Справа № 11а-407/2007 р. Головуючий у
1-ій інстанції - Малех І.Б.
ст. 186 ч.2 КК України Доповідач
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24
квітня 2007 року кОСОБА_11ія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Макойди З.М.

суддів Калиняк О.М.,
Макарова Ю.М.

з участю
прокурора Зданкевич І.С.,

потерпілих
ОСОБА_1., ОСОБА_2.,

законних
представників потерпілих - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

засудженого
ОСОБА_5 та його законного представника ОСОБА_6.,

захисникаОСОБА_7,

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про
обвинувачення ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК України, ОСОБА_5 за ч.2 ст. 186 КК
України за апеляцією захисникаОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду
м. Львова від 17 листопада 2006 року,

встановила :

Вироком
Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2006 року

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Львова, проживає у
АДРЕСА_1, засуджений 01.04.2005 року Шевченківським районним судом м. Львова за
ч.2 ст. 296 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі; на підставі ст.ст.
75,104 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з
іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засуджений за
ч.2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На
підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднана
невідбута частина покарання за вироком Шевченківського районного суду м. Львова
від 01.04.2005 року й остаточне покарання ОСОБА_8 визначено 4 (чотири) роки 2
місяці позбавлення волі.

Запобіжний захід
засудженому ОСОБА_8 залишено взяття під варту.

Строк відбуття
покарання засудженим ОСОБА_8рахується з 02 лютого 2006 року, з часу його
фактичного затримання.

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець м. Львова, раніше не судимий, проживає у АДРЕСА_2,

засуджений за
ч.2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На
підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 (три) роки та на засудженого
покладено обов'язки, передбачені п.2, п.3, п.4 ст. 76 КК України.

Запобіжний
захід засудженому ОСОБА_5 до вступу вироку в законну силу залишено підписку про
невиїзд.

ОСОБА_8 та ОСОБА_5
визнані винними в тому, що вони 13 березня 2005 року близько 18.00 - 19.00 год. на вул.
Брюховицькій у м. Львові за попередньою змовою між собою та з ОСОБА_9, особами
на імена ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, матеріали відносно яких виділені в
окреме провадження, із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя
та здоров'я потерпілих, відкрито викрали у ОСОБА_1. мобільний телефон марки
„Сіменс А57" в чохлі, з карткою та грошима на рахунку, загальною вартістю
580 грн., та в ОСОБА_2. мобільний телефон марки „Соні Еріксон Т230"
вартістю 700 грн.

Захисник
засудженого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подав апеляцію, в якій просить вирок суду
скасувати й справу закрити на підставі п. 2 ст. 6 КПК України. В обгрунтування
апеляційних вимог покликається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги
заперечення ОСОБА_8своєї вини та причетності до злочину 13 березня 2005 року як
на досудовому слідстві, так і в судовому засіданні. На досудовому слідстві
ОСОБА_8 було оговорено. Суд не врахував показання ОСОБА_5 про те, що він 13
березня 2005 року з ОСОБА_8не зустрічався і викрадення майна у потерпілих не
скоював. Суд не дав належної оцінки суперечливим показанням потерпілих ОСОБА_1.
та ОСОБА_2., які не могли чітко вказати, що серед нападників був саме ОСОБА_5
Суд не взяв до уваги показання в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 про те, що
вона точно не пригадує підсудних ОСОБА_8 та ОСОБА_5 і що їй невідомо, хто саме
з нападників викрав у потерпілих мобільні телефони, бо хлопців було шестеро.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні ствердила, що з ОСОБА_8вона не знайома, 13
березня 2005 року його не бачила і що потерпілих тримав інший хлопець, а не
ОСОБА_8 Суд не врахував, що в заяві ОСОБА_2. (а.с.4) вказано, що невідома особа
13 березня 2005 року викрала мобільний телефон, і що 30 березня 2005 року була
постанова про порушення кримінальної справи щодо невідомої особи (а.с.1). Суд
не дав оцінки показанням свідка ОСОБА_13, який був понятим і який в судовому
засіданні не міг чітко вказати, хто саме з потерпілих вказував на підсудних;
було, що потерпіла вказувала зовсім на іншу особу, яка була при впізнанні.
Судом не було враховано, що потерпілі не пред'явили до підсудного ОСОБА_8
жодних матеріальних претензій.

Засуджений
ОСОБА_5, його законний представник та захисник вирок суду в апеляційному
порядку не оскаржували.

В
судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 та його законний представник ОСОБА_6 підтримали
апеляцію захисникаОСОБА_7

Потерпілі
ОСОБА_1., ОСОБА_2 та їх законні представники вирішення справи поклали на розсуд
суду. Потерпіла ОСОБА_1. пояснила, що на даний час, за спливом двох років від
події, вона точно не пригадує обставин справи, однак на досудовому слідстві й в
судовому засіданні пам'ятала краще й давала правдиві показання. Потерпіла
ОСОБА_14 пояснила, що злочин вчинив ОСОБА_8
і вона його впізнала, а в тому, що серед злочинців

був ОСОБА_5, вона
не впевнена, так як добре не пам'ятає. Завдану злочином майнову шкоду їм
відшкодувала мати засудженого ОСОБА_5

Заслухавши
доповідь судді, захисника ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляції, пояснення
потерпілих, їх законних представників, засудженого ОСОБА_5 та його законного
представника ОСОБА_6, думку
прокурора про залишення вироку без зміни, а апеляції - без задоволення,
обговоривши наведені в апеляції доводи й дослідивши матеріали справи, колегія
судців вважає, що апеляція підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Висновок
суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК
України, вчиненому за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, відповідає
фактичним обставинам справи, підтверджується сукупністю зібраних і досліджених
у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку.

Так, у
своїх поясненнях та показаннях, даних на досудовому слідстві й досліджених в
судовому засіданні (а.с.9-11, 18, 21), ОСОБА_1. та ОСОБА_2 пояснили, що 8
березня 2005 року вони познайомилися з хлопцями на імена ОСОБА_12, ОСОБА_15,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_16. 13 березня 2005 року на вул Брюховицькій у м.
Львові вони гуляли з подругами ОСОБА_11, ОСОБА_10 та зустріли цих хлопців, які
були їм візуально знайомі та з якими був ще один незнайомий їм хлопець. Троє з
хлопців мали прізвиська „Лідер", „Гном", „Мавр". Хлопці
штовхнули ОСОБА_2, вона впала в сніг, і хлопець на прізвисько „Гном"
зірвав у неї з шиї мобільний телефон. Хлопець на ім'я ОСОБА_15 штовхнув
ОСОБА_1., вона впала на сніг, і ОСОБА_15 забрав у неї з кишені мобільний
телефон. Решту хлопців тримали ОСОБА_11 та ОСОБА_10

Такі
показання повністю співпадають з письмовою заявою ОСОБА_5 про явку з повинною
(яку він, як пояснив в судовому засіданні, написав самостійно, без жодного
тиску) та його показаннями як підозрюваного, даними на досудовому слідстві в
присутності захисника, про те, що приблизно 10-15 березня 2005 року він гуляв
зі своїми знайомими -Приступок) ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 і на вул Брюховицькій у м. Львові зустріли чотирьох дівчат.
Розмовляючи, вони всі пішли по вулиці. В розмові хлопці вживали прізвиська:
його - „Гном", ОСОБА_15 - „Лідер", ОСОБА_16 -„Мавр". ОСОБА_11
запропонував забрати в дівчат мобільні телефони. ОСОБА_10 схопив одну з дівчат
та кинув її на землю. Він підбіг до Михайла з дівчиною та, поки ОСОБА_10 тримав
дівчину, відчепив у неї з шиї мобільний телефон „Соні Еріксон" і побіг по
дорозі. Інші хлопці побігли за ним. Після цього всі поїхали на вул. Грінченка,
де один з хлопців показав йому другий викрадений телефон „Сіменс"
червоно-сірого кольору. Викрадені телефони вони продали на вул. Грінченка
незнайомому чоловікові, а виручені гроші поділили порівну між собою. Він
особисто отримав приблизно 50 грн. (а.с.31, 67, 172).

Показання
ОСОБА_1. та ОСОБА_2. щодо обставин вчинення злочину та осіб, які його вчинили,
залишалися послідовними й незмінними протягом усього досудового та судового
слідства.

На
досудовому слідстві в ході пред'явлення осіб для впізнання, проведеному з дотриманням
вимог ст. 174 КПК України, ОСОБА_1. та ОСОБА_2 серед пред'явлених осіб впізнали
ОСОБА_8 як такого, що 13 березня 2005 року викрав у ОСОБА_1. мобільний телефон
(а.с.45,46).

Під час
судового слідства потерпілі ОСОБА_1. та ОСОБА_2 дали такі ж, як і на досудовому
слідстві, показання про те, що 13 березня 2005 року вони зустріли візуально
знайомих хлопців, з якими познайомилися 08 березня 2005 року. Серед хлопців
були ОСОБА_10, Олександр („Гном"), ОСОБА_12, ОСОБА_8 („Лідер").
ОСОБА_10 та Олександр („Гном") кинули ОСОБА_2 обличчям в сніг, і Олександр
зірвав у неї з шиї телефон. В цей час ОСОБА_1. теж кинули в сніг, і ОСОБА_8 витягнув у неї з
кишені телефон (а.с.170-171).

Показання
потерпілих ОСОБА_1. та ОСОБА_2. співвідносяться між собою та з іншими наведеними
у вироку доказами у справі, які були перевірені та досліджені судом в

судовому засіданні та на яких, поряд з наведеними вище доказами,
грунтується висновок суду про вчинення засудженими злочину, а саме:

- показаннями свідків ОСОБА_10,
ОСОБА_11, даними на досудовому й

судовому слідстві, про те, що 13 березня 2005 року вони гуляли з ОСОБА_1.
та

ОСОБА_2 і зустріли хлопців на імена ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_15.
Троє з них мали

прізвиська „Гном", „Мавр", „Лідер". Хлопці штовхнули в сніг
ОСОБА_1. та Сокульську

Н.В., забрали в них мобільні телефони і втекли. Свідок ОСОБА_10 ствердила в
судовому

засіданні, що точно пам'ятає, що серед хлопців, які забрали телефони, був ОСОБА_8

(а.с. 19,20, 181-183);

· протоколами
пред'явлення осіб для впізнання від 02.02.2006 року, згідно з якими в ході
слідчої дії ОСОБА_1. та ОСОБА_2 впізнали ОСОБА_8 як особу, яка викрала
мобільний телефон; ОСОБА_1. впізнала ОСОБА_5 як особу, яка викрала мобільний
телефон (43,45,46);

· показаннями
свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні про те, що він був присутнім в якості
понятого при пред'явленні потерпілим осіб для впізнання. Під час слідчої дії
жодного тиску на потерпілих не чинилося;

· даними
на досудовому слідстві й перевіреними в судовому засіданні показаннями свідка
Манзик О.П. про те, що вона була присутня в якості понятого при пред'явленні
потерпілим осіб для впізнання. Під час слідчої дії жодного тиску на потерпілих
не чинилося. ОСОБА_1. впізнала ОСОБА_8 та ОСОБА_5, а ОСОБА_2 - ОСОБА_8 як
таких, що скоїли викрадення мобільних телефонів (а.с.50).

Оцінивши
наведені докази в їх сукупності, суд прийшов до правильного висновку про
наявність в діях ОСОБА_8 ознак інкримінованого йому злочину.

Кваліфікація дій
засуджених за ч.2 ст. 186 КК України є правильною.

Щодо
доводів захисникаОСОБА_7 про непричетність ОСОБА_8 до злочину, то вони є
безпідставними, оскільки не грунтуються на фактичних обставинах справи, а тому
кОСОБА_11ія суддів їх до уваги не бере, виходячи з наступного.

В
апеляції захисник ОСОБА_7 стверджує, що суд безпідставно не взяв до уваги
заперечення ОСОБА_8своєї вини та причетності до злочину і не врахував показання
ОСОБА_5 про те, що він 13 березня 2005 року з ОСОБА_8не зустрічався і
викрадення майна у потерпілих не скоював.

Однак,
як вбачається з протоколу судового засідання та вироку, суд першої інстанції
ретельно перевірив показання засуджених, дані на досудовому слідстві й в
судовому засіданні, в сукупності з іншими зібраними у справі доказами дав їм
належну оцінку та мотивував, чому не взяв до уваги заперечення засудженими
вини.

КОСОБА_11ія
суддів вважає голослівним твердження захисника про те, що на досудовому
слідстві ОСОБА_8 було оговорено, а суд не дав належної оцінки суперечливим
показанням потерпілих ОСОБА_1., ОСОБА_2., які в судовому засіданні не могли
чітко вказати, що серед нападників був саме ОСОБА_5

Як уже
зазначалося вище, показання потерпілих були послідовними, суперечностей не
містять, підтверджуються іншими зібраними у справі доказами та узгоджуються з
ними, в тому числі явкою з повинною та показаннями ОСОБА_5 як підозрюваного,
даними останнім в присутності захисника. Крім того, підстав для обмови
потерпілі не мали.

Показання
в судовому засіданні свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, на які в апеляції покликається
сторона захисту, не ставлять під сумнів правильність висновків суду та не
можуть розцінюватися як такі, що виправдовують засудженого.

З протоколу
судового засідання (а.с. 181-183) вбачається, що в своїх показаннях свідки
ОСОБА_10 і ОСОБА_11 відтворили обставини злочину саме так, як їх описували
потерпілі. Те, що свідки в судовому засіданні 20 червня 2006 року не змогли
чітко пригадати підсудних, вони пояснили спливом значного проміжку часу від
моменту події 13 березня 2005 року. При цьому свідок ОСОБА_10, як і потерпілі,
підтвердила, що 13 березня 2005 року були

ті ж хлопці, з
якими вони познайомилися 08 березня 2005 року, та ще один незнайомий хлопець.

В
апеляції зазначено, що свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні ствердила, що з
ОСОБА_8вона не знайома, 13 березня 2005 року його не бачила і що потерпілих тримав
інший хлопець, а не ОСОБА_8

Однак,
згідно з протоколом судового засідання від 20 червня 2006 року (а.с. 182-183)
показань про те, що 13 березня 2005 року вона ОСОБА_8 не бачила і що потерпілих
тримав інший хлопець, а не ОСОБА_8,
свідок ОСОБА_11 не давала. Про те, що вона незнайома з ОСОБА_8., свідок
відповіла перед її допитом по суті, при з'ясуванні стосунків з підсудними. Як
вбачається з пояснень свідка ОСОБА_11, вона 08 березня 2005 року з дівчатами не
гуляла і хлопців, які викрали мобільні телефони у потерпілих, 13 березня 2005
року побачила вперше, а тому дійсно була з ними незнайома.

Таким
чином показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які в цілому співвідносяться з
показаннями потерпілих, правильно оцінені судом як доказ вини засудженого.

Вказівка
в апеляції на те, що в заяві ОСОБА_2. вказано про викрадення 13 березня 2005
року мобільних телефонів невідомою особою (а.с.4), дійсності не відповідає.

Що
стосується порушення органом дізнання 30 березня 2005 року справи за фактом
вчинення злочину, на що в своїй апеляції звертає увагу захист, то воно
здійснене органом дізнання відповідно до вимог кримінально-процесуального
закону.

Так,
заява від 21.03.2005 року на ім'я начальника Шевченківського РВ ЛМУ УМВСУ у
Львівській обл. була
написана не потерпілою ОСОБА_2, а її матір'ю - ОСОБА_17., яка осіб, що вчинили
злочин відносно її неповнолітньої дочки, дійсно не знала. Потерпілій же ці
особи були знайомі тільки візуально, і вона знала лише їх імена.

Тому
порушення органом дізнання 30 березня 2005 року кримінальної справи за фактом
вчинення злочину, а не щодо конкретної особи, яка на момент порушення справи
встановлена не була, відповідало вимогам ст.ст. 94-98 КПК України (а.с.1).

В
подальшому відповідно до ч.2 ст. 98 КПК України, після встановлення осіб, які
вчинили злочин, кримінальну справу було порушено за ч.2 ст. 186 КК України щодо
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 (а.с.49).

Показання
свідка ОСОБА_13 в судовому засіданні, на які в апеляції покликається захисник,
не заперечують і не спростовують викладені у вироку висновки суду, які
відповідають фактичним обставинам справи.

Непред'явлення
потерпілими цивільних позовів не обґрунтовує апеляційні доводи захисту про
відсутність в діях засудженого складу злочину, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи (а.с. 160, 161, 170) і як пояснили в судовому засіданні
потерпілі та законний представник засудженого ОСОБА_5, шкода, завдана
потерпілим злочинними діями, була повністю відшкодована законним представником
засудженого ОСОБА_5 - ОСОБА_6

На
підставі викладеного колегія судців визнає апеляційні доводи захисника
необгрунтованими і до уваги не бере.

При
визначенні покарання суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини
справи, особу засудженого ОСОБА_8, який раніше притягався до кримінальної
відповідальності, обставини, що впливають на покарання. Суд призначив
засудженому мінімальне покарання в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України у
вигляді позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для виправлення
засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Водночас
при призначенні покарання засудженим суд допустив неправильне застосування
кримінального закону, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 367, ст. 371 КПК України є
підставою для зміни вироку.

У мотивувальній
частині вироку зазначено, зокрема, що, обираючи підсудному ОСОБА_8 покарання,
суд враховує особу винного, який вважається судимим, і вважає за

необхідне
застосувати ст. 71 КК
України, оскільки ОСОБА_8
вчинив злочин під час іспитового строку, будучи засудженим 01 квітня 2005
року Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 296 КК України на один
рік позбавлення волі із звільненням від відбування покарання на підставі ст.ст.
75, 104 КК України з іспитовим строком тривалістю два роки.

Однак,
як вбачається з матеріалів справи (а.с.101, 106), ОСОБА_8 на момент вчинення
ним 13 березня 2005 року злочину визнавався таким, що не має судимості. Тому
покликання на судимість засудженого як на обставину, що характеризує особу
засудженого, та була врахована судом при призначенні останньому покарання, з
мотивувальної частини вироку слід виключити.

Відповідно
до ч.4 ст. 70 КК України, якщо після постановлення
вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому
злочині, вчиненому ним до постановлення
попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в
частинах першій-третій ст. 70 КК України, тобто за сукупністю злочинів.

Як видно
з матеріалів справи, злочин, передбачений ч.2 ст. 186 КК України, був вчинений
ОСОБА_8 13 березня 2005 року, тобто до постановлення
Шевченківським районним судом м. Львова попереднього вироку від 01 квітня
2005 року

Таким
чином суд першої інстанції, призначивши ОСОБА_8 покарання за сукупністю вироків
на підставі ст. 71 КК України, неправильно застосував кримінальний закон.

За
змістом закону, коли особа, яку на підставі ст. 75 КК України було звільнено
від відбування покарання з випробуванням, вчинила до винесення вироку в першій
справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить
відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного
складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок
виконується самостійно.

З
врахуванням даної вимоги закону ОСОБА_8 слід вважати засудженим за ч.2 ст. 186
КК України до призначеного вироком суду покарання - чотири роки позбавлення
волі. При цьому кожен вирок виконуватиметься самостійно.

У
вступній частині вироку в даних про особу ОСОБА_8 замість „раніше судимого
вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2005 р. за ст. 296
ч.2 КК України до 1 року позбавлення волі" необхідно вказати „засудженого
01.04.2005 року Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 296 КК
України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі", далі за текстом.

З
мотивувальної частини вироку підлягає виключенню вказівка на необхідність призначення
ОСОБА_8 покарання на підставі ст. 71 КК України та з резолютивної частини
вироку - вказівка на призначення ОСОБА_8 остаточного покарання на підставі ст.
71 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 2 місяці.

Колегія
суддів вважає, що зміни, які вносяться у вирок стосовно ОСОБА_8, не є
достатньою підставою для пом'якшення йому покарання.

Вироком
суду неповнолітній ОСОБА_5 засуджений за ч.2 ст. 186 КК України на чотири роки
позбавлення волі та звільнений від відбування призначеного покарання з
випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки.

Однак за
змістом ч.1, ч.3 ст. 104 КК України у разі звільнення неповнолітніх від
відбування покарання з випробування тривалість іспитового строку не може
перевищувати двох років.

Таким чином суд
першої інстанції, визначивши неповнолітньому ОСОБА_5 іспитовий строк тривалістю
три роки, допустив порушення кримінального закону. Тому вирок суду в частині
призначення ОСОБА_5 покарання на підставі ст.ст. 75, 104 КК України слід
змінити та вважати ОСОБА_5 засудженим до чотирьох років позбавлення волі із
звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком
тривалістю два роки.

У
мотивувальній частині вироку, у фабулі обвинувачення (а.с.233, 234), суд вказав
на вчинення засудженими злочину за попередньою змовою з ОСОБА_9 та з особами на
імена ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12. Така вказівка суду є неприпустимою,
оскільки таким чином суд в порушення презумпції невинуватості фактично
встановлює вину осіб, щодо яких справа не розглядалась. Тому в мотивувальній
частині вироку, у фабулі обвинувачення (а.с.233, 234), слова „Сонич О.Ю.,
матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження та який оголошений в
розшук, також з іншими невстановленими органом досудового слідства особами на
імена ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, матеріали стосовно яких виділені в окреме
провадження" необхідно замінити словами „з особами, матеріали щодо яких
виділені в окреме провадження".

У решті вирок
слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст.
365, 366, п.4 ч.1 ст. 367, ст. 371 КПК України, кОСОБА_11ія суддів

ухвалила:

Апеляцію
захисника засудженого ОСОБА_8 - адвокатаОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок
Шевченківського районного суду м. Львова від 17 листопада 2006 року щодо
ОСОБА_8 та ОСОБА_5 змінити.

Виключити
з резолютивної частини вироку вказівку на призначення ОСОБА_8 на підставі ст.
71 КК України остаточного покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4
(чотири) роки 2 місяці.

Вважати
ОСОБА_16 засудженим за ч.2 ст. 186 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення
волі.

На
підставі ст.ст. 75, 104 КК України ОСОБА_18 звільнити від відбування
призначеного вироком суду покарання з випробуванням з іспитовим строком
тривалістю два роки.

Вирок
Шевченківського районного суду м. Львова від 01 квітня 2005 року та вирок Шевченківського
районного суду м. Львова від 17 листопада 2006 року щодо ОСОБА_8 виконувати
самостійно.

У
вступній частині вироку в даних про особу ОСОБА_8 замість „раніше судимого
вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2005 р. за ст. 296 ч.2
КК України до 1 року позбавлення волі" вказати „засудженого 01.04.2005
року Шевченківським районним судом м. Львова за ч.2 ст. 296 КК України на 1 рік
6 місяців позбавлення волі", далі за текстом.

У
мотивувальній частині вироку, у фабулі обвинувачення (а.с.233,234), слова
„Сонич О.Ю., матеріали стосовно якого виділені в окреме провадження та який
оголошений в розшук, також з іншими невстановленими органом досудового слідства
особами на імена ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, матеріали стосовно яких виділені
в окреме провадження" замінити словами „з особами, матеріали щодо яких
виділені в окреме провадження".

Виключити
з мотивувальної частини вироку покликання на судимість ОСОБА_8 як на обставину,
що характеризує особу засудженого та була врахована судом при призначенні
покарання.

Виключити з
мотивувальної частини вироку вказівку суду на вчинення ОСОБА_8нового злочину
після постановлення вироку
Шевченківського районного суду м. Львова від 01.04.2005 року та на необхідність
призначення ОСОБА_8 покарання на підставі ст. 71 КК України.

У решті вирок
залишити без зміни.