Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Слинька С.С.,

суддів Чуйко О.Г.,
Наставного В.В.,

за участю прокурора Матюшевої
О.Г.,

потерпілої ОСОБА_1,

захисника засудженого

ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

захисника виправданого

ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні 13
листопада 2014 року в м. Києві
кримінальну справу за касаційними
скаргами заступника прокурора
Київської області Домбровського С.В. та
потерпілої ОСОБА_1 на вирок
Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 січня 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду Київської області
від 30 січня 2014 року щодо ОСОБА_2 та
ОСОБА_4

Вироком Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 січня 2012 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, який не має
судимості,

виправдано за ст. 286 ч. 2 КК України за
відсутністю в його діях складу злочину;

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, який не має
судимості,

засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 4 роки з позбавленням права
керувати транспортними засобами
строком на 2 роки.

На підставі статей 75, 76 КК України
ОСОБА_2 звільнено від відбування
покарання з випробуванням з іспитовим
строком на 2 роки і на нього покладено
відповідні обов'язки.

Вирішені питання про стягнення судових
витрат, щодо речових доказів та
заявлених у справі цивільних позовів.

ОСОБА_2 засуджено за вчинення злочину, а
ОСОБА_4 виправдано за відсутністю в
його діях складу злочину, за наступних
обставин.

Так, ОСОБА_2 24 листопада 2006 року
приблизно 19 год. 30 хв. біля с. Єрківці
Переяслав-Хмельницького району,
рухаючись на 31 км автодороги
Бориспіль-Дніпропетровськ в напрямку
м. Дніпропетровськ на автомобілі
«Шевроле Лачетті», державний номер
НОМЕР_1, порушуючи п.п. 1.2, 1.3, 10.1, 14.2 «в»
Правил дорожнього руху України, при
здійсненні маневру обгону виїхав на
зустрічну смугу руху і допустив
зіткнення з автомобілем марки «ГАЗ-2705»,
державний номер НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_4 В результаті зіткнення пасажир
автомобіля «Шевроле Лачетті» ОСОБА_6
отримав тяжкі тілесні ушкодження, від
яких в подальшому під час лікування
помер.

ОСОБА_4 було пред'явлено обвинувачення
в тому, що він 24 листопада 2006
року близько 19 год. 30 хв., керуючи
технічно справним автомобілем марки
«ГАЗ-2705», д.н.з. НОМЕР_2, що належить ТзОВ
«Інтегровані мережеві рішення»,
рухаючись по мокрому
асфальтобетонному покриттю на 31 км
автодороги
«Бориспіль-Дніпропетровськ» в темну
пору доби із ввімкненими фарами
ближнього світла в напрямку м. Києва
поблизу с. Єрківці
Переяслав-Хмельницького району
Київської області, будучи неуважним до
навколишньої дорожньої обстановки,
помітивши транспортний засіб, котрий
виїхав на його смугу руху при
здійсненні маневру обгону, не вжив
заходів для зменшення швидкості аж до
зупинки автомобіля у момент виникнення
небезпеки для руху, виїхав на праве
узбіччя по ходу свого руху, де допустив
зіткнення із автомобілем «Шевроле
Лачетті», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням
підсудного ОСОБА_2, порушивши вимоги
п.п. 1.3, 1.10, 12.3 ПДР України, в результаті
чого ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні
ушкодження, від яких в подальшому під
час лікування помер.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 30 січня 2014 року вказаний
вирок за апеляціями прокурора та
потерпілої ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор просить
вирок та ухвалу щодо ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 скасувати, а справу направити на
новий судовий розгляд в зв'язку з
істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону та
невідповідністю призначеного
покарання тяжкості злочину та особі
засудженого ОСОБА_2 внаслідок м'якості.
Вказує на те, що вирок суду щодо ОСОБА_4
є немотивованим і не відповідає
вимогам ст. 334 ч. 4 КПК України 1960 року та
помилковість рішення суду про
виправдання ОСОБА_4 за ст. 286 ч. 2 КК
України. Крім того, прокурор вказує на
невідповідність ухвали апеляційного
суду вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

У касаційній скарзі потерпіла просить
вирок та ухвалу скасувати, а справу
направити на новий апеляційний
розгляд. Вважає, що призначене
засудженому ОСОБА_2 покарання із
застосуванням положень ст. 75 КК України
явно не відповідає ступеню тяжкості
вчиненого ним злочину та його особі
внаслідок м'якості. Вказує на те, що
апеляційний суд не виконав вказівки
касаційного суду зазначені в ухвалі
ВССУ від 26 березня 2013 року в частині
перевірки доводів потерпілої щодо
м'якості призначеного ОСОБА_2
покарання.

Заслухавши доповідача, пояснення
прокурора про необґрунтованість
доводів касаційної скарги прокурора, в
тому числі і щодо м'якості призначеного
покарання через наявність
процесуальних перешкод, а також
аналогічні пояснення і щодо касаційної
скарги потерпілої, пояснення
потерпілої про підтримання своєї
касаційної скарги та обґрунтованість
скарги прокурора в частині, що
стосується ОСОБА_2, пояснення захисника
ОСОБА_3 про заперечення проти
касаційних скарг прокурора і
потерпілої щодо ОСОБА_2 та законність
судових рішень щодо нього, пояснення
захисника ОСОБА_5 про заперечення проти
касаційної скарги прокурора щодо
ОСОБА_4 та законність судових рішень
щодо нього, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи, викладені
у касаційних скаргах, колегія суддів
вважає, що скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України
1960 року вирок суду повинен бути
законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 334 ч. 4 КПК України 1960 року
мотивувальна частина виправдувального
вироку повинна містити формулювання
обвинувачення, яке пред'явлене
підсудному і визнане судом
недоведеним, а також підстави для
виправдання підсудного із зазначенням
мотивів, з яких суд відкидає докази
обвинувачення. Не допускається
включення у вирок формулювань, які
ставлять під сумнів невинність
виправданого. За змістом цієї норми
закону в мотивувальній частині
виправдувального вироку мають бути
викладені результати дослідження,
аналізу та оцінки доказів у справі як
тих, що були зібрані на досудовому
слідстві, так і поданих у судовому
засіданні. При цьому суд, постановляючи
виправдувальний вирок, має керуватись
положеннями ст. 327 ч. 4 КПК України 1960
року, яка визначає вичерпний перелік
підстав для прийняття такого рішення.

З матеріалів справи вбачається, що суд
належним чином проаналізував докази,
на які орган досудового слідства
посилався на підтвердження
пред'явленого ОСОБА_4 обвинувачення, та
з дотриманням вимог ст. 334 ч. 4 КПК
України 1960 року вказав у вироку
підстави для виправдання ОСОБА_4 із
зазначенням мотивів, з яких відкидає
докази обвинувачення.

Так, суд першої інстанції, з яким
погодився й суд апеляційної інстанції,
зробив вірний висновок про відсутність
в діях ОСОБА_4 складу злочину,
передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,
взявши до уваги показання ОСОБА_2, який
визнав себе винним у ДТП, наслідком
якої була смерть потерпілого ОСОБА_6, на
показання ОСОБА_4, який вказав на
обставини події за його участю,
заперечував свою вину та пояснив, що
вжив усіх можливих заходів для
уникнення зіткнення з автомобілем під
керуванням ОСОБА_2, на висновки
експертизи, яка підтвердила наявність
у ОСОБА_2 технічної можливості
попередити зіткнення з автомобілем під
керуванням ОСОБА_4

Проаналізував суд і інші докази у
справі, а свій висновок про те, з яких
підстав відкидає докази обвинувачення
ОСОБА_4, обґрунтував та дійшов
правильного висновку про відсутність в
його діях складу злочину.

За таких обставин, висновок суду про
виправдування ОСОБА_4 за
відсутністю в його діях складу злочину,
передбаченого ст. 286 ч. 2 КК
України, є обґрунтованим, такий
висновок зроблений внаслідок повного,
всебічного і об'єктивного аналізу
наявних у справі доказів, такий
висновок є вмотивованим та відповідає
вимогам закону.

Об'єктивних даних, які вказували б на
наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину,
передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,
колегія суддів за матеріалами справи
не знаходить і передбачені законом
підстави для перевірки цього відсутні.

Обґрунтованість засудження ОСОБА_2 та
правильність кваліфікації його дій за
ст. 286 ч. 2 КК України у касаційних
скаргах не оспорюються.

Доводи касаційної скарги прокурора та
потерпілої про невідповідність
призначеного судом покарання ступеню
тяжкості вчиненого злочину та особі
засудженого внаслідок м'якості є
необґрунтованими, виходячи із
наступного.

Відповідно до вимог ст. 400 ч. 2 КПК
України 1960 року посилення покарання
або застосування закону про більш
тяжкий злочин при новому розгляді
справи судом першої інстанції або
апеляційним судом допускається тільки
за умови, що вирок було скасовано за
м'якістю покарання або у зв'язку з
необхідністю застосування закону про
більш тяжкий злочин за скаргою
прокурора або потерпілого чи його
представника, а також коли при новому
розслідуванні справи буде встановлено,
що обвинувачений вчинив більш тяжкий
злочин, або коли збільшився об'єм
обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів справи, за
апеляціями прокурора та потерпілої
ОСОБА_1 Апеляційний суд Київської
області 03 липня 2013 року, скасувавши
вирок районного суду в частині
призначеного ОСОБА_2 за ст. 286 ч.2 КК
України покарання із застосуванням
ст. 75 КК України, постановив новий
вирок, яким призначив йому за цією
статтею покарання у виді 4 років
позбавлення волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами
строком на 2 роки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 жовтня 2013 року
за касаційними скаргами прокурора та
засудженого ОСОБА_2 вирок Апеляційного
суду Київської області 03 липня 2013 року
щодо ОСОБА_2 скасовано, а справу
направлено на новий судовий розгляд.
При цьому в ухвалі суду касаційної
інстанції зазначено, що апеляційний
суд засудив ОСОБА_2 за ст. 286 ч. 2 КК
України за тих же фактичних обставин і
з врахуванням тих же даних про особу і
обставин, що впливали на призначення
покарання, а тому в супереч ст. 400 КПК
України призначив ОСОБА_2 покарання з
його реальним відбуванням у виді
позбавлення волі, чим погіршив його
становище.

Вказівки суду касаційної інстанції
відповідно до ст. 399 КПК України 1960 року
для суду апеляційної інстанції при
повторному розгляді справи є
обов'язковими.

Апеляційний суд, при новому розгляді
справи за апеляціями прокурора та
потерпілої, їх доводи перевірив, та,
врахувавши вказівки суду касаційної
інстанції, що зазначені в ухвалі від 31
жовтня 2013 року, вирок суду першої
інстанції як в частині виправдання
ОСОБА_4, так і в частині призначеного
ОСОБА_2 покарання залишив без зміни, а
апеляції - без задоволення, мотивувавши
таке своє рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає
вимогам ст. 377 КПК України 1960 року.

Доводи потерпілої щодо невиконання
апеляційним судом вказівок ухвали ВССУ
від 26 березня 2013 року в частині
перевірки її доводів щодо м'якості
призначеного покарання є
безпідставними, оскільки ухвала
Апеляційного суду Київської області
від 16 травня 2012 року щодо ОСОБА_2
скасовувалась з підстав порушення
вимог ст. 377 КПК України 1960 року, а не з
підстав м'якості призначеного ОСОБА_2
покарання.

За таких обставин, з врахуванням ухвали
суду касаційної інстанції від 31 жовтня
2013 року та вимог ст.ст. 399, 400 ч. 2 КПК
України 1960 року, доводи касаційних
скарг прокурора та потерпілої щодо
м'якості призначеного ОСОБА_2 є
необґрунтованими.

Істотних порушень
кримінально-процесуального закону, які
були б підставами для скасування чи
зміни судових рішень, також не
виявлено.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 394-396 КПК України 1960 року, п.п. 11, 15
розділу ХІ «Перехідні положення» КПК
України, колегія суддів

ухвалила:

вирок Переяслав-Хмельницького
міськрайонного суду Київської області
від 17 січня 2012 року та ухвалу
Апеляційного суду Київської області
від 30 січня 2014 року щодо виправданого
ОСОБА_4 та засудженого ОСОБА_2 залишити
без змін, а касаційні скарги заступника
прокурора Київської області та
потерпілої ОСОБА_1 - без задоволення.

Судді:

________________ ____________________
_________________

С.С.Слинько О.Г.Чуйко В.В.Наставний