АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/630/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю прокурора : ОСОБА_6
представника потерпілих: ОСОБА_7
захисників: ОСОБА_8
ОСОБА_9
ОСОБА_10
законного представника обвинуваченого: ОСОБА_11
обвинувачених: ОСОБА_12
ОСОБА_13

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0013251 щодо ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, за апеляційною скаргою старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням державного обвинувачення управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України - ОСОБА_6 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року повернуто обвинувальний акт по обвинуваченню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та неповнолітнього ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 262, ч. 1 ст. 263 КК України, прокурору.

Клопотання прокурора ОСОБА_14 задоволено, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою у Київському СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби в м. Києві та Київській області до 24 квітня 2015 року включно.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_15 та законного представника ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу - відмовлено.

Як зазначено в ухвалі суду, вказаний обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону. Зі змісту вказаного процесуального документу вбачається, що у ньому зазначені лише фактичні обставини, які слідчий та прокурор вважали встановленими в ході досудового розслідування, а також можлива правова кваліфікація дій, а відтак жодних даних про те, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 висунуто обвинувачення у вчиненні ними злочинів, немає.

Зокрема, за висновками суду першої інстанції, інкримінуючи ОСОБА_13 та ОСОБА_12 скоєння кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України (скоєння умисного вбивства з корисливих мотивів) та ч. 3 ст. 262 КК України (скоєння розбою з метою викрадення вогнепальної зброї і бойових припасів), обвинувальний акт не містить розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та обґрунтування в чому полягають корисливі мотиви.

Крім того, обвинувальний акт має розбіжності в датах подій, вчинених кожним з підсудних в період лютого - березня 2014 року, а саме «01.02.2014», та в кількості викраденого майна.

Недоліком при складанні акту, суд першої інстанції вважає також і зазначення при викладенні встановлених слідчими органами фактичних обставинах кримінального правопорушення прізвища особи, відносно якої матеріали кримінального провадження виділені в окреме провадження, із вказівкою які саме дії були вчинені цією особою, як самостійно, так і разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Не погодившись з таким судовим рішення, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18.02.2015 року, у тому числі і як таку, що не містить переконливого обґрунтування прийнятого рішення, а обвинувальний акт направити до суду першої інстанції для призначення нового судового розгляду.

Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що в обвинувальному акті викладено всі фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та сформульовано обвинувачення щодо кожного з обвинувачених.

При цьому посилання суду на відповідні рішення Європейського суду з прав людини, то, на думку апелянта, вони стосуються кримінальних справ, які розглядались судами Європейських країн по суті, де при винесенні остаточного рішення судами самостійно змінювалась кваліфікація злочинів та покарання призначалось за новим обвинуваченням, а тому не можуть бути застосовані у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Більш того, прокурор зазначає, що раніше, за результатами проведеного підготовчого засідання 15.08.2014 року колегією суддів Дніпровського районного суду м. Києва було ухвалено рішення, яке на даний час є чинним та не скасоване, яким був призначений судовий розгляд та відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_10 та обвинувачених про повернення обвинувального акту прокурору фактично з наведених в апеляційній скарзі підстав.

Що стосується вказівок суду про наявність розбіжностей при викладенні в акті фактичних обставин справи, то вони фактично зводяться до оцінки доказів у справі, що є неможливим на стадії підготовчого судового засідання. Решта, піднятих в ухвалі суду питань, відповідно до ст. ст. 314, 315 КПК України, в тому числі щодо корисливих мотивів вчинення кримінальних правопорушень, також не є предметом розгляду на даній стадії.

А тому апелянт вважає, що, приймаючи рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд не дотримався положень ст. 314 КПК України, у зв`язку із чим ухвала суду підлягає скасуванню.

Заслухавши доповідь судді; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; пояснення обвинувачених та їх захисників, законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_13 , які, вважаючи законною та обґрунтованою ухвалу суду першої інстанції, просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора, одночасно вирішити питання про зміну запобіжного заходу ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ; перевіривши матеріали судового провадження з обвинувальним актом та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпні вимоги до обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування викладені в ст. 291 КПК України.
Зокрема п. 5. ч. 1 цієї статті передбачає, що обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частину статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Проте ці вимоги закону, як правильно зазначено у судовому рішенні, належним чином прокурором виконані не були, а тому суд першої інстанції обґрунтовано, згідно із п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, з підготовчого засідання, повернув кримінальне провадження для усунення виявлених недоліків.

На думку колегії суддів, з огляду на зміст викладених в обвинувальному акті подій та правової кваліфікації дій ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , визначеної органами досудового розслідування, висновки суду першої інстанції в частині наявності суперечностей у фактичних обставинах справи, відсутності формулювання обвинувачення ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для повернення акту прокурору.

Так, як правильно вказав суд першої інстанції, слідчі органи та прокурор при викладені фактичних обставин, які вважали встановленими, в порушення вимог ст. 91 КПК України, допустили суперечності в датах подій, вчинених кожним з підсудних в період лютого - березня 2014 року, а саме «01.02.2014», та в кількості викраденого майна, а відтак не визначили конкретний час вчинення злочинних, за висновками слідчих, дій та конкретний предмет протиправних посягань.

Більш того, зазначили в обвинувальному акті дії особи (вчинені нею як самостійно, так і разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ), відносно якої кримінальне провадження до суду спрямоване не було, а виділено в окреме провадження, що є неприпустимим та прямим порушенням вимог ст. ст. 110, 337 КПК України, беззаперечно свідчить про невідповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вимогам не тільки кримінального процесуального закону, а й загальним правовим положенням презумпції невинуватості.

Крім того, з огляду на зміст обвинувального акту, в ньому, в порушення п. 5 ч. 1 ст. 291 КПК України, дійсно взагалі відсутнє формулювання обвинувачення, з точки зору незазначення усіх складових частин та ознак діяння, а наведені лише фактичні обставини справи та можлива правова кваліфікація дій осіб, відносно яких кримінальне провадження направлено на розгляд до суду.

При цьому твердження у суді апеляційної інстанції прокурора, що фактично обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_13 сформульовано, у тому числі і шляхом складання самого обвинувального акту, є неспроможними та такими, що не відповідають закону.

За таких обставин, доводи прокурора в апеляційній скарзі про необґрунтованість висновків суду першої інстанції в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки ухвала суду є законною та належним чином вмотивованою, а наявні недоліки обвинувального акту унеможливлюють судовий розгляд справи відповідно до визначеної слідчим юридичної кваліфікації дій обвинувачених.

Що стосується заявлених захисниками клопотань про зміну ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запобіжного заходу на більш м`який, що не пов`язаний з триманням під вартою, то колегія суддів приходить до таких висновків.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року при вирішенні питання про повернення обвинувального акту одночасно був продовжений ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 24 квітня 2015 року. При цьому з огляду на те, що ризики, передбачені ст. ст. 177, 178, 199 КПК України, продовжують існувати і на даний час та є триваючими, а стороною захисту не надано нових та додаткових даних, які б свідчили, що відпали підстави, які були враховані судом при продовженні строків тримання під вартою, посилання захисників лише на наведені ними вже раніше обставини, зокрема на особисті поруки народних депутатів України та необхідність забезпечення ОСОБА_13 належних умов для навчання у вищому навчальному закладі, не можуть бути визнані обґрунтованими доводами для зміни раніше обраного ОСОБА_12 та ОСОБА_13 запобіжного заходу.
Крім того, оскільки прокурором у суді апеляційної інстанції не було заявлено клопотання про продовження такого строку, враховуючи що обвинувачені повинні утримуватись під вартою до 24 квітня 2015 року, колегія суддів, у зв`язку із залишенням без задоволення апеляційної скарги, вважає цей строк достатнім для усунення прокурором наведених в ухвалі суду першої інстанції недоліків обвинувального акту.

А тому, на підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу старшого прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтриманням державного обвинувачення управління захисту прав і свобод дітей Генеральної прокуратури України - ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні №0013251 щодо ОСОБА_12 та неповнолітнього ОСОБА_13 залишити без змін.
У задоволенні заявлених захисниками ОСОБА_10 та ОСОБА_8 клопотань про зміну обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою на інший особисту поруку чи домашній арешт відмовити.
Ухвала набирає чинності з дня оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4