ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
5-1859кМ14 У х в а л а
Колегія суддів Судової палати у
кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
цивільних і кримінальних справ у
головуючого - судді Пойди М.Ф., суддів
-Бех М.О., Квасневської Н.Д., з участю
прокурора - Парусова А.М., засудженого -
ОСОБА_1, розглянувши у відкритому
судовому засіданні кримінальну справу
за касаційними скаргами засудженого
ОСОБА_1 та його захисника - адвоката
ОСОБА_2 на вирок Яготинського районного
суду Київської області від 10 квітня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Київської області від 4 липня 2013 року, -
Вироком Яготинського районного суду
Київської області від 10 квітня 2013 року -

ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено:

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_1
остаточно визначено покарання у виді
позбавлення волі на строк 7 років з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих функцій, на 2
роки 6 місяців та конфіскацією всього
майна, яке є його власністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 90 000
гривень у рахунок відшкодування
матеріальної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати і
речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у
тому, що він, обіймаючи посаду
виконавчого директора відділення
кредитної спілки «Довіра» в м. Березань
Київської області, будучи службовою
особою, наділеною повноваженнями з
виконання організаційно-розпорядчих і
адміністративно-господарських
функцій, вчинив злочини за наступних
обставин.

В межах своїх службових повноважень,
діючи від імені відділення КС «Довіра»,
ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_3 договори № 112
від 1 вересня 2008 року, № 140 від 2 вересня
2009 року, який був пролонгацією
договору № 145 від 1 жовтня 2009 року, № 149
від 1 грудня 2009 року про залучення
внесків (вкладів) члена кредитної
спілки на загальну суму 510 000 гривень,
які були передані потерпілим до каси
відділення для внесення на депозитний
рахунок відділення КС «Довіра».

Однак, у подальшому, засуджений,
зловживаючи своїм службовим
становищем, відповідно до якого на
нього були покладені відповідальність
за складання первинних документів та
їх збереження, зазначені договори не
реєстрував та не обліковував в
електронній програмі обліку КС
«Фінанси».

З метою привласнення коштів ОСОБА_3 та
приховування своїх злочинних дій
ОСОБА_1 підробив договори № 128 від 22
червня 2009 року та № 129 від 3 липня 2009
року, в які вніс завідомо неправдиві
відомості про внесення ОСОБА_3 до каси
відділення коштів на загальну суму 56 000
гривень. Саме такі договори засуджений
відобразив в електронній програмі
обліку КС «Фінанси» та у документах
первинного бухгалтерського обліку
операції про внесення ОСОБА_3 до каси
кредитної спілки коштів.

В такий спосіб засуджений приховав
реальну суму коштів, внесених ОСОБА_3 до
каси відділення, та привласнив кошти
потерпілого на загальну суму 454 000
гривень.

В аналогічний спосіб, шляхом укладення
з ОСОБА_4 договору № 136 від 3 серпня 2009
року про залучення внеску (вкладу)
члена кредитної спілки на депозитний
рахунок на суму 80 000 гривень та
подальшого підроблення договору № 132
від 5 серпня 2009 року про залучення
внеску (вкладу) на суму 50 000 гривень,
засуджений привласнив кошти ОСОБА_4 у
сумі 30 000 гривень.

Таким чином, з вересня 2008 року по
серпень 2009 року, ОСОБА_1, шляхом
зловживання своїм службовим
становищем, заволодів коштами
потерпілих, які були йому ввірені, на
загальну суму 484 000 гривень, що
становить особливо великий розмір.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 4 липня 2013 року вирок суду
щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

В касаційній скарзі захисник
засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2,
посилаючись на істотні порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
ставить питання про скасування судових
рішень і направлення кримінальної
справи на додаткове розслідування. В
обґрунтування скарги захисник
посилається на відсутність у
матеріалах справи постанови про
прийняття справи до свого провадження
слідчим Мозінзовим С.М., який брав
участь у досудовому розслідуванні.
Вважає, що покладені в основу судових
рішень дані ревізії, аудиторської та
внутрішньої перевірок містять істотні
протиріччя, та вказує, що відповідні
дослідження проводилися
спеціалістами, які не мають фаху
експерта. Зазначає, що суд безпідставно
відмовив у задоволенні клопотання
сторони захисту про призначення
судової бухгалтерської (економічної)
експертизи фінансово-господарської
діяльності КС «Довіра». Звертає увагу,
що в оскаржуваному вироку не зазначені
прокурори Богомаз С.А., Басанець М.М. та
потерпіла ОСОБА_5, які брали участь у
розгляді справи.

Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі
з доповненнями та його захисник -
адвокат ОСОБА_6 в доповненнях до
касаційної скарги засудженого
наводять доводи і прохання, аналогічні
викладеним у касаційній скарзі
захисника ОСОБА_2 Крім цього, вказують
на неконкретність обвинувачення,
визнаного судом доведеним, у зв'язку з
незазначенням часу, місця і способу
вчинення засудженим злочинів та не
погоджуються з висновками суду про
спричинення діями ОСОБА_1 матеріальної
шкоди потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді, думку
засудженого ОСОБА_1, його захисників
ОСОБА_2 та ОСОБА_6, які підтримали
касаційні скарги і просили їх
задовольнити, прокурора, який вказував
на необґрунтованість касаційних
скарг, однак просив перекваліфікувати
дії ОСОБА_1 з ч.2 на ч.1 ст.366 КК України,
уважаючи, що за встановлених обставин
вчинення злочину, кваліфікуюча ознака
службового підроблення - тяжкість
наслідків враховуватися не повинна,
оскільки службове підроблення було
способом вчинення привласнення чужого
майна в особливо великих розмірах,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарг, колегія
суддів вважає, що касаційні скарги
задоволеними бути не можуть.

Як убачається з оскаржуваного вироку,
він постановлений із дотриманням вимог
ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є
законним і обґрунтованим. Крім іншого,
в ньому належним чином викладено
формулювання обвинувачення,
пред'явленого ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191 КК
України і визнаного судом доведеним.
Висновки суду про винуватість
засудженого у вчинені такого злочину
вмотивовано на підставі об'єктивно
з'ясованих обставин, що підтверджені
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Перевіряючи в ході судового слідства
доводи сторони захисту про відсутність
у ОСОБА_1 умислу на заволодіння коштами
вкладників, суд першої інстанції
зробив детальний аналіз зібраних у
справі доказів в їх сукупності, на
підставі чого обґрунтовано спростував
відповідні доводи і дійшов правильних
висновків про заволодіння засудженим
шляхом зловживання своїми службовим
становищем та службового підроблення
чужим майном, яке було йому ввірене, в
особливо великих розмірах.

В обґрунтування прийнятого рішення суд
послався на послідовні показання
потерпілих ОСОБА_3, ОСОБА_4, у тому числі
на очних ставках з ОСОБА_1, у сукупності
з даними депозитних договорів та
квитанцій до прибуткових касових
ордерів, визнаних у справі речовими
доказами, з яких убачалося, що ОСОБА_3,
будучи протягом тривалого часу
клієнтом КС «Довіра», уклав із
відділенням спілки у м. Березань
депозитні договори: № 112 від 1 вересня
2008 року - на суму 370 000 грн; № 140 від 2
вересня 2009 року, який був пролонгацією
договору № 112; № 145 від 1 жовтня 2009 року -
на суму 50 000 грн; № 149 від 1 грудня 2009 року
- на суму 90 000 грн. Між ОСОБА_4 та
відділенням КС «Довіра» у м. Березань
було укладено депозитний договір № 136
від 3 серпня 2009 року на суму 80 000 грн. За
всіма зазначеними договорами
потерпілі передали особисто ОСОБА_1 у
його службовому кабінеті в приміщенні
відділення КС «Довіра» у м. Березань
готівкові кошти на загальну суму 590 000
грн. Однак через деякий час від
працівників КС «Довіра» ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 довідалися, що за
бухгалтерськими документами спілки за
ними рахуються значно менші суми
коштів, ніж були реально внесені.
Договори № 128, 129, 147, 132 потерпілими не
укладалися і про існування таких
договорів їм нічого відомо не було (т. 3,
а. с. 97-100, 127-131, т. 4, а. с. 107-114, 206-247, т. 5, а. с.
53, 60-65, 73-74, т. 7, а. с. 30-34).

Такі свідчення об'єктивно підтверджені
даними досліджених судом акту
позапланової виїзної ревізії окремих
питань фінансово-господарської
діяльності КС «Довіра» від 1 березня 2012
року за період з 1 червня по 23 вересня 2010
року та аудиторського висновку
незалежних аудиторів, з яких убачалося,
що готівкові кошти за депозитними
договорами відділення в м. Березані КС
«Довіра» з ОСОБА_3 № 140 від 2 вересня 2009
року, № 145 від 1 жовтня 2009 року, № 149 від 1
грудня 2009 року та з ОСОБА_4 № 136 від 3
серпня 2009 року до каси відділення не
вносилися. З огляду на викладене, хоча і
в силу положень п. 7.1 зазначених
договорів вони набрали чинності з
моменту підписання, однак відповідно
до вимог чинного законодавства з
питань бухгалтерського обліку та
фінансової звітності і внутрішніх
положень спілки депозитні договори не
діють (т. 1, а. с. 135-144, т. 3, а. с. 157-178).

Вказані дані узгоджувалися з
показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, даними листа ОСОБА_1 голові
спостережної ради КС «Довіра» від 21
серпня 2010 року, в якому засуджений
підтверджував ту обставину, що він не
проводив по балансу кредитної спілки
кошти депозитних внесків, зокрема, по
договору № 140, укладеному з ОСОБА_3,
даними депозитних договорів №№ 128, 129,
132, 147 та висновку судово-почеркознавчої
експертизи № 613 від 19 грудня 2011 року,
згідно з якими договір № 132 не містить
підпису ОСОБА_4 про його отримання,
договори №№ 129 і 129 не містять
відповідних підписів ОСОБА_3, а підписи
від імені ОСОБА_3 у графі «Член КС» у
договорах №№ 128, 129 та 147 виконані не
ОСОБА_3, а іншою особою (т. 2, а. с. 151-153, т. 3,
а. с. 32, 118-123, т. 5, а. с. 71-74, 54-59, 156-159, т. 7, а.
с. 38-46, 48-49, 53-зворот-55).

На підставі наведених доказів з
достатньою повнотою встановлено та
відповідно до вимог ст. ст. 223, 334 КПК
України (1960 року) зазначено в
обвинуваченні, визнаному судом
доведеним, час, місце, спосіб вчинення
ОСОБА_1 злочинів та інші обставини, які
мали істотне значення для правильного
вирішення справи, на скільки вони були
відомі органу досудового слідства й
суду. При цьому місце злочинних дій
визначено за місцезнаходженням
відділення КС «Довіра»- у м. Березань
Київської області. Оскільки операції
за депозитними договорами не були
відображені в балансі, конкретний час
заволодіння коштами під час досудового
слідства встановити не вдалося. Однак
приблизний час вчинення таких злочинів
встановлено, виходячи з дат укладення
засудженим депозитних договорів із
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та виготовлення
підроблених договорів.

Доводи касаційної скарги з
доповненнями засудженого ОСОБА_1
про те, що у справі не підтверджено
спричинення його діями матеріальної
шкоди потерпілим ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не
ґрунтуються на вимогах закону.
Невідображення ОСОБА_1 коштів,
переданих йому потерпілими на підставі
депозитних договорів, у документах
первинного бухгалтерського обліку та
невнесення таких коштів до каси
відділення КС «Довіра» у м. Березань
позбавила ОСОБА_3 і ОСОБА_4 можливості
реалізувати свої права на отримання
відсотків та повернення вкладів,
передбачені умовами депозитних
договорів, на ті суми, які були реально
ними внесені. Внаслідок цього, як
правильно встановлено судом,
потерпілим було спричинено
матеріальну шкоду в розмірі різниці
між сумами, які були реально внесені
ними та відображені ОСОБА_1 у
документах первинного бухгалтерського
обліку.

Всупереч доводам касаційної скарги
захисника ОСОБА_2, клопотання цього
захисника про призначення у справі
судової бухгалтерської (економічної)
експертизи для вирішення питань: чи
мали місце в діяльності КС «Довіра» та
у діях ОСОБА_1 порушення вимог чинного
законодавства про бухгалтерський
облік та фінансову звітність та чи
могли вони призвести до спричинення
збитків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, - було
вирішено судом відповідно до вимог ст.
ст. 273, 296 КПК України (1960 року). В
задоволенні клопотання суд
обґрунтовано відмовив, виклавши мотиви
свого рішення у відповідній ухвалі від
13 лютого 2013 року (т. 6, а. с. 208-211).

Виходячи з вимог ст. ст. 75, 76 КПК України
(1960 року) призначення експертизи для
вирішення питань, які були зазначені у
клопотанні, не є обов'язковим. Разом із
тим, вказані у клопотанні обставини
встановлені судом на підставі
сукупності інших зібраних у справі
доказів, у тому числі даних акту
позапланової виїзної ревізії окремих
питань фінансово-господарської
діяльності КС «Довіра» та
аудиторського висновку незалежних
аудиторів, які жодних сумнівів у своїй
достовірності не викликали.

Враховуючи викладене, непроведення у
справі судової бухгалтерської
(економічної) експертизи не суперечило
вимогам кримінально-процесуального
закону, не перешкодило суду повно і
всебічно розглянути справу, встановити
обставини, які належали до предмету
доказування, і прийняти законне й
обґрунтоване рішення, а відтак, не може
бути підставою для скасування такого
рішення.

Доводи касаційних скарг про те, у
розслідуванні справи брав участь
слідчий Мосінзов С.М., який не приймав
дану справу до свого провадження, є
безпідставними. Як убачається з
матеріалів справи і правильно
зазначено в судових рішеннях, старшим
слідчим Баришівської міжрайонної
прокуратури Мосінзовим С.М. виносилася
постанова від 20 січня 2012 року про
прийняття кримінальної справи до свого
провадження, яка під час досудового
слідства помилково не була долучена до
справи, однак долучена під час судового
розгляду за клопотанням прокурора (т. 6,
а. с. 30).

При цьому ОСОБА_1 . при проведенні
слідчим Мосінзовим С.М. слідчих дій із
ним, після роз'яснення йому під підпис
передбачених ст. 43 КПК України (1960 року)
прав обвинуваченого, в тому числі права
відводу слідчому, зазначеним правом не
скористався, протягом усього часу
досудового слідства, в тому числі при
ознайомленні з матеріалами справи в
порядку ст. ст. 218-220 КПК України (1960
року), не наводив обставин,
передбачених ст. 60 КПК України (1960 року),
які би виключали участь у справі
слідчого Мозінзова С.М., і таких
обставин колегія суддів не вбачає (т. 4,
а. с. 98-114, т. 5, а. с. 233).

Враховуючи викладене, недолучення до
матеріалів справи під час досудового
слідства постанови слідчого Мосінзова
С.М. про прийняття кримінальної справи
до свого провадження, на думку колегії
суддів, не призвело до суттєвого
обмеження передбачених законом
процесуальних прав ОСОБА_1, у тому числі
права на захист і не може уважатися
істотним порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.

З аналогічних підстав не підлягає
скасуванню вирок, у вступній частині
якого не зазначені прокурори Богомаз
С.А., Басанець М.М. та потерпіла ОСОБА_4

Як вбачається з протоколу судового
засідання зазначені особи брали участь
у розгляді справи судом першої
інстанції, а тому їх не зазначення у
вступній частині вироку слід
розцінювати як технічний, а не
процесуальний недолік (т. 7, а. с. 25-26, 31,
60).

Апеляційним судом, при перевірці
справи за апеляціями засудженого
ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 на
вирок місцевого суду, ретельно
перевірила викладені в них доводи щодо
недоведеності винуватості засудженого
в заволодінні чужим майном, яке було
йому ввірене, аналогічні наведеним у
касаційній скарзі.

За результатами апеляційного розгляду
суд апеляційної інстанції дійшов
висновку про законність і
обґрунтованість вироку, в частині
засудження ОСОБА_1 за ч. 5 ст. 191 КК
України, виклавши своє рішення в
ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 377
КПК України (1960 року).

Колегія суддів суду касаційної
інстанції в ході перевірки доводів
касаційних скарг вважає
обґрунтованими висновки судів нижчих
інстанцій про винуватість ОСОБА_1 у
заволодінні майном, яке йому було
ввірено, шляхом зловживання своїм
службовим становищем в особливо
великих розмірах, а також службовому
підробленні, та правильною
кваліфікацію його дій за ч. 5 ст. 191 КК
України.

Водночас, кваліфікувавши дії
засудженого за ч. 2 ст. 366 КК України за
ознакою спричинення тяжких наслідків,
суди неправильно застосували
кримінальний закон.

У частині 2 ст. 366 КК України
сформульовано матеріальний склад
злочину, при вчиненні якого службове
підроблення заподіює тяжкі наслідки.

Для інкримінування особі спричинення
її діями певних наслідків необхідна
наявність прямого, безпосереднього, а
не опосередкованого причинного зв'язку
між її діями і певними наслідками.

Отже, для ставлення у вину особі, що
вчинила службове підроблення,
спричинення її діями тяжких наслідків
необхідно, щоб такі дії знаходилися у
прямому причинно-наслідковому зв'язку
з діями, зазначеними у диспозиції
частини 1 ст. 366 КК України.

Відповідно до вимог ст. 400-25 КПК України
(1960 року) рішення Верховного Суду
України, прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
кримінального закону щодо подібних
суспільно небезпечних діянь, є
обов'язковим для всіх судів України.

У постанові від 19 грудня 2011 року у
справі № 5-18кс11 Верховний Суд України
визнав помилковою кваліфікацію дій
особи за ч. 2 ст. 366 КК України в тих
випадках, коли службове підроблення
було способом вчинення іншого злочину,
яким безпосередньо і спричинено тяжкі
наслідки.

Як встановлено у справі, підроблення
ОСОБА_1 депозитних договорів було
способом вчинення іншого злочину -
заволодіння чужим майном, яке було йому
ввірене, і становило з цим злочином
ідеальну сукупність. Наслідки таких
дій у виді заподіяння ОСОБА_3 та ОСОБА_4
матеріальної шкоди на загальну суму 484
000 гривень стали прямим результатом
заволодіння засудженим такими коштами,
ввіреними йому на підставі реально
укладених депозитних договорів, шляхом
зловживання своїм службовим
становищем директора відділення КС
«Довіра», а не самого по собі
службового підроблення. Настання таких
наслідків знайшло відображення при
кваліфікації дій ОСОБА_1 за ч. 5 ст.
191 КК України.

Кваліфікувавши дії засудженого за цією
ж самою ознакою ще й за ч. 2 ст. 366 КК
України, суди порушили закріплений у
частині 3 ст. 2 КК України принцип,
згідно з яким ніхто не може бути
притягнений до кримінальної
відповідальності за той самий злочини
більше одного разу.

Апеляційний суд на зазначене уваги не
звернув і помилку місцевого суду не
виправив.

Відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК України (1960
року) суд касаційної інстанції вправі
вийти за межі касаційних вимог, якщо
цим не погіршується становище
засудженого чи виправданого.

Виходячи з наведеного, у порядку ст. 395
КПК України (1960 року) дії ОСОБА_1, які
виразились у службовому підробленні,
слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 366 КК
України (в редакції закону від 5 квітня
2001 року) на ч. 1 ст. 366 КК України в тій же
редакції, та призначити покарання в
межах санкції відповідної частини
статті.

Оскільки на момент винесення ухвали
сплинув передбачений ст. 49 КК України
строк давності притягнення до
кримінальної відповідальності за
злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК
України, який становить три роки з дня
вчинення злочину, на підставі ч. 5 ст. 74
КК України, ч. 6 ст. 7 КПК України (1960 року)
ОСОБА_1 необхідно звільнити від
покарання, призначеного за такий
злочин, та виключити з вироку та ухвали
рішення про призначення засудженому
остаточного покарання на підставі ст. 70
КК України за сукупністю злочинів.

Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України (1960
року), п. 11, 15 розділу XI КПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника
засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2,
касаційну скаргу з доповненнями
засудженого ОСОБА_1 та його захисника -
адвоката ОСОБА_6 залишити без
задоволення.

В порядку ст. 395 КПК України (1960 року)
вирок Яготинського районного суду
Київської області від 10 квітня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 4 липня 2013 року, щодо ОСОБА_1,
змінити.

Дії ОСОБА_1 перекваліфікувати з ч. 2 ст.
366 КК України на ч. 1 ст. 366 КК України та
призначити йому за цією нормою
покарання у виді штрафу, в розмірі 850
гривень.

На підставі ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України
ОСОБА_1 звільнити від покарання за
злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК
України.

Виключити з вироку суду та ухвали
апеляційного суду рішення про
призначення ОСОБА_1 остаточного
покарання за сукупністю злочинів на
підставі ст. 70 КК України.

Вважати ОСОБА_1 засудженим за ч. 5 ст. 191
КК України до покарання у виді
позбавлення волі на строк 7 років з
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з виконанням
організаційно-розпорядчих функцій, на 2
роки і 6 місяців, з конфіскацією всього
майна, яке є його власністю.

В решті судові рішення залишити без
зміни.

С у д д і:

Пойда М.Ф. Бех М.О.
Квасневська Н.Д.