АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/671/15 Справа № 185/4075/14-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду Дніпропетровської області
у складі головуючого- судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі- ОСОБА_5
за участю обвинуваченої, стосовно якої винесено обвинувальний вирок- ОСОБА_6
захисника- адвоката ОСОБА_7
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, уродженки м.Дніпропетровська, раніше не судимої,-
В С Т А Н О В И Л А:
В апеляції /а.с.227-231т.1/ обвинувачена ОСОБА_6 , стосовно якої ухвалено обвинувальний вирок за ч.1 ст.172 КК України та призначено покарання у виді позбавлення права займати посади керівника підприємства та організації будь-якої форми власності строком на 2 (два) роки, просить скасувати вирок суду першої інстанції та закрити кримінальне провадження відносно неї, посилаючись на те, що під час розгляду справи та постановлення вироку, суд допустив однобічність та неповноту судового слідства, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам по справі. Апелянт вказує, що в ході судового слухання суд відмовляв їй та стороні захисту у клопотаннях: 1) щодо витребування від потерпілих по справі їх трудових книжок, для огляду та долучення копій до матеріалів провадження, аби у подальшому з`ясувати той факт, чи дійсно дані особи працювали і які були у них останні записи у вищевказаних книжках; 2) щодо витребування із Павлоградського міськрайонного центру зайнятості дані відносно потерпілих, чи перебували вони на обліку у вказаній установі, в той період коли працювали по угоді в ТОВ «Єльсанта» і чи отримували вони за цей період виплати і в якому розмірі. Також, обвинувачена звертає увагу, що в матеріалах кримінального провадження відсутні оригінали заяв потерпілих про прийняття їх на роботу. Відповідно до висновків суду, які викладені у рішенні, обвинувачена акцентує, що вони є суперечливими виходячи з наступного. Згідно вироку витікає, що потерпіла ОСОБА_10 працювала у ТОВ «Ельсант» на посаді завідуючої ферми з лютого по листопад 2013 року, але в ході судового слухання потерпіла пояснювала, що працювала усього два місяці з вересня по жовтень 2013 року. Також ОСОБА_6 вважає, що свідчення потерпілої ОСОБА_11 є недопустимими, так як пояснення, які були надані нею у ході досудового слідства та у суді не узгоджуються між собою. Крім того, нею та її захисником було заявлено клопотання про виключення із кримінального провадження потерпілої ОСОБА_12 , оскільки остання дійсно упродовж 3 місяців працювала у ТОВ «Єльсант» за цивільно-правовою угодою і всі необхідні платежі відносно цієї особи надходили як до Пенсійного фонду, так і до Податкової інспекції. Крім того, апелянт просить визнати недопустимим доказом, як канцелярський журнал, який був виданий ОСОБА_10 , в якому знаходилися акти падежу птиці, а також книга приходу та розходу птиці- оскільки на її думку цей доказ був здобутий стороною обвинувачення незаконним способом.
В апеляції /а.с.232-234 т.1/ прокурор Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції- ОСОБА_9 , просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, згідно якого визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України та призначити покарання у виді позбавлення права займати посади керівника підприємства та організації будь-якої форми власності строком на 3 роки. Свою позицію прокурор обґрунтовує тим, що суд при винесенні рішення не врахував п.2), п.3) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та не дивлячись на особу обвинуваченої, яка у судовому засіданні не визнавала себе винною визначив мінімальне покарання.
При розгляді справи судом апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник- адвокат ОСОБА_7 підтримали апеляційні вимоги обвинуваченої, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, прохали вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження, апеляцію прокурора залишити без задоволення. При цьому обвинувачена ОСОБА_6 звернула увагу суду на те, що виробничу діяльність ТОВ «Ельсанта» почала лише з вересня 2013 року, коли було укладено договір про оренду приміщення ферми, про це є дані в Книзі приходу та розходу, а також в актах падежу птахів, дійсно запросила працювати вказаних потерпілих, однак з ОСОБА_12 оформила цивільно-правовий договір та робила відрахування у пенсійний фонд та податкову інспекцію, про що свідчать долучені до матеріалів справи ще в суді першої інстанції документи, затребувані прокурором, тому вважає, що прав вказаної потерпілої не порушувала. Що стосується інших потерпілих, то вони працювали невеликий період часу, не завжди виконували покладені на них обов`язки, крім того частину з вказаних потерпілих запрошувала сама ОСОБА_10 , а вона лише виплачувала їм заробітну плату. Також звертає увагу суду на те, що сама ОСОБА_10 вказувала на те, що працювала на фермі два місяці, а не з лютого 2013 року, однак обвинувачення інкримінує саме цей період, з лютого 2013 року. Прохала суд дати можливість працювати та утримувати сім`ю, оскільки має на утриманні трьох дітей, один з яких є малолітнім та хворіє на тяжку хворобу, двоє навчаються, чоловіка, який є приватним підприємцем, працює сам, але на даний момент не має ніяких обсягів роботи, що ставить у скрутне становище її сім`ю.
Прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції прохав апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а апеляційні вимоги прокурора задовольнити.
Стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 судом першої інстанції винесено обвинувальний вирок за те, що вона, являючись співзасновником та директором TOB «Ельсанта», зареєстрованого Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 29 січня 2013 pоку, у порушення вимог Конституції України, Кодексу законів про працю України, у період з лютого 2013 року по березень 2014 року, умисно використовувала найману працю працівників- ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , без оформлення трудових відносин з ними, не здійснюючи жодних внесків на їх соціальне страхування, загальнообов`язкове пенсійне страхування та сплату відповідних податків до державного бюджету за вказаний період не здійснювалося, внаслідок чого було грубо порушено гарантоване Конституцією та законами України право на умови праці, соціальний захист та забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Директор ТОВ «Ельсанта» ОСОБА_6 , будучи наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями та будучи керівником Товариства, на якого покладено обов`язок дотримання трудового законодавства допустила грубе порушення законодавства про працю.
Так, ОСОБА_6 , фактично використовуючи працю найманих працівників- ОСОБА_10 - на посаді завідуючи птахофермою, ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 - на посадах пташниць, будучи особою, уповноваженою на прийняття на роботу та зобов`язаною здійснювати нарахування та виплату найманим працівникам заробітної плати та відчислення з повного об`єму виплачених сум заробітної плати; страхових внесків у фонд загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та інші державні цільові фонди соціального страхування, діючи умисно, грубо порушуючи вимоги ст.46 Конституції України, ст.2, ст.21, ч.3, ч.4 ст.24, ст.24-1, ст.25, 48 Кодексу законів про працю України, ст.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст.8, ч.1 ст.11, ч.1 ст.14, ст.24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, ст.4, ст.6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ст.14-ст.16, ст.18, ст.51, ст.162, ст.168 Податкового кодексу України, ст.1, ст.3, ст.21 Закону України «Про оплату праці», п.2 «Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю», всупереч інтересам громадян і держави, з метою ухилення від сплати податків і єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, перебуваючи у м.Павлограді Дніпропетровської області, в період часу з лютого 2013 року по березень 2014 року (більш точний час в ході досудового слідства не встановлено), допустила до роботи та використовувала працю найманих працівників ОСОБА_10 - на посаді завідуючої фермою з лютого 2013 року по листопад 2013 року, ОСОБА_13 - на посаді пташниці з жовтня 2013 року по грудень 2013 року, ОСОБА_14 - на посаді пташниці з липня 2013 року по березень 2014 року, ОСОБА_11 - на посаді пташниці з вересня 2013 року по грудень 2013 року, а також ОСОБА_12 на посаді пташниці з вересня 2013 року по грудень 2013 року, не зареєструвала трудові договори до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівників до роботи, не внесла до трудових книжок вказаних осіб відповідні відомості про прийняття на роботу, не здійснювала перерахування із заробітної плати працівників до Пенсійного фонду України та Державної податкової інспекції, чим позбавила їх права на передбачені Конституцією України та діючим законодавством трудових та соціальних гарантій, грубо порушивши законодавство про працю.
Заслухавши суддю-доповідача, сторони, частково дослідивши докази по справі, перевіривши доводи апеляцій та матеріали кримінального провадження колегія суддів приходить до наступного.
Висновок суду про доведеність винності обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення є правильним, оскільки відповідає фактичним обставинам по справі, обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів, які досліджені, належно оцінені судом та детально викладені у вироку.
Визнаючи ОСОБА_6 винною у грубому порушенні законодавства про працю суд навів у вироку переконливі судження на обґрунтування цього висновку.
Зокрема суд обґрунтовано поклав у основу вироку показання потерпілої ОСОБА_10 , відповідно яких остання пояснила, що починаючи з серпня 2013 року працювала завідуючою птахофермою у ТОВ «Ельсанта», директором якого є ОСОБА_6 , однак офіційно оформлена не була, хоча писала заяву про прийняття її на роботу. Крім потерпілої на фермі працювало вісім осіб, з якими вона проводила співбесіду, однак за вказівкою директора ОСОБА_6 працівників офіційно не оформлювали.
Показання вказаної потерпілої узгоджуються як зі свідченнями потерпілої ОСОБА_11 , відповідно яких остання з 01 вересня 2013 року по 23 листопада 2013 року працювала пташницею на фермі ТОВ «Ельсанта», директором якого була ОСОБА_6 , на ім`я якої писала заяву про прийняття потерпілої на роботу, однак ніякого письмового договору з нею не укладалося, трудову книжку вона не подавала, співбесіду при прийомі на роботу проводила ОСОБА_10 , так і свідченнями потерпілої ОСОБА_13 , згідно яких остання працювала пташницею на фермі ТОВ «Ельсанта», директором якого є ОСОБА_6 , з 08 жовтня 2013 року, однак не дивлячись на написання заяви про прийняття на роботу без числа потерпілу офіційно не оформили, заробітну плату виплачувала ОСОБА_6 , вона ж обіцяла і оформити після нового року, однак у грудні 2013 року потерпіла була звільнена.
Виходячи з цього у колегії немає підстав сумніватися у свідченнях потерпілої ОСОБА_11 , як про це ставила питання у своїй апеляції обвинувачена та визнавати вказані свідчення недопустимим доказом.
На факт неофіційного працевлаштування у ТОВ «Ельсанта», директором якого й була обвинувачена, вказують також потерпілі ОСОБА_12 , яка показала, що працювала у вказаному товаристві, директором якого є ОСОБА_6 , пташницею в період з 06 вересня 2013 року по 05 грудня 2013 року, писала заяву про прийняття на роботу на ім`я останньої, однак трудову книжку, як їй пояснили, надавати було непотрібно, при цьому розрахунки по заробітній платі проводила бухгалтер та потерпіла ОСОБА_14 , яка підтвердила факт своєї праці в ТОВ «Ельсанта» без офіційного оформлення в період з червня 2013 року по березень 2014 року, зауваживши, що писала заяву про прийом на роботу, ніяких інших офіційних документів, в тому числі трудової книжки останній не оформлювали і вона її не надавала.
Свідчення вказаних вище потерпілих у обсязі подій, встановлених судом знайшли своє підтвердження і наведеними у вироку свідченнями ОСОБА_15 , згідно яких остання працювала у ТОВ «Ельсанта» заступником директора та бухгалтером. Потерпілих приймали на роботу за договором, їм нараховувалася заробітна плата, фактично працювали на фірмі 10 осіб, в тому числі ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 , однак офіційно були оформлені лише 3 працівника. Дійсно ОСОБА_10 надавала відомості про обсяг виконаної роботи та табель обліку, при видачі заробітної плати підписувався акт виконаних робіт.
Обґрунтовано послався суд першої інстанції, як на доказ вини обвинуваченої і свідчення свідка ОСОБА_16 , який пояснив, що з липня 2013 року по травень 2014 року неофіційно працював на фірмі «Ельсанта» ветеринаром, куди його приймала директор ОСОБА_6 , пообіцявши оформити трудову угоду. Знає потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_12 , які працювали в той час на фермі пташницями.
Свідок ОСОБА_17 підтвердила факт праці з лютого 2014 року по 08 червня 2014 року пташницею ТОВ «Ельсанта», вказавши що на роботу її приймала ОСОБА_6 , при цьому була присутня ОСОБА_10 , при цьому писала лише заяву про прийом на роботу та надала паспорт з кодом, заробітну плату виплачувала саме ОСОБА_6 .
Свідок ОСОБА_18 підтвердив факт праці своєї дружини- ОСОБА_12 в ТОВ «Ельсанта», директором якого є ОСОБА_6 та яка офіційно дружини свідка на роботу не працевлаштовувала.
Свідчення наведених вище осіб підтверджуються письмовими документами по справі, а саме: звітом про суми заробітної плати працівників ТОВ «Ельсанта» за період 2013-2014 років, відповідно яких ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 , ОСОБА_12 не значаться як працівники товариства /а.с.3-6 т.2/; протоколом огляду від 14 квітня 2014 року, відповідно якого вилучені видані ОСОБА_10 канцелярський журнал та книга приходу та розходу птиці по ТОВ «Ельсанта», які містять в тому числі акти падежу птиці, де птичницями вказані ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 ; протоколу № 1 зборів засновників від 29 січня 2013 року, відповідно якого створено юридичну особу- ТОВ «Ельсанта», за адресою с.Вербове Павлоградського району Дніпропетровської області. вул.Чкалова, 52, директором якого призначено ОСОБА_6 /а.с.187 т.2/; установчими документами ТОВ «Ельсанта», а саме п.6.3 Статуту вказаного товариства, відповідно якого безпосереднє керівництво господарською діяльністю здійснює одноособовий виконавчий орган- директор товариства /а.с.193 т.2/.
З урахуванням наведеного вище колегія суддів не може погодитись з твердженнями обвинуваченої ОСОБА_6 в апеляційній скарзі про відсутність в її діях складу інкримінованого правопорушення через недоведеність її вини і не знаходить підстав для закриття кримінального провадження, як про це просить обвинувачена в апеляційній скарзі, оскільки суд першої інстанції належно оцінив сукупність наведених вище доказів і правильно кваліфікував дії обвинуваченої у вироку /зв.а.с.221 т.1/ за ч.1 ст.172 КК України, як грубе порушення законодавства про працю.
Також колегія суддів погоджується з твердженнями обвинуваченої в частині періоду, коли остання вперше допустила грубе порушення законодавства про працю взагалі і в тому числі стосовно потерпілої ОСОБА_10 , оскільки як витікає з матеріалів кримінального провадження, які були досліджені як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, а саме протоколу огляду від 14 квітня 2014 року, відповідно якого вилучені видані ОСОБА_10 канцелярський журнал та книга приходу та розходу птиці по ТОВ «Ельсанта», які містять /зв.а.с.129 т.2/ в тому числі дані про прихід та розхід птиці, з підписами відповідальних осіб- ОСОБА_14 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , з першим датуванням саме з 30 липня 2013 року, а не як зазначено у обвинуваченні з лютого 2013 року, що підтверджується і даними наведених вище податкового звіту /а.с.193 т.1/ та звіту до пенсійного фонду /а.с.182-183 т.1/, а також свідченнями потерпілої ОСОБА_10 , наведеними у вироку, внаслідок чого, на підставі вимог п.2) ч.1 ст.407 КПК України, п.2) ч.1 ст.411 КПК України вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року стосовно ОСОБА_6 , у вказаній частині обвинувачень підлягає зміні, з частковим задоволенням апеляції обвинуваченої, оскільки суд першої інстанції, дослідивши, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, допустивши тим самим в обох випадках невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Виходячи з наведеного вище колегія суддів не приймає до уваги доводи обвинуваченої з посиланням на наданий у судовому засіданні апеляційної інстанції договір аренди приміщення від 01 вересня 2013 року, що виробнича діяльність ТОВ «Ельсанта» почалася саме з 01 вересня 2013 року, оскільки вказане повністю суперечить як свідченням допитаних у судовому засіданні потерпілих та свідків, сумніватися в об`єктивності яких у колегії суддів підстав немає, так і досліджених в суді першої та апеляційної інстанції документів звітності, наведених вище, відповідно яких запис про початок виробничої діяльності ТОВ «Ельсанта» зроблений саме 30 липня 2013 року.
Безпідставними колегія судді вважає і посилання обвинуваченої ОСОБА_6 на той факт, що частину з вказаних потерпілих брала на роботу саме ОСОБА_10 , як завідуюча фермою, яка неналежним чином відносилася до своїх обов`язків, оскільки відповідно до протоколу № 1 зборів засновників від 29 січня 2013 року, згідно якого створено юридичну особу- ТОВ «Ельсанта», за адресою с.Вербове Павлоградського району Дніпропетровської області. вул.Чкалова, 52, директором товариства є саме ОСОБА_6 /а.с.187 т.2/, а як витікає з установчих документів ТОВ «Ельсанта», а саме п.6.3 Статуту вказаного товариства, саме одноособовий виконавчий орган- директор товариства здійснює безпосереднє керівництво господарською діяльністю/а.с.193 т.2/.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи обвинуваченої, викладені в апеляційній скарзі стосовно недопустимості таких доказів, як канцелярський журнал, який був виданий ОСОБА_10 , в якому знаходилися акти падежу птиці, а також книга приходу та розходу птиці, з тих підстав, що на думку обвинуваченої цей доказ був здобутий стороною обвинувачення незаконним способом, оскільки як вірно зазначив суд першої інстанції у вироку, з чим погоджується і колегія суддів, останні не можна вважати такими, що отримані внаслідок порушення прав та свобод людини, перелік яких наведений у ч.2 ст.87 КПК України, крім того вказані докази були зібрані стороною обвинувачення з дотриманням вимог ч.2 ст.93 КПК України, шляхом витребування їх у потерпілої ОСОБА_10 , оглянуті у відповідності до вимог ст.237 КПК України /а.с.77-80 т.2/ та на підставі вимог ст.98 КПК України долучені у справі як речові докази /а.с.182-183 т.2/, з дослідженням їх у суді першої інстанції, тому колегія суддів не вбачає підстав для визнання вказаних доказів недопустимим.
Не є обґрунтованими й твердження обвинуваченої в апеляції на неповноту проведеного досудового слідства та судового слідства з тих підстав, що стороні захисту було необґрунтовано відмовлено щодо витребування: від потерпілих по справі їх трудових книжок, для огляду та долучення копій до матеріалів провадження, аби у подальшому з`ясувати той факт, чи дійсно дані особи працювали і які були у них останні записи у вищевказаних книжках; із Павлоградського міськрайонного центру зайнятості дані відносно потерпілих, чи перебували вони на обліку у вказаній установі, в той період коли працювали по угоді в ТОВ «Єльсанта» і чи отримували вони за цей період виплати і в якому розмірі, оскільки вказані порушення вимог кримінального процесуального закону у вказаній стадії хоча й мали місце, однак вони не є істотними та не позбавляють доказової сили наведених у вироку доказів та не ставлять під сумнів висновки суду про доведеність винності обвинуваченої ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, а крім того, враховуючи той факт, що сторона захисту, маючи реальну можливість використати своє право на з`ясування цих обставин та дослідження доказів в суді апеляційної інстанції даним правом не скористалася, виходячи ж з принципу диспозитивності, передбаченого загальними засадами кримінального провадження, а саме п.19) ч.1 ст.7 КПК України та ч.1 ст.26 КПК України, відповідно до якого сторони є вільними у використанні своїх прав, а також вимог ч.3 ст.26 КПК України, згідно якої суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, колегія суддів, з урахуванням вимог ч.3 ст.404 КПК України, вважає вказані вище доводи сторони захисту, яка скористалася своїми правами на власний розсуд- безпідставними.
Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про призначення обвинуваченій м`якого покарання, то колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Разом з тим, як витікає з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вимог вказаних статей кримінального закону при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд першої інстанції не дотримався.
Так, призначаючи обвинуваченій ОСОБА_6 покарання суд першої інстанції хоча формально й послався на тяжкість скоєного нею кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії невеликої тяжкості, дані про особу винної, яка характеризується позитивно, але фактично не врахував їх, як не врахував і наявність у обвинуваченої на утриманні малолітньої дитини та стан здоров`я останньої, яка має тяжкі вади здоров`я, котрі колегія суддів вважає за можливе віднести до обставин, які пом`якшують покарання, що в сукупності зі зменшенням обсягу обвинувачення, нетривалості порушення трудових прав потерпілих та відсутності істотних наслідків для останніх, а також зважаючи на те, що вказана посада є єдиним джерелом доходу сім`ї обвинуваченої і дає підстави суду апеляційної інстанції вважати призначене ОСОБА_6 судом першої інстанції покарання таким, яке хоч і не виходить за межі, встановлені санкцією статті, по яким обвинувачену засуджено, але за своїм видом та розміром є явно несправедливим через свою суворість і з урахуванням вимог ч.2 ст.404 КПК України, мети покарання, особи винної та обставин справи- підстави, відповідно до вимог п.1) ч.1 ст.408 КПК України, ст.414 КПК України, для зміни вироку Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року стосовно ОСОБА_6 і в частині призначення покарання та часткового задоволення апеляції обвинуваченої, з призначенням останній покарання у виді штрафу, у його максимальному розмірі, передбаченому статтею Кримінального закону, діючого на момент скоєння кримінального правопорушення обвинуваченою.
Яких-би то не було даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінального процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, п.2) ч.1 ст.407 КПК України, п.1) ч.1 ст.408 КПК України, п.2) ч.1 ст.411 КПК України, ст.414 КПК України, ст.418 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року відносно ОСОБА_6 - змінити.
Виключити з мотивувальної частини вказаного вироку посилання суду першої інстанції на грубе порушення ОСОБА_6 законодавства про працю стосовно потерпілої ОСОБА_12 .
Вважати встановленим загальний період порушення трудового законодавства ОСОБА_6 , а також стосовно потерпілої ОСОБА_10 починаючи з 30 липня 2013 року.
Пом`якшити покарання ОСОБА_6 , вважаючи останню засудженою за ч.1 ст.172 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
В решті вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2015 року відносно ОСОБА_6 - залишити без змін.
Апеляції обвинуваченої ОСОБА_6 - задовольнити частково.
Апеляцію прокурора Павлоградської міжрайонної прокуратури Дніпропетровської області, який затвердив обвинувальний акт та приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_9 на вказаний вирок- залишити без задоволення.
Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді
ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4