30.06.2015
Справа № 337/8196/15-к
Провадження № 1-кп/337/30/2015
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 червня 2015 року Хортицький районний суд м. Запоріжжя
у складі: головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
з участю прокурорів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
обвинуваченої ОСОБА_7
законного представника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_8
представників Відділу по Хортицькому району служби ( управління) у справах дітей Запорізької міської ради ОСОБА_9 , ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Запоріжжі кримінальне провадження за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м.Запоріжжі, громадянки України, освіта середня, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 ч.1 КК України,
в с т а н о в и в :
04.10.2014 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, неповнолітня ОСОБА_7 , знаходячись біля під`їзду № 5 будинку АДРЕСА_2 , діючи умисно, з корисливих мотивів, вихватила з рук, тим самим відкрито викрала у потерпілої ОСОБА_6 сумку, в якій знаходилась зв`язка ключів та банківська картка «Ощадбанк», які для потерпілої матеріальної цінності не мають, мобільний телефон « Fly DS115», вартістю 220 грн. з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка для потерпілої матеріальної цінності не має, планшетний комп`ютер «Asus me 372 GG», вартістю 2165 грн. 63 коп. з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар», яка для потерпілої матеріальної цінності не має, після чого втекла з місця вчинення кримінального правопорушення.
Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_7 провину не визнала. Суду пояснила, що 04.10.2014 року вона з матір`ю йшла до під`їзду свого житлового будинку, де зустріли матір потерпілої ОСОБА_11 з дитиною, яка відкривала вхідні двері у під`їзд. Вона та її матір ОСОБА_12 хотіли зайти з ними до під`їзду житлового будинку, але та не дала цього зробити. Мати ОСОБА_13 намагалася відштовхнути її матір, взяла за плечі, потім вони почали битися. Участі у сварці вона не приймала, сумку у потерпілої не викрадала, бо сумки у неї не було. Після побиття вона пішла шукати ключ від під`їзду, знайшла біля кіоску склотари, потім разом з матір`ю вони повернулися додому. Конфлікт з мешканцями будинку у них виник через те, що вони з матір`ю не сплачують квартплату, сусіди на них злі, кажуть, що не можуть провести у під`їзді ремонт через це.
Незважаючи на те, що обвинувачена ОСОБА_7 вину не визнала, її винуватість підтверджується доказами, добутими в ході судового розгляду справи судом:
· поясненнями потерпілої ОСОБА_6 , яка пояснила, що 04.10.2014 року її матір з її дитиною чекали на неї біля під`їзду житлового будинку. Там знаходилася і обвинувачена з матір`ю. Коли вона підійшла, вони з матір`ю та дитиною хотіли зайти у під`їзд житлового будинку, ОСОБА_14 рушили за ними. ЇЇ матір сказала, що вони не повинні відчиняти їм двері у під`їзд і у той час, коли мама мала намір відчинити двері своїм ключем, до неї підійшла матір ОСОБА_7 і схопила її за волосся, ОСОБА_7 підійшла до її матері і почала бити її ногами, у той час мама тримала її дитину, якій всього 4 роки. Вона стояла поряд з ними і у неї на руці висіла сумка, ОСОБА_15 почала її смикати і вирвала з руки лише на третій раз, після чого втекла. У сумці був телефон, планшет, ключі. Телефон повернуто їй працівниками міліції, планшет, ключі, сумку ні. До цього випадку ОСОБА_14 не мали ключа від дверей у під`їзд, а після 04.10.2014 року він у них з`явився;
· неповнолітнього свідка ОСОБА_16 , пояснення якого було заслухано у присутності його законного представника ОСОБА_16 та з участю педагога ОСОБА_17 , який пояснив, що зі слів знайомого на ім`я ОСОБА_18 , йому відомо, що у жінки дівчина викрала сумку, вона бігла в сторону дороги, де сумку викинула. За дівчиною бігли та намагалися наздогнати: ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , але не наздогнали. Він сам особисто нічого не бачив;
· свідка ОСОБА_23 , яка пояснила, що ОСОБА_15 та її матір неспокійні сусіди. У квартирі постійно виникають сварки, побиття, вони б`ються між собою, ОСОБА_15 виражається нецензурною лайкою, є дуже агресивною. На початку жовтня 2014 року вона вийшла з під`їзду, де побачила, що обидві ОСОБА_14 сидять на лавочці біля під`їзду. Вона їм повідомила, що буде звертатися у міліцію через їх постійні сварки, бо вони не дають вночі спати мешканцям будинку. У цей час неповнолітня ОСОБА_15 стала виражатися на її адресу нецензурною лайкою, але вона пішла від них. Приблизно через тиждень вони з дочкою та її дитиною вийшли з під`їзду, дочка пішла до магазину, а вона з онуком чекали її біля під`їзду, куди підійшли ОСОБА_24 - мати та дочка і стали дзвонити у домофон у різні квартири щоб хтось їм відчинив двері, бо не мали ключів. Двері у під`їзд їм ніхто не відчинив з мешканців будинку. Коли прийшла дочка, вони пішли до дверей під`їзду,за ними стали йти ОСОБА_14 . Вона запитала у неповнолітньої про те, чому вона її ображає, запропонувала вибачитися. В цей час матір неповнолітньої, не кажучи нічого вчепилася їй у волосся, у цей час вона тримала малолітнього онука. Неповнолітня кричала, а її матір вкусила дочку за руку. Удвох з дочкою вони не могли від них відчепитися. ОСОБА_15 вирвала з руки її дочки сумку і стала тікати. Дочка почала кричати:»Сумка, вона викрала сумку», але та не реагувала і бігла в сторону гуртожитку. За неповнолітньою побігли діти, ОСОБА_25 не наздогнали. Сумку дочці не повернули, в ній був планшет, мобільний телефон, банківська карточка, ключі, повернули лише мобільний телефон;
· свідка ОСОБА_26 , яка пояснила, що вона з ОСОБА_14 проживає в одному під`їзді. Бачить їх коли вони сваряться, чи б`ються, їх поведінка неадекватна. 04.10.2014 року вона знаходилася на кухні у квартирі, вікно якої виходить до входу у під`їзд, воно було відчинено, коли вона почула істеричний крик, шум, хтось бився, вона виглянула у вікно і побачила, що ОСОБА_27 біжить від під`їзду з чорною сумкою через клумбу та оглядається. Вона стала кричати з вікна: «Дивіться, вона вкрала сумку і біжить!», але було дуже шумно на вулиці і думає, що її не чули. Вона вирішила, що ОСОБА_28 вкрала сумку, бо у них сумок ніколи не було. Вона стверджує, що це була саме ОСОБА_29 , вона її добре бачила;
· свідка ОСОБА_30 , який пояснив, що він дуже часто чув у сім`ї ОСОБА_14 сварки. У той день він знаходився вдома, на кухні, вікно якої виходить на сторону під`їзду, коли почув як мати та сестра кричать та звуть на допомогу. Він зрозумів, що щось трапилося і вийшов до під`їзду, де побачив, як ОСОБА_12 схватила його матір за волосся, мати намагалася її відштовхнути. Він сказав, щоб та відпустила матір, після чого ОСОБА_12 її відпустила. Коли він вийшов до під`їзду, ОСОБА_28 там не було. Зі слів сестри ОСОБА_13 , йому відомо, що ОСОБА_15 вкрала у неї сумку, вирвала їй волосся з голови, було видно сліди від укусу;
· неповнолітнього свідка ОСОБА_31 , пояснення якої було заслухано у присутності її законного представника ОСОБА_32 ( ОСОБА_33 ) та з участю педагога ОСОБА_17 , яка пояснила, що восени 2014 року вона гуляла та разом з друзями йшли з дитячої площадки. Біля житлового будинку вони побачили бійку між двома жінками. До тих хто бився, підбігла ОСОБА_28 і стала відбирати сумку у Каздоба, яка висіла на руці. Ангеліна смикала сумку, а ОСОБА_11 її тримала і не відпускала, потім ОСОБА_28 почала тягнути і вирвала сумку з руки, та побігла за ріг будинку;
-поясненнями свідка ОСОБА_34 , яка пояснила, що ОСОБА_25 вона знає з літа 2013 року і та приходить до неї просто поспілкуватися. Приблизно влітку чи восени 2014 року, коли вона знаходилася у кіоску- на своєму робочому місці, до неї прибігла ОСОБА_15 і плакала, пояснила, що її мати побилася з сусідкою і шукала матір. При цьому у руках у ОСОБА_7 нічого не було;
- висновком експерта № 1861 від 24.10.2014 року та інформаційними даними про ринкову вартість мобільного телефону ( а.с.120- 123);
· актом судово-психіатричного експерта № 656 від 17.11.2014 року, з якого вбачається, що ОСОБА_7 хронічним психічним захворюванням не страждала і не страждає у теперішній час, а виявляє не соціалізований розлад поведінки. В період скоєння злочину ознак тимчасового хворого розладу психічної діяльності не виявляла, застосування примусових заходів виховного характеру не потребує ( а.с. 99-108);
· документами про добровільну видачу гр.. ОСОБА_35 , придбаного ним у комісійному магазині мобільного телефону ( а.с113- 115);
· постановою про визнання телефону речовим доказом ( а.с. 116).
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 від забезпечення присутності інших свідків у судове засідання, відповідно до ст.. 23 КПК України, відмовилася.
Оцінивши докази по справі у сукупності при встановлених обставинах, з врахуванням норм ст.ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про винуватість обвинуваченої у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення.
Дії обвинуваченої ОСОБА_7 суд кваліфікує за ст.186 ч.1 КК України, як відкрите викрадення чужого майна ( грабіж).
За змістом ст. ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав.
При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України, КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали означену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному права і свободи, визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.
Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 у тій частині, що вона не скоювала кримінального правопорушення, сумку у потерпілої не викрадала, бо сумки у неї не було, спростовуються поясненнями потерпілої ОСОБА_6 , свідків: ОСОБА_23 , ОСОБА_26 , ОСОБА_31
Пленумом Верховного суду України, Постановою N 9 від 01.11.1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визначив, що статтею 129 Конституції встановлено, що до основних засад судочинства віднесено змагальність сторін, забезпечення доведеності вини та підтримання в суді державного обвинувачення, яке згідно зі ст.121 Конституції покладається на прокуратуру, тому суд вважає, що дії обвинуваченої ОСОБА_7 органом досудового слідства кваліфіковані вірно за ст. 186 ч.1 КК України.
Згідно ст. 23 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
У судовому засіданні обвинуваченою та стороною захисту- захисником ОСОБА_5 не надано суду жодного доказу у частині заперечень щодо скоєння обвинуваченою вказаного кримінального правопорушення.
Суд вважає, що дані висновки не протиречать Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, оскільки остання не виключає необхідності і можливості застосування національного законодавства України, що діє на даний момент і вказаного вище, яке вбачає те, що обов`язково приймається до уваги принцип презумпції невинності, передбачений ст.62 Конституції України, а саме: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, суд враховує обставини вчинення кримінального правопорушення, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості.
Роль обвинуваченої ОСОБА_7 у скоєнні вищезазначеного кримінального правопорушення, є очевидною і встановленою.
Враховуючи дії ОСОБА_7 у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, суд вважає, що з урахуванням дій обвинуваченої при вчиненні злочину і покарання яке буде призначено їй судом, має бути законним, справедливим, обґрунтованим, співрозмірним та індивідуальним. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження скоєння нових злочинів.
Разом з тим, беручи до уваги дані про особу обвинуваченої, з врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що при призначенні покарання має бути застосований принцип гуманізації відповідальності з врахуванням засад закріплених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню, згідно зі ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Також, при призначені виду та розміру покарання ОСОБА_7 , суд враховує вимоги ст. 5 КК України, за якими закон про кримінальну відповідальність, що, зокрема, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності. З огляду на зазначене, суд призначає обвинуваченій покарання в редакції санкції ст. 186 ч.1 КК України, чинної на час скоєння кримінального правопорушення.
Призначаючи покарання обвинуваченій, суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, яка раніше не судима, скоїла злочин будучи неповнолітньою, задовільно характеризується за місцем навчання, але незадовільно характеризується за місцем проживання, думку потерпілої ОСОБА_6 щодо призначення обвинуваченій покарання, тому, суд вважає за можливе призначити обвинуваченій покарання без позбавлення волі, із застосуванням ст. 104 КК України.
Невизнання ОСОБА_7 винуватості у скоєнні вказаного кримінального правопорушення, суд розцінює як спробу уникнути у повній мірі відповідальності за скоєний злочин.
В якості обставин, які пом`якшують покарання, суд визнає скоєння кримінального правопорушення у неповнолітньому віці.
Враховуючи, що обвинувачена ОСОБА_7 вину у скоєнні кримінального правопорушення не визнала, у скоєному не розкаялася, її характеристики, суд вважає за необхідне, призначити неповнолітній ОСОБА_7 максимальний іспитовий строк.
Суд не бере до уваги пояснення неповнолітнього свідка ОСОБА_16 , оскільки обставини скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення йому відомі лише з чужих слів, а також доводи свідка ОСОБА_34 , яка свідком вищевказаних обставин не була та з цього приводу нічого пояснити не могла.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Долю речових доказів вирішити на підставі ст.. 100 КПК України.
Керуючись ст. ст.. 370, 371, 374 КПК України, суд, -
Визнати винною ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.. 186 ч.1 КК України та призначити їй покарання у вигляді одного року шести місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75, 104 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбуття покарання у вигляді позбавлення волі з іспитовим строком, якщо вона протягом двох років іспитового строку не скоїть нового кримінального правопорушення.
У період випробувального терміну, на підставі ст. 76 КК України, зобов`язати ОСОБА_7 не виїздити за межі України на постійне місце проживання без повідомлення органів кримінально- виконавчої інспекції, повідомляти ці органи про зміну місця проживання, періодично з`являтися на реєстрацію до органів кримінально-виконавчої інспекції.
Речовий доказ - мобільний телефон« Fly DS115», повернути потерпілій ОСОБА_6 .
Копію вироку після проголошення негайно вручити учасникам розгляду справи.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Хортицький районний суд м. Запоріжжя.

Суддя: ОСОБА_1