Дата документу Справа № 332/5890/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/499/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 286 ч. 2
КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

законного представника потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000527, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2014 року з апеляційною скаргою звернувся заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_11 , який просить вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, врахувати в якості обставини, що обтяжує покарання, - вчинення злочину щодо малолітнього та винести новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним за ст.286 ч.2 КК України та призначити йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі зі звільненням від основного покарання на підставі ст. ст. 75, 76 КК України строком на 3 роки та з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Також судом при призначенні обвинуваченому покарання з випробуванням, не враховані положення ст. ст. 75, 77 КПК України та ОСОБА_7 помилково звільнено від відбування не лише основного покарання, а і додаткового, а при визначенні розміру додаткового покарання, судом недостатньо враховані наслідки, які настали у результаті нехтування ОСОБА_7 вимогами Правил дорожнього руху України, а саме - тяжкі тілесні ушкодження.

Також апелянт зазначив, що, призначаючи обвинуваченому покарання з випробуванням не на максимальний строк, судом взяті до уваги обставини, що характеризують його особу та пом`якшують покарання, а саме, що ОСОБА_7 раніше не судимий та має постійне місце проживання, проте, ці обставини не завадили обвинуваченому вчинити хоч і необережне, проте кримінальне правопорушення, та не є підставою для призначення такого м`якого покарання та на такий короткий іспитовий строк.

Крім того, на думку прокурора, судом необґрунтовано не враховано в якості обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочину щодо малолітнього, оскільки потерпіла ОСОБА_9 - 2009 року народження.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до 3 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 ч. 1 п. 2, п. 3, п. 4 КК України, а саме: повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органів кримінально-виконавчої інспекції, періодично з`являтись на реєстрацію.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь держави: процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судово-автотехнічної експертизи, в сумі 589 грн. 68 коп. та процесуальні витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи технічного стану автотранспортного засобу, в сумі 589 грн. 68 коп.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Як вказано у вироку суду, 31.10.2014 року, приблизно о 12 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ЗАЗ-110207 реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині вул. Історичної в м. Запоріжжі з боку вул. Євпаторійської в напрямку вул. Молодіжної зі швидкістю 90 км./год., що перевищує дозволену швидкість руху в населеному пункті - 60 км/год.

У цей самий час, біля будинку № 42, за межами проїзної частини, на тротуарі стояла пішохід ОСОБА_9 - 2009 року народження.

31.10.2014 року, приблизно о 12 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_7 , рухаючись по вул. Історичній, маючи об`єктивну можливість безпечно керувати автомобілем, у порушення вимог п. 10.1 Правил безпеки дорожнього руху, не впевнився в безпеці своїх дій, змінив напрямок руху автомобіля ЗАЗ-110207 в праву сторону, в результаті чого допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини та наїзд на пішохода ОСОБА_9 , яка, у результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, отримала в сукупності, згідно з висновком судово-медичної експертизи № 4842М від 18.11.2014 року, тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент спричинення.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи № 749/14 від 26.11.2014 року, невідповідність дій водія ОСОБА_7 вимогам п. 10.1 Правил дорожнього руху, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди та наслідками.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_11 , просив її задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 , його захисник, законний представник потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області не підтримали, просили вирок суду залишити без змін, оскільки доводи прокурора вважають необґрунтованими. Законний представник потерпілої ОСОБА_10 , заперечуючи проти апеляційної скарги прокурора, пояснила, що ОСОБА_7 та його батьки під час досудового розслідування, судового розгляду надавали матеріальну допомогу на лікування доньки і продовжують її надавати і після постановлення вироку.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника, законного представник потерпілої ОСОБА_9 - ОСОБА_10 , вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується матеріалами провадження, ніким, у тому числі, обвинуваченим, не оспорюються та є обґрунтованими.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 в апеляційній скарзі також не оспорюється і є правильною.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах санкції статті Особливої частини кримінального кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин із врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення й попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, його особу та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, призначив покарання, в межах санкції ч. 2 ст.286 КК України і обґрунтовано на підставі вимог ст. 75 КК України звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробовуванням.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що призначене судом ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, що судом не враховано в якості обставини, що обтяжує покарання, вчинення ним злочину щодо малолітнього та наслідки, які настали у результаті нехтування ОСОБА_7 вимог Правил дорожнього руху України, а саме - тяжкі тілесні ушкодження, є необґрунтованими, оскільки в обвинувальному акті зазначені обставини, що на думку апелянта обтяжують покарання, слідчим та процесуальним прокурором не визнані обставинами, що обтяжують ОСОБА_7 покарання, а в ньому вказано, що обставини, що обтяжують ОСОБА_7 покарання під час досудового розслідування не виявлені.

Крім того, доводи прокурора про неврахування судом при призначенні ОСОБА_7 покарання, в якості обставини, що обтяжує покарання, наслідків, які настали у результаті дорожньо-транспортної пригоди, а саме отримання потерпілою ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, не відповідають вимогам кримінального закону, оскільки заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень є кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, і відповідно до ч.4 ст. 67 КК України не може ще раз враховуватись як обставина, що обтяжує покарання.

Також є необґрунтованими доводи прокурора про те, що суд ОСОБА_7 помилково звільнив від відбування покарання із випробовуванням як основного, так і додаткового, оскільки у вироку суду про це не зазначено, але якщо під час виконання вироку виникнуть сумніви щодо того, чи було ОСОБА_7 на підставі вимог ст. 75 КК України теж звільнено від відбування і додаткового покарання, суд вправі вирішити це питання відповідно до вимог ст.ст. 537, 539 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000527, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4