В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27.02.2015 Справа №607/1473/15-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження №0000091 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Актюбенськ Республіки Казахстан, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, санітара-радіотелефоніста медичного пункуту 6 батальйону територіальної оборони (військової частини пп НОМЕР_1 ) в АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою АДРЕСА_2 ,раніше у відповідності до ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати накази командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром - не виконувати наказ командира (начальника) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною пп НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, будучи ознайомленим із законним наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 від 01 серпня 2014 року №62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», 08 серпня 2014 року у період з 10 до 12 години, перебуваючи у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , під час бесіди із заступником військового комісара по роботі з особовим складом - начальником відділу по роботі з особовим складом та громадськістю ІНФОРМАЦІЯ_2 підполковником ОСОБА_6 усно відмовився виконати наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 №62 від 01 серпня 2014 року «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» та 08 серпня 2014 року у період з 10 до 12 години, перебуваючи у приміщені службового кабінету медичного пункту (штабу) військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 , письмово, шляхом написання рапорту, відмовився виконати письмовий наказ прямого начальника - командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 від 01 серпня 2014 року №62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», та у подальшому, без поважних причин, до нового місця служби не вибув.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, визнав повністю та суду показав, що дійсно будучи ознайомленим із наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_5 від 01 серпня 2014 року №62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», 08 серпня 2014 року відмовився від його виконання, оскільки не мав наміру виконувати бойове завдання, адже таке уже виконував раніше. У вчиненому він щиро розкаюється, до вчинення своїх дій відноситься негативно, просить його суворо не карати, оскільки бажає в подальшому проходити службу у Збройних Силах України.

Крім власного визнання вини, обвинувачений ОСОБА_3 повністю погодився зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, згідно повідомлення про підозру та обвинувального акта, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані обставини та докази, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та вважає, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковано вірно за ч.1 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та відсутність негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, зокрема те, що він у відповідності до ст. 89 КК України раніше не судимий, є військовослужбовцем, позитивно характеризується за місцем проходження служби, його молодий вік, конкретні обставини справи, обставини, які пом`якшують покарання - визнання ним своєї вини, щире каяття у вчиненому. Обставин, які обтяжують покарання та підстав для застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 , йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді службового обмеження, з відрахуванням із суми грошового забезпечення в доход держави.

Приймаючи рішення про призначення покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців із призначенням відрахування із сум грошового забезпечення, суд взяв до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_3 є військовослужбовцем, але не відноситься до категорії військовослужбовців строкової служби, повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, позитивну характеристику за місцем проходження служби, його молодий вік, ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь суспільної небезпечності скоєного. Вищевказане покарання суд вважає необхідним та достатнім для досягнення мети не лише кари за вчинене обвинуваченого, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України і призначити йому покарання за цією статтею у виді службового обмеження на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з відрахуванням 10 (десяти) відсотків від суми його грошового забезпечення в дохід держави.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1