Апеляційний суд Кіровоградської області
Справа №11-а-694 2010 року Головуючий у суді 1-ї інстанції- Баранець А.М.
Категорія-ч.1 ст.140 КК України Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 серпня 2010 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

Головуючого - судді Осетрова В.І.,

суддів: Бевза Ю.Л., Борща В.С., з участю прокурора Чабанюк Т.В.

потерпілого ОСОБА_2

засудженої ОСОБА_3

захисника адвоката ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді кримінальну справу за апеляціями засудженої ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, потерпілого ОСОБА_2, прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції на вирок Сітловодського міськрайонного суду від 22 березня 2010 року, яким ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м.Полтави, україника, громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2, не одружена, працює лікарем-хірургом Світловодської ЦРЛ, проживає ІНФОРМАЦІЯ_3, раніше не судима,

засуджена за ст.140 ч.1 КК України і призначено покарання - 1 (один) рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання з випробовуванням на 1( один) рік.

На підставі ст. 74 п.5 КК України звільнена від покарання у зв»язку із закінченням строків давності.

За ст.139 ч2 КК України виправдана.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5, у відшкодування матеріальної шкоди 2 267 грн61 коп. ( дві тисячі двісті шістдесят сім грн. 61 коп.) та моральної шкоди в сумі 5000 грн.( пять тисяч грн.)

Суд встановив, що ОСОБА_3 згідно наказу № 84 від 22.02.2001 року була призначена на посаду лікаря-хірурга в Світловодській центральній районній лікарні. Поряд з цим ОСОБА_3 згідно наказу головного лікаря Світловодської ЦРЛ № 08/вк від 02.01.2003 року було дозволено сумісництво на 0,5 ставки лікаря-онколога поліклініки Світловодської ЦРЛ.

Перебуваючи на посаді лікаря-онколога, до обовязків якого згідно посадової інструкції входить надання консультативної допомоги лікарням, мед амбулаторіям, фельдшерам ФАП; проведення поточного керівництва та контролю по проведенню профілактики онкозахворювань; консультація хворих в стаціонарах лікарні; направлення хворих на обстеження, направлення хворих на госпіталізацію в стаціонари лікарні та в стаціонари онкодиспансерів; забезпечення обстеження та лікування диспансерних хворих; та інші; ОСОБА_3, не маючи достатньої освіти та кваліфікаційного рівня, несумлінно поставилась до виконання своїх професійних обовязків та неналежно їх виконала, що виразилось в наступному.

На початку листопада 2002 року ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, після травмування родимки на шиї звернувся до ОСОБА_3, як до лікаря-онколога із скаргами на запалення родимки на шиї. Оглядаючи хворого з наявністю ушкодженого пігментного утворення на шкірі з ознаками запалення, лікар ОСОБА_3 недбало віднеслась до своїх обовязків, не проявила пильність щодо можливості злоякісності цього утворення та метастазування, в звязку з цим ретельно не оглянула ОСОБА_6 з оціненням стану лімфатичних вузлів, результати огляду на записала в амбулаторну картку, не призначила УЗД внутрішніх органів та не направила хворого до обласного онкодиспансеру для проведення пункції, мікроскопічного дослідження з метою встановлення правильного діагнозу, видалення пухлини. Більш того, ОСОБА_3 порадила хворому застосувати препарат димексид, що було недоцільним, оскільки в інструкції до його використання серед показань пухлин шкіри немає і призначення цього препарату на пухлину саме у вигляді компресу було категорично протипоказаним через можливість стимулювання росту та розповсюдження меланоми.

17.11.2002 року ОСОБА_6 у звязку з погіршенням стану та збільшення розміру родимки звернувся до хірурга Світловодської ЦРЛ, який встановив йому діагноз „інфікована папілома шиї та здійснив оперативне втручання економне висікання пухлини, направив післяопераційний матеріал на патологоанатомічне дослідження. При дослідженні препарату, виготовленого з пухлини, видаленої у гр. ОСОБА_6, 15.12.2002 року патологоанатомом було встановлено неправильний діагноз „папіломатозна форма пограничного пігментного невусу, згідно якого хворий ОСОБА_6 стаціонарного лікування не потребував.

Проте, при наявності вказаного діагнозу ОСОБА_3 ( онкологу) доцільно було оформити ОСОБА_6 на облік та організувати спостереження. Не оформлення ОСОБА_6 на облік обумовлювало відсутність по відношенню до нього онконастороженості в подальшому та незабезпечення спостереження за його станом і ненадання спеціалізованої медичної допомоги.

24.02.2003 року ОСОБА_6 знову звернувся до лікаря-онколога ОСОБА_3 зі скаргами на наявність збільшених лімфатичних вузлів в ділянці шиї зліва. Хворому був встановлений діагноз «шейный лимфаденит» та «лимфогрануломатоз» під питанням та призначено медикаментозне лікування антибіотиками (гінтамецин, бісептол, ністатин) та напівспиртові компреси. При наступних дох зверненнях 5.03.2003 року та 11.03.2003 року ОСОБА_3 відмічено появу підвищення температури тіла до 39 С, а також відсутність покращання після проведення лікування.

Наявність у ОСОБА_6 збільшених лімфатичних вузлів в ділянці шиї зліва, особливо при відсутності позитивного ефекту від лікування, з врахуванням попередніх звернень хворого до неї та хірурга з приводу пухлини шкіри зліва давало підстави лікарю ОСОБА_3 запідозрити у ОСОБА_6 онкологічне захворювання та направити його до обласного онкологічного диспансеру, що внаслідок несумлінного ставлення лікарем ОСОБА_3 до своїх обовязків не було зроблено. Крім цього ОСОБА_3 провівши огляд хворого, не призначивши і не провівши жодного аналізу, призначила йому напівспиртові компреси, які були протипоказані онкологічному хворому через можливість стимулювання росту чи розповсюдження меланоми.

Недоліки, допущені лікарем онкологом ОСОБА_3 при зверненні ОСОБА_6 до Світловодської ЦРЛ, призначення компресу з дімексидом на пухлину при первинному огляді хворого в листопаді 2002 року, не направлення його в той період до хірурга чи до онкодиспансеру на видалення пухлини в ділянці шиї, відсутність у неї онконастороженості при повторному зверненні до неї хворого 24.02.2003 року зі збільшеними лімфатичними вузлами в ділянці шиї, та не направлення його до онкодиспансеру для діагностичної пункції лімфовузлів, призначення хворому в цей період напівспиртового компресу, не встановлення його диспансерний облік стали факторами, що погіршили стан хворого.

Після цього ОСОБА_6 звертався за консультаціями в Запорізький онкодиспансер. Йому було призначено лікування, яке відповідало поставленому діагнозу. Після отримання висновків із Запорізького онкодиспансеру лікування було змінено.

В подальшому стан здоровя ОСОБА_6 погіршився. 14.10.2003 року ОСОБА_3 безпідставно відмовилась прибути на виклик до хворого ОСОБА_6, всупереч вимогам посадової інструкції, яка передбачає обслуговування викликів на дому. В подальшому з огляду на стан ОСОБА_6, описаний ОСОБА_3 16.10.2003 року в амбулаторній карті після обстеження на дому, та за відсутністю результатів проведених обстежень, які б уточнювали діагноз, слід було запропонувати госпіталізацію хворого вже на той час. Проте, ОСОБА_3 не госпіталізувала хворого ОСОБА_2, мотивуючи дане рішення важкістю його стану. В медичній картці хворого зроблено запис про призначення симптоматичного лікування, проте без його конкретизації. Фактично хворий був позбавлений належного лікування. Запропонувала госпіталізацію лише 4.11.2003 року. При цьому, ОСОБА_3 несвоєчасно був виписаний рецепт на придбання спеціальних ліків для онкохворого в звязку з відсутністю в неї такого рецепту на момент огляду 16.10.2003 року, що вказує на несумлінне ставлення її до виконання покладених обовязків.

Хворий ОСОБА_6В помер 08.11.2003 року.

Згідно результатів судово-медичного дослідження смерть ОСОБА_6 настала від поліорганної недостатності внаслідок метастазування меланоми у лімфатичні вузли та внутрішні органи.

За умови належного лікування хворий міг би прожити більший час ніж при відсутності лікування. Скорочення життя хворого ОСОБА_6 є тяжкими наслідками.

В апеляціях:

Прокурор в зміненій апеляції просить вирок скасувати, а кримінальну справу відносно ОСОБА_3 за ч.1 ст.140 та ч.2 ст.139 КК України закрити на підставі ст.49 КК України у звязку з закінченням строків давності.

Потерпілий ОСОБА_2 просить скасувати вірок постановити новий вирок, яким визначити покарання за ч.1 ст.140 КК України 2 роки позбавлення волі, визнати винною за ч.2 ст.139 КК України та призначити покарання, передбачене цією статтею. Призначити додаткове покарання щодо заборони займатися лікувальною практикою протягом 3 років та задовільнити вимоги цивільного позову щодо стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 на користь потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_5 по 50 000грн. кожному.

Постановити окремі ухвали про причини та умови, що сприяли вчиненню злочину, порушення вимог ст.22 Закону «Основи законодавства України про охорону здоровя» щодо здійснення державного контролю та нагляду у Світловодській ЦРЛ у сфері охорони здоровя з повідомленням прокурора Кіровоградської області про надання експертами Головного бюро СМЄ МОЗ України у експертних висновках завідомо недостовірної інформації, що під час звернення хворого до онколога у листопаді 2002 року не існувало стандартів діагностики та лікування затверджених МОЗ України та Кіровоградського бюро СМЄ завідомо недостовірної інформації, що освітній рівень хірурга ОСОБА_3 відповідав вимогам для призначення на посаду онколога, а також те, що основною причиною було тяжкість самого захворювання, що неможливо було розраховувати на одужання та, що ліки «Демиксід» не могли заподіяти шкоду для відповідної перевірки та прийняття рішення у порядку, передбаченому КПК.

Вважає, що суд безпідставно виправдав ОСОБА_3 за ч.2 ст.139 КК України. Вважає, що на останньому етапі в жовтні-листопаді 2003 року вона скоїла указаний злочин, так як в неї були мотиви та мета у вчиненні злочину: приховати бездарне та недбале лікування у любий спосіб навіть відмовою від надання медичної допомоги і далі аналізує фактичні обставини справи встановлені судом, вказує погане лікування других хворих цим лікарем.

Вважає, що при призначенні покарання за ч.1 ст.140 КК України суд не взяв до уваги обставини, що обтяжують міру відповідальності: злочин вчинено у загально небезпечний спосіб, так як вона була лікарем багатьох пацієнтів і проявляла недбалість і несумлінність до кожного пацієнта, вона не проявила ніякого каяття, вводила суд в оману, порушує морально-етичні принципи. Суд не взяв до уваги, що було три епізоди надання медичної допомоги хворому: листопад-грудень 2002 року, лютий-березень 2003 року, жовтень листопад 2003 року, кожен з яких необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.140 КК України.

Суд при вирішенні питання про стягнення моральної шкоди повинен був встановити розмір її в залежності від характеру та обсягу страждань, тяжкості змін у життєвих стосунках, стану здоровя потерпілих, а суд виходив лише з того, що злочин вчинено з необережності, в результаті чого встановив розмір, що жодним чином не відповідає принципам розумності та справедливості.

Разом з тим у період неналежного лікування сина стан його здоровя значно погіршився. У 2003 році він більше 50 днів знаходився на лікарняному, хоч у 2002 році на лікарняному взагалі не був. Цукровий діабет з стану середньої тяжкості перейшов у тяжку форму, протягом 7 місяців 2006 року він знаходився на стаціонарному лікуванні міської та обласної лікарень і його визнано інвалідом 2 групи. З діагнозом антенного неврозу йому прийшлося приймати за призначенням лікаря сильнодіючі спеціальні заспокійливі препарати наркотичного походження, що не сприяло покращанню стану здоровя.

Адвокат ОСОБА_4 просить вирок відносно засудження за ч.1 ст.140 КК України скасувати. Звільнити ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності в звязку із закінченням строків давності. Провадження по справі закрити. Вважає, що тяжкі наслідки для хворого не повязані з невиконанням чи неналежним виконанням ОСОБА_3своїх професійних обовязків, а настали внаслідок інших обставин: в результаті агресивного розвитку та перебігу тяжкого захворювання, фактичного ухилення хворого від лікування, не зверненням за медичною допомогою та не проходженням лікування з лютого по листопад 2003 року, відмови від запропонованого стаціонарного лікування в Кіровоградській обласній лікарні та Запорізькому облонкодиспансері , запізнілого в листопаді 2003 року звернення за медичною допомогою до засудженої, коли перебіг хвороби набув невідворотного характеру, що виключає відповідальність ОСОБА_3 за ч.1 ст.140 КК України.

Засуджена ОСОБА_3 в зміненій апеляції вказує, що проти звільнення її від кримінальної відповідальності в звязку зі збігом строків притягнення її до кримінальної відповідальності вона не заперечує і просить провадження по кримінальній справі на підставі ст.49 КК України закрити.

Учасникам процесу вручені копії змінених апеляцій і вони клопотали про розгляд справи без надання строку на підготовку до процесу, що колегія суддів задовольняє.

Прокурор вважає, що в звязку зі змінами апеляцій судове слідство не проводити. З прокурором згодні засуджена ОСОБА_3 та адвокат ОСОБА_4, а потерпілий ОСОБА_2 вважає необхідним провести судове слідство. Заслухавши учасників процесу колегія суддів ухвалила - не проводити судового слідства.

Заслухавши доповідача, думку прокурора, який підтримав свою апеляцію, думку потерпілого ОСОБА_2, який підтримав свою апеляцію і заперечував проти закриття справи, думку засудженої ОСОБА_3 та адвоката ОСОБА_4, які просили скасувати вирок в частині засудження ОСОБА_3 за ч.1 ст.140 КК України та провадження по справі на підставі ст.49 КК України закрити, вивчивши доводи апеляцій та матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляції прокурора та потерпілого ОСОБА_2 повинні бути задоволені частково, а апеляції засудженої ОСОБА_3 та захисника адвоката ОСОБА_4 повністю.

Винність ОСОБА_3 в скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст.140 КК України підтверджується дослідженими судом доказами: показами потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_5, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, висновками судово-медичних експертиз від 20.07.2005 року, № 182 від 16.05.2005 року (т.1 а.с.208-229), №109 від 27.03.2008 року (т.2 а.с.222-244), посадовою інструкцією районного лікаря онколога, затвердженою 21.12.1999 року головним лікарем Світловодської ЦРЛ ( т.1 а.с.98-99). Наказом МОЗ №208 від 30.12.1992 року, яким затверджено «Положення про онкологічний кабінет поліклініки» (а.с.104-105 т.1), наказом МОЗ №507 від 12.12.2002 року «Про затвердження нормативів надання медичної допомоги та показників якості медичної допомоги ( а.с.106-110 т.1) і не оскаржується засудженою, її захисником, прокурором та потерпілим.

Суд вірно кваліфікував її дії за ч.1 ст.140 КК України, як неналежне виконання медичним працівником своїх професійних обовязків внаслідок недбалого чи несумлінного до них ставлення, що спричинило тяжкі наслідки.

Постановою про зміну предявленого органами досудового слідства обвинувачення в суді від29 липня 2009 року (т.3 а.с.185-191) дії ОСОБА_3, кваліфікувались і за ст.139 ч.2 КК України, як ненадання медичним працівником без поважних причин допомоги хворому, який зобов»язаний, згідно з установленими правилами, надати таку допомогу, що спричинило тяжкі наслідки для хворого.

Суд вірно пришов до висновку, що дана кваліфікація дій ОСОБА_3 не знайшла свого підтвердження в суді, оскільки суб»єктивна сторона даного злочину полягає в прямому умислі, щодо факту ненадання допомоги хворому, якщо медичний працівник усвідомлює, що це може викликати тяжкі наслідки для хворого. Тому суд вірно виправдав ОСОБА_3 за даною статтею.

Посилання потерпілого на те, що у ОСОБА_3 були мотиви та мета у вчиненні злочину: приховати бездарне та недбале лікування у любий спосіб навіть відмовою від надання медичної допомоги не знайшло свого підтвердження.

Згідно ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, а ч.1 ст.140 КК України передбачає максимальне покарання у вигляді 2 років позбавлення волі і відноситься до злочинів невеликої тяжкості.

Згідно ст.11-1 КПК України суд у судовому засіданні за наявності підстав, передбачених ч.1 ст.49 КК України закриває справу у звязку з закінченням строків давності у випадках коли справа надійшла до суду з обвинувальним висновком.

Згідно ст.376 КПК України апеляційний суд встановивши обставини, передбачені ст.11-1 КПК України скасовує обвинувальний вирок і закриває справу. Засуджена ОСОБА_3 просила закрити справу, а тому обвинувальний вирок повинен бути скасованим, а справа закрита.

Постановити окремі ухвали про причини та умови, що сприяли вчиненню злочину, порушення вимог ст.22 Закону «Основи законодавства України про охорону здоровя» щодо здійснення державного контролю та нагляду у Світловодській ЦРЛ у сфері охорони здоровя з повідомленням прокурора Кіровоградської області про надання експертами Головного бюро СМЄ МОЗ України у експертних висновках завідомо недостовірної інформації, що під час звернення хворого до онколога у листопаді 2002 року не існувало стандартів діагностики та лікування затверджених МОЗ України та Кіровоградського бюро СМЄ завідомо недостовірної інформації, що освітній рівень хірурга ОСОБА_3 відповідав вимогам для призначення на посаду онколога, а також те, що основною причиною було тяжкість самого захворювання, що неможливо було розраховувати на одужання та, що ліки «Демиксід» не могли заподіяти шкоду колегія суддів не вправі, так як ці обставини не були причинами і умовами вчинення злочину.

Керуючись ст.ст.11-1,362, 366, 376 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляції прокурора та потерпілого ОСОБА_2 задовольнити частково, апеляції

засудженої ОСОБА_3 та захисника адвоката ОСОБА_4 задовольнити повністю. Вирок Світловодського міскрайонного суду від 22 березня 2010 року відносно ОСОБА_3 в частині засудження за ч.1 ст.140 КК України скасувати та провадження по справі в цій частині закрити у відповідності з ст.49 КК України звільнивши її від кримінальної відповідальності у звязку з закінченням строків давності.

Цей же вирок в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_5 у відшкодування матеріальної шкоди у сумі 2 267 грн. та моральної шкоди в сумі 5000 грн. скасувати.

В решті вирок залишити без зміни.

Судді: