У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кравченка К.Т.,

суддів

Гошовської Т.В., Мороза М.А.

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 5 червня 2008 року кримінальну справу
за касаційним поданням прокурора, який брав участь у розгляді справи в суді
першої інстанції, на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області
від 30 серпня 2007 року.

Цим вироком

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1народження,

уродженця м. Лозова Харківської області,

громадянина України,

не судимого, -

засуджено за ч. 1 ст. 249 КК України на 1 рік обмеження волі з конфіскацією
знарядь і засобів лову.

На підставі п. «б» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007
року ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання.

ОСОБА_1 визнано винним та засуджено за те, що він, маючи умисел на
незаконне заняття рибним добувним промислом, 16 березня 2007 року приблизно о
16 годині, перебуваючи на Орельському водосховищі, розташованому у сел. Орелька
Лозівського району Харківської області, за допомогою заборонених незаконних
засобів вилову риби - двох рибацьких сіток, загальною довжиною 200 м (по 100 м
кожна), рибацького човна з веслами, займався незаконною ловлею риби, чим
спричинив істотну шкоду навколишньому середовищу та Державному Управлінню
екології і природних ресурсів у Харківській області на загальну суму 1 055 грн.
70 коп.

В апеляційному порядку справа не розглядалась.

У касаційному поданні прокурор, не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_1, порушує питання про
скасування вироку у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону
та про прийняття касаційною інстанцією свого рішення про закриття кримінальної
справи стосовно ОСОБА_1 на підставі акту амністії. При цьому посилається на те,
що суд, враховуючи заявлене ОСОБА_1 клопотання про застосування до нього п.
«б» ст. 1 Закону України «Про амністію»
від 19 квітня 2007 року, повинен був винести постанову про закриття
кримінальної справи на підставі акту амністії. Проте суд, на порушення вимог
ст. 6 вказаного Закону, постановив щодо ОСОБА_1 обвинувальний вирок,
призначив покарання та звільнив його від призначеного покарання на підставі
Закону України «Про амністію», чим погіршив становище засудженого.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи
касаційного подання, колегія суддів вважає, що касаційне подання задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Висновки про винуватість засудженого ОСОБА_1 у вчинені злочину суд
обґрунтував викладеними у вироку доказами, які ніким не оспорюються.

Виходячи з фактичних обставин справи, суд правильно кваліфікував дії
засудженого за ч. 1 ст. 249 КК України.

Враховуючи, що ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні 16 березня 2007 року
умисного злочину, за який законом передбачено покарання менш суворе, ніж
позбавлення волі на строк не більше п'яти років, має неповнолітню дитину, щодо
якої він не позбавлений батьківських прав і подав заяву з проханням застосувати
до нього амністію, суд обґрунтовано застосував до нього п. “б” ст. 6 Закону
України “Про амністію” від 19 квітня 2007 року, що також не оспорюється у
касаційному поданні.

Посилання у касаційному поданні на те, що суд при розгляді справи, за
наявності клопотання засудженого про застосування амністії, не мав права
постановляти обвинувальний вирок та призначати ОСОБА_1 покарання, а повинен був
прийняти рішення про звільнення його від кримінальної відповідальності та
закриття справи на підставі ст. 6 зазначеного Закону “Про амністію”, є
безпідставними, оскільки суперечать вимогам ч. 1 ст. 282 КПК України, якою
визначені підстави для закриття справи
під час судового розгляду справи. Ця норма, зокрема, не передбачає закриття
справи під час судового розгляду справи внаслідок акту амністії.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення
касаційного подання прокурора.

Керуючись статтями 394-396 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

відмовити у задоволенні касаційного подання прокурора,
який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції.

С У Д Д І:

Гошовська Т.В. Кравченко
К.Т. Мороз М.А.