УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду

у цивільних і кримінальних справ у
складі:

доповідача Мороза
М.А.,

суддів Дембовського С.Г.,
Крижановського В.Я.,

розглянувши у судовому засіданні 9
грудня 2014 року у м. Києві касаційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного
суду м. Києва від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою заяву захисника
ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими
обставинами вироку Апеляційного суду
м. Києва від 3 грудня 2004 року щодо ОСОБА_1
залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається
на наявність у його справі
нововиявлених обставин, а саме
показань ОСОБА_3 про те, що зі слів
ОСОБА_4 саме ОСОБА_4 вчинив злочини, за
яких засуджено ОСОБА_1 Зазначає, що
ухвала є незаконною, так як судом не
досліджено всіх матеріалів справи, що
вказують на недоведеність його вини, та
безпідставно відмовлено в задоволенні
клопотань про допит свідка та
проведення судово-медичної експертизи.
Просить скасувати ухвалу та призначити
новий розгляд у суді апеляційної
інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги
та долучені до неї копії судових
рішень, суд касаційної інстанції не
вбачає підстав для задоволення скарги
та вважає, що у відкритті касаційного
провадження слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 459 КПК
України нововиявленими обставинами
визнаються, у тому числі, обставини, які
не були відомі суду на час судового
розгляду при ухваленні судового
рішення і які самі по собі або разом із
раніше виявленими обставинами
доводять неправильність вироку чи
ухвали, що належить переглянути.

Судом при розгляді заяви захисника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 допитано
свідка ОСОБА_3, який повідомив, що,
перебуваючи в СІЗО, написав заяву на
ім'я адвоката ОСОБА_2 на її прохання.
Згідно його показань ОСОБА_4, який
проходив з ним у одній справі, під час
доставки до Апеляційного суду
Київської області розповідав, що він
вчинив замах на вбивство працівників
міліції, за що засуджено ОСОБА_1, а також
написав багато явок з повинною, в яких
зізнавався про злочини, у вчиненні яких
обвинувачувались інші особи.

Отже, показання ОСОБА_3 є показаннями з
чужих слів. При цьому допитати ОСОБА_4
на даний час неможливо, оскільки він
помер в Київському СІЗО у 2011 році.

ОСОБА_1 пояснив суду, що на час
розслідування та розгляду
кримінальної справи йому було
невідомо, що в працівників міліції
стріляв ОСОБА_4.

Допитаний у суді ОСОБА_3 розповів суду
про обставини вчинення ОСОБА_4 злочину
так, як встановлено вироком на підставі
показань ОСОБА_1 на досудовому слідстві
та потерпілих, однак інші обставини чи
деталі він не зміг повідомити,
наприклад, щодо походження та
подальшої долі зброї.

Виходячи з цього, суд зробив висновок
про те, що ОСОБА_1, даючи показання на
досудовому слідстві, за умови вчинення
злочину іншою особою, не міг знати про
обставини скоєння злочину, які він
повідомляв на допитах. При цьому
повідомлення ОСОБА_4 ОСОБА_3 повинно або
могло містити іншу інформацію, ніж
вказана ОСОБА_1 на досудовому слідстві.

Також судом оглянута особова справа
ОСОБА_4, який утримувався під вартою в
Київському СІЗО до його смерті у 2011
році. Даних про його звернення до
правоохоронних органів з
повідомленням про вчинення ним замаху
на працівників міліції ОСОБА_7 і ОСОБА_8,
або про вчинення інших злочинів, у яких
обвинувачувались інші особи, про що
повідомляв ОСОБА_3, не виявлено.

Разом із тим, в матеріалах справи щодо
ОСОБА_1 міститься ряд заяв ОСОБА_4, в
яких він категорично заперечував свою
причетність до вчинення замаху на
вказаних осіб. У вироку суду по цій
справі прямо указано, що стороною
обвинувачення не було надано жодних
доказів, які б свідчили, що ОСОБА_4 як
член банди мав відношення до
приготування чи вчинення замаху на
працівників міліції.

Крім того, показання ОСОБА_3 про
вчинення злочину ОСОБА_4
спростовуються іншими доказами,
наведеними у вироку суду, які
узгоджуються між собою, зокрема,
показаннями ОСОБА_1 на досудовому
слідстві; показаннями засудженого у
цій справі Лазаренка, який знав про
вчинення ОСОБА_1 даного злочину
безпосередньо від нього, та
показаннями потерпілих, які не вказали
на присутнього у залі судового
засідання ОСОБА_4 як на особу, що
вчинила до них злочин. Ці та інші
наведені у вироку докази, які
вважаються судом допустимими, були
предметом перевірки касаційного суду і
визнані належними та достовірними.

Тому суд дійшов обґрунтованого
висновку про неможливість визнання
показань свідка ОСОБА_3 допустимим
доказом.

Інші обставини, на яких посилався
захисник у заяві, а саме хвороба ноги
ОСОБА_1, внаслідок чого він на час
вчинення злочину міг пересуватися
начебто лише за допомогою палиці, не
можуть бути визнані нововиявленими
обставинами, оскільки були предметом
розгляду апеляційного суду, суду
касаційної інстанції та їм дана
відповідна оцінка.

Отже, з касаційної скарги, наданих до
неї судових рішень та інших документів
убачається, що підстав для задоволення
скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2
ч. 2 ст. 428 КПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного
провадження за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду
м. Києва від 30 жовтня 2014 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

М.А. Мороз С.Г. Дембовський В.Я.
Крижановський