Код суду 233 Справа № 233/1412/15-к
Вирок
Іменем України
03 квітня 2015 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Костянтинівка Донецької області, громадянина України, не одруженого, який має середню освіту, не працює, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,-
обвинуваченого у вчиненні злочину , передбаченого ст.260 ч.2 КК України,-
ВСТАНОВИВ:
На початку квітня 2014 року на території Донецької області України невстановленими особами для насильницького підтримання влади незаконної самопроголошеної так званої Донецької народної республіки було створене непередбачене законами України збройне формування, яке мало організовану структуру військового типу, а саме єдиноначальність, підпорядкованість, чітку ієрархічність та дисципліну, були озброєні вогнепальною зброєю, вибухівкою, а також мали тяжке військове озброєння та військову техніку. Крім того, в зазначеному формуванні було визначено механізм вступу до нього, порядок проходження служби, в кожному структурному підрозділі ставились завдання щоденної діяльності, яка полягала в здійсненні методами військових операцій силової підтримки незаконно створених структур Донецької народної республіки, придушення організованого опору населення на окупованій території, депортації населення Донецької області, встановлення режиму військового стану, протистояння правоохоронним органам державної виконавчої влади України, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння інших тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень. Вказані формування дисклокувались в різних населених пунктах та місцевостях Донецької області та мали загальну координацію керівництва.
21 квітня 2014 року ОСОБА_5 діючи з прямим умислом, маючи намір на вступ до незаконного збройного військового формування самопроголошеної Донецької народної республіки, свідомлюючи протиправність своїх дій, з метою участі у діяльності непередбаченого законами України збройного формування, добровільно вступив до незаконного збройного формування під командуванням ОСОБА_6 . Ознайомившись із встановленими правилами поведінки, правами та обов*язками члена вказаного збройного формування, ОСОБА_5 дав свою згоду на їх дотримання та виконання, тим самим підтвердив свої наміри на участь у вищевказаному незаконному збройному формуванні і виконанні його цілей та завдань.
Продовжуючи свою протиправну діяльність, у період з 28 квітня 2014 року по 21 травня 2014 року ОСОБА_5 , здійснюючи свої умисні протиправні дії у складі непередбаченого законами України збройного формування, систематично виконував накази свого безпосереднього командира по здійсненню визначених йому завдань по чергуванню на блокпосту «9 совхоз», що був розташований при виїзді з м.Костянтинівки Донецької області в напрямку АДРЕСА_2 . При цьому ОСОБА_5 , перебуваючи на вказаному блокпосту, виконував відведені йому функції по здійсненню контрольно-пропускного режиму, перевірці транспорту та документів у осіб, що його перетинали.
Таким чином, дії ОСОБА_5 носили тривалий характер, а саме в період з 28 квітня 2014 року до 21 травня 2014 року та виразились в активній участі в діяльності непередбаченого законами України збройного формування, що супроводжувались вчиненням опопру представникам влади.
Дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.260 КК України як участь у діяльності не передбачених законом збройних формуваннях.
Під час досудового розслідування 23 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості.
Обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою надійшов до суду 27 березня 2015 року.
За умовами угоди про визнання винуватості від 23 березня 2015 року, підозрюваний ОСОБА_5 зобов*язався беззастережно визнати свою винуватість у скоєнні злочину, передбаченого ст.260 ч.2 КК України в обсязі підозри у кримінальному провадженні; сприяти досудовому слідству.
Крім того, сторони погодилися, що при затвердженні угоди про визнання винуватості ОСОБА_5 за ст.260 ч.2 КК України буде призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років із звільненням від відбуття покарання на підставі ст. 75 КК України.
В угоді про визнання винуватості передбачені наслідки її укладення та затвердження згідно ст. 473 КПК України, а також наслідки її невиконання.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.314 КПК України при прийнятті рішення у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 КПК України.
Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.
Прокурор та захисник ОСОБА_4 просили суд затвердити угоду про визнання ОСОБА_5 винуватості.
Перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_5 цілком розуміє: що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують; має право мовчати, і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 КПК України; характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Обвинувачений ОСОБА_5 , допитаний в режимі відеоконференції, пояснив, що він в повному обсязі визнає свою вину у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України за обставин, викладених в обвинувальному акті.
Після роз`яснення обвинуваченому ОСОБА_5 його прав та наслідків укладення угоди про визнання винуватості, останній зазначив, що вину у скоєнні злочину за обставин, викладених у вироку визнає в повному обсязі, з узгодженою мірою покарання згоден, угода укладена за його власним бажанням, без тиску зовнішніх обставин, є добровільною, він цілком розуміє свої права та наслідки укладення угоди, що передбачені ч. 2 ст. 473 та ч.4 ст.474 КПК України, які йому були роз`яснені як під час досудового розслідування так і в підготовчому судовому засіданні судом. Просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 23 березня 2015 року між ним та прокурором.
Приймаючи до уваги вищевикладене, з*ясувавши позицію прокурора, захисника та обвинуваченого ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що угода про визнання винуватості укладена 23 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 відповідає положенням КПК України та КК України і підлягає затвердженню оскільки: умови укладеної угоди не суперечать вимогам КПК України та КК України, зокрема правильною є правова кваліфікація злочину, вчиненого ОСОБА_5 за ст.260 ч.2 КК України як участь у діяльності не передбачених законом збройних формуваннях, що є умисним тяжким злочином; умови угоди відповідають інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; відсутні обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним або відсутні фактичні підстави для визнання винуватості; відсутня очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань.
Покарання, узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості відповідає положенням статей 65 КК України, зокрема таке покарання визначено в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 260 КК України, відповідно до положень Загальної частини КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставину що пом`якшує покарання щире каяття.
Судом в підготовчому судовому засіданні встановлено, що дії які інкримінуються ОСОБА_5 дійсно мали місце та були скоєні обвинуваченим, який в судовому засіданні визнав свою вину повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду та призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Частинами 2,3 ст.75 КК України передбачено, що суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення або про визнання вини, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом.
Враховуючи викладене, та те, що умови угоди про визнання винуватості, укладеної 23 березня 2015 року між прокурором Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області ОСОБА_7 та підозрюваним ОСОБА_5 відповідають вимогам КПК України та КК України, суд дійшов висновку про наявність всіх правових підстав для затвердження даної угоди та призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Цивільний позов не заявлений, процесуальних витрат на залучення експерта та речових доказів по даному провадженню немає.
На підставі ст. 377 КПК України звільнити ОСОБА_5 з-під варти.
Керуючись ст. ст. 314, 373, 374, 474, 475 КПК України, суд -
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 260 КК України та призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді 5 (п*яти) років позбавлення волі без конфіскації майна.
В силу статті 75 КК України ОСОБА_5 від відбуття покарання у вигляді позбавлення волі звільнити з іспитовим строком на 2 (два) роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов*язки.
Відповідно до статті 76 КК України зобов*язати ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з*являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Роз`яснити ОСОБА_5 , що відповідно до ч. 5 ст. 476 КПК України умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.
На підставі ст. 377 КПК України звільнити ОСОБА_5 з-під варти.
Вирок на підставі угоди може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подачі апеляції через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частинами четвертою, шостою, сьомою статті 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди. Прокурором виключно з підстав: призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами; затвердження судом угоди у провадженні, в якому згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода не може бути укладена.
Відповідно до ст. 532 КПК України вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право на отримання в суді копії вироку у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 27 та ч. 4 ст. 29 КПК України.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Суддя