У Х В А Л А

іменем України

Колегія суддів судової палати в
кримінальних справах Апеляційного суду Рівненської області у складі

головуючого
судді Коробова О.К.,

суддів Баглика С.П.,
Квятковського А.С.,

з участю прокурора Горбань О.В.,

потерпілої ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_1,

його
захисників ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянула
у відкритому судовому засіданні
кримінальну справу за апеляцією засудженого ОСОБА_1 на вирок Рівненського районного суду від 19
червня 2008 року.

Цим вироком

ОСОБА_1, який
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Здолбунові Рівненської області, раніше судимий
14 червня 2006 року Рівненським районним судом за ч. 2 ст. 186 КК України до позбавлення волі
на строк у чотири роки із звільненням від цього покарання з випробуванням з
іспитовим строком у три роки, громадянин України,

− засуджений за ч. 2 ст. 121 КК України до
позбавлення волі на строк у вісім років.

З посиланням на ст. 71 КК України остаточне
покарання за сукупністю вироків
призначене у виді позбавлення волі на строк у
вісім років і шість місяців.

Із засудженого стягнуто на користь ОСОБА_2 19 тисяч
гривень.

ОСОБА_1 визнаний винним в умисному заподіянні ОСОБА_5 2 жовтня 2006
року близько 13 години 30 хвилин в квартирі АДРЕСА_1 в смт. Клевань Рівненського району Рівненської області тяжких тілесних ушкоджень, які спричинили
смерть потерпілої.

В апеляції засудженого (а.с. 398-401, доповнення на
а.с.421-423) викладене прохання змінити вирок, перекваліфікувавши його дії
з ч. 2 ст. 121 на ст. 128 КК України, тобто кваліфікувати його дії як
необережне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. При цьому засуджений
посилається на те, що ОСОБА_5 по голові 2 жовтня 2006 року він не бив.
Стверджує, що свідки його обмовили, а висновки судово-медичної експертизи суд
оцінив невірно. Вважає, що по справі необхідно провести комісійну
судово-медичну експертизу. При призначенні покарання, вказує в апеляції
засуджений, суд безпідставно зазначив, що враховує неодноразову судимість, хоч
він має лише одну непогашену судимість.

Провівши частково судове слідство, заслухавши
суддю-доповідача, прохання засудженого
та захисників про зміну вироку з перекваліфікацією дій засудженого з ч. 2 ст. 121 на ст. 128 КК України прохання
потерпілої про залишення вироку без зміни,
міркування прокурора про зміну вироку із виключенням з мотивувальної
частини зазначення про неодноразову судимість підсудного та про визнання ним
вини, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає
частковому задоволенню.

Прохання засудженого про перекваліфікацію його дій на ст.
128 КК України, тобто -кваліфікувати
його дії як необережне спричинення
тяжкого тілесного ушкодження, не може бути задоволене. Факт нанесення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_5 2 жовтня 2006 року ним не заперечується. Його твердження про те,
що він не наносив удари потерпілій по
голові спростовані в суді показаннями
свідка ОСОБА_6, яка була безпосереднім очевидцем події. Свідок ОСОБА_6показала,
що ОСОБА_1 бив ОСОБА_5 по обличчю, потім
наносячи удари по різним ділянкам тіла носковою частиною ноги, а потім - п'яткою,
бив потерпілу ногою в лобну частини голови (а.с. 381-382). Такі свідчення
ОСОБА_6 давала однаково і послідовно починаючи
з пояснення 2 жовтня 2008 року (а.с. 13-15) і до останнього судового засідання в суді
першої інстанції 12 червня 2008 року. Судом не встановлено даних, які б давали
підстави вважати такі показання
неправдивими. Висновком повторної
комісійної судово-медичної експертизи встановлено, що судово-медичні
дані не підтверджують жодну із захисних версій, які висувались ОСОБА_1.
Спочатку він стверджував на обґрунтування
версії необережного причинення
тілесного ушкодження, що коли
ОСОБА_5 падала від його удару, то вона вдарилась правою частиною голови об
металеву трубу опалення, яка проходила перпендикулярно до підлоги (протокол
допиту як обвинуваченого а.с. 107). За висновком експертів судово-медичні дані про механізм виникнення
черепно-мозкової травми потерпілої не відповідають показанням засудженого
ОСОБА_1 про отримання їх при падінні та ударі об металеву трубу водяного опалення. Такий висновок
судово-медичної експертизи дає підстави суду оцінювати показання ОСОБА_1 як
неправдиві, спрямовані на ухилення від відповідальності.

В судовому засіданні, яке закінчилось постановленням
оскаржуваного вироку, ОСОБА_1 відмовився давати показання і виступати в судових дебатах. В апеляції та при допиті в апеляційному суді - висунув
нову версію про отримання потерпілою
тілесного ушкодження яке викликало
смерть, за декілька днів до смерті. Ця
версія засудженого теж не відповідає
наявним у справі доказам. Вона суперечить показанням свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 Всупереч твердженням апеляції ці свідки не підтверджували в суді
вказану версію засудженого. За даними
повторної комісійної судово-медичної експертизи, проведеної в
апеляційному суді, тілесне ушкодження, від якого настала смерть було отримане
не раніше ніж за 16 годин до настання смерті. Це свідчить про необґрунтованість
захисної версії ОСОБА_1

Навпаки, висновок
судово-медичної експертизи про те, що смерть ОСОБА_5 настала від
забою-компресії головного мозку внаслідок закритої черепно-мозкової травми з гематомою в лобній частині голови, в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_6 про
нанесення ОСОБА_1 ударів потерпілій
ногою саме в цю частину голову,
узгоджується з висновком суду першої інстанції про механізм
отримання потерпілою смертельної травми.

Наносячи ногою численні удари потерпілій руками і ногами ОСОБА_1 безумовно усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій,
усвідомлював, що може нанести тяжку шкоду здоров'ю і бажав, або припускав її
настання. Той факт, що щодо смерті
потерпілої його вина була в формі необережності, не дає підстави для
перекваліфікації його дій на ст. 128 КК України. Якби було встановлено, що він мав умисел на позбавлення
життя потерпілої, його дій кваліфікувались би як умисне вбивство. З погляду на його поведінку після причинення
тілесних ушкоджень (виклик "швидкої допомоги", тощо) сторона
обвинувачення не кваліфікувала його дії як умисне вбивство.

Що стосується
викладеного в апеляції доводу про незаконність обґрунтування судом
призначення покарання посиланням на неодноразову судимість, то колегія суддів з
цим доводом погоджується. Обтяжуючою покарання
обставиною суд може визнати рецидив злочину. Та при цьому він мав
зважати на те, що згідно зі ст. 34 КК рецидивом злочину
визнається вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний злочин, не зняту або не погашену
в установленому законом порядку. Отже
посилатися при призначенні покарання як на обтяжуючу покарання обставину на
погашені неодноразові судимості суд не мав права.

Не відповідає
даним протоколу судового засідання твердження вироку про те, що підсудний свою вину у вчиненні злочину, за який його засуджено,
визнав повністю. В дійсності ОСОБА_1
визнав себе винним частково. Наводячи у
вироку показання обвинуваченого, які той
давав на досудовому слідстві, суд безпідставно
тлумачить їх як доказ повного визнання вини. В цих показаннях ОСОБА_1 стверджував, що травму голови потерпіла отримала від удару при
падінні об металеву трубу опалення, тобто заперечував умисне нанесення
цього тілесного ушкодження.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 365, 366 КПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити із мотивувальної частини вироку Рівненського
районного суду від 19 червня 2008 року щодо ОСОБА_1 зазначення про повне визнання підсудним вини та зазначення про врахування при призначенні покарання того факту, що він "раніше неодноразово
судимий".

В решті вирок залишити без зміни.

Судді

О.К.Коробов С.П.Баглик
А.С.Квятковський

Судді (підписи)

Згідно.

Суддя-доповідач О.К.
Коробов