначенні покарання покладався на розсуд суду, а в судових дебатах вказував на попередню судимість засудженого, після якої останній висновків для себе не зробив. Тобто, така думка потерпілого не може розцінюватися судом позитивно. Тоді як, потерпілий ОСОБА_2 свою думку з приводу міри покарання не висловлював, а тому вона і не підлягала врахуванню.

Таким чином, перевіркою матеріалів кримінального провадження визнані судом апеляційної інстанції пом'якшуючі покарання обставини та позитивні дані про особу засудженого не підтвердилися, що виключає призначення покарання за частиною 2 статті 289 КК України із застосуванням статті 69 цього Кодексу.

Крім того, колегією суддів встановлено невідповідність зі змістом вироку та матеріалами кримінального провадження посилань суду апеляційної інстанції щодо визнання судом першої інстанції, окрім вказаного, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень та повне відшкодування завданої шкоди потерпілим.

Також, колегія суддів вбачає формальне обґрунтування судом апеляційної інстанції висновку щодо можливості призначення засудженому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки за частиною 2 статті 185 КК України, тобто іншого виду та розміру, а також його необхідності та достатності.

За наведених обставин, колегія суддів не може ствердити про законність та обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції, як на це вказує прокурор, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Відтак, касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433-438, 532 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

касаційну скаргу заступника прокурора Вінницької області задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 січня 2015 року щодо засудженого ОСОБА_1 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________

ОСОБА_6 ОСОБА_4 ОСОБА_5