Справа №1412/8651/12 07.07.2015 07.07.2015 07.07.2015
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 11/784/28/15 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач у 2-й інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Миколаївської області
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
потерпілого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
7 липня 2015 року розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві кримінальну справу за апеляцією потерпілого ОСОБА_7 на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року, якою у відношенні:
- ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калинівка Жовтневого р-ну Миколаївської області, громадянина України, не судимого;
- кримінальну справу за обвинуваченням за ч.2 ст.286 КК України закрито на підставі акту амністії.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілий ОСОБА_10 помер на місці події.
Дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, тобто порушення Правил дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо вини спричинили смерть потерпілого.
12 липня 2007 року слідчим до суду направлено подання про застосування у відношенні ОСОБА_9 «є» ст.1, ст.6, п. «а» ст.8, ст.12 Закону України «Про амністію» від 19 квітня 2007 року.
Задовольняючи подання, суд у постанові зазначив, що оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у скоєнні необережного злочину, за який передбачено покарання на строк до восьми років позбавлення волі, раніше не судимий та в період з 1997 по 2007 роки амністія до нього не застосовувалась, згідно висновків судово-медичної експертизи № 1351 від 11.07.2007 р., № 68-К від 27.06.2014 р. хворіє на інфільтративний туберкульоз легенів 2-ї категорії та за наявності його згоди, на нього поширюються положення п. «є» ст.1, ст.6 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 р.
В апеляції потерпілий ОСОБА_7 просить постанову суду скасувати, кримінальну справу повернути на новий судовий розгляд.
Посилається на неповноту проведеного по справі досудового слідства, порушення слідчим вимог кримінально-процесуального, тяганину при розслідуванні справи з метою звільнення ОСОБА_9 від відповідальності за амністією, а також на фальсифікацію медичних довідок.
Вказує, що суд не дослідив жодного документу у справі, окрім попередніх висновків судово-медичних експертів, а судове рішення про звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання по амністії виніс лише на підставі листа-відповіді, отриманого з медичної установи, обставини, викладені в якому, не відповідають Інструкції МОЗ № 385 від 09.06.2006 р., жодна із наведених клінічних ознак, вказаних в Інструкції, до ОСОБА_9 не відноситься, під диспансерну категорію він не підпадає, тому амністований бути не може.
Крім того, слідчим безпідставно та без наданих законом повноважень було внесено клопотання про звільнення ОСОБА_9 від покарання на підставі Закону «Про амністію».
Заслухавши доповідача, пояснення потерпілого на підтримку апеляції, думку захисника та прокурора про залишення оскаржуваної постанови без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів дійшла наступного.
Відповідно до ст.6 Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 р., звільняються від кримінальної відповідальності в порядку та на умовах, визначених цим Законом, особи, які підпадають під дію статті 1 цього Закону, кримінальні справи стосовно яких перебувають у провадженні органів дізнання, досудового слідства чи суду, але не розглянуті судами, про злочини, вчинені до набрання чинності цим Законом.
За п. «є» ст.1 цього Закону, підлягають звільненню від кримінальної відповідальності за злочини, вчинені з необережності, за які законом передбачено покарання менш суворе, ніж позбавлення волі на строк не більше десяти років, особи, які на день набрання чинності цим Законом у встановленому порядку визнані хворими на туберкульоз (диспансерні категорії 1,2,3,4).
Відповідно до ст.12 цього ж Закону, його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і за правилами ст.17 - Закон набирає чинності з дня його опублікування.
Оскільки даний Закон опублікований 09.06.2007 р. в офіційному друкованому виданні - газеті «Голос України», він набув чинності у цей же день.
Як вірно встановлено судом 1-ї інстанції, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні 14.05.2006 р. необережного злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, санкція якої передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років.
Також, він є особою не судимою, до кримінальної відповідальності не притягувався, отже впродовж 1997-2007 років амністія відносно нього не застосовувалася.
Щодо наявності захворювання на відповідну категорію туберкульозу, районним судом досліджені:
- листи Міського протитуберкульозного диспансеру від 10.07.2007 р. № 268, від 30.03.2011 р. № 111 та від 08.04.2011 р. № 131, за змістом яких ОСОБА_9 перебував на обліку в Міському протитуберкульозному диспансері з 15.05.2007 р. з діагнозом ВОДТБ S 1-2 лівої легені (інфільтративний ) 2-ї диспансерної категорії;
- висновок судово-медичної експерта № 1351 від 11.07.2007 р., згідно якого у ОСОБА_9 мається захворювання на інфільтративний туберкульоз легенів (виставлений 15.05.2007 р.);
- висновок комісії експертів № 68-к від 27.06.2014 р. про те, що станом на 15 травня 2007 року у ОСОБА_9 було наявним захворювання: вперше діагностований інфільтративний туберкульоз 1-2 сегментів лівої легені, категорія II. Не виключається наявність такого захворювання за кілька тижнів до моменту виявлення (15.05.2007 р.). Виставлений в наданих на експертизу медичних документах діагноз за своїм клінічним перебігом є відповідним переліку захворювань, вказаних у п. «є» Закону України «Про амністію» від 19.04.2007 р.
Отже, на момент набрання чинності Законом «Про амністію» від 19.04.2007 р., тобто 9 червня 2007 року, ОСОБА_9 мав захворювання на туберкульоз 2-ї диспансерної категорії (починаючи, не пізніше 15 травня 2007 року).
З урахуванням такого захворювання, вчинення необережного злочину, за який може бути призначене покарання менше, ніж 10 років позбавлення волі, згоди ОСОБА_9 на застосування амністії, а також відсутності обставин, які б перешкоджали такому застосуванню відносно цієї особи, районний суд дійшов висновку про необхідність звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за актом амністії та закрив відносно нього кримінальну справу.
З цим рішенням колегія суддів погоджується, оскільки воно є законним, відповідним фактичним обставинам справи і належно умотивованим.
Тому підстави для його скасування, про що просить апелянт, відсутні.
Доводи в апеляції про те, що матеріалами кримінальної справи, дослідженими судом, не доведено факт захворювання ОСОБА_9 на форму туберкульозу, яка є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності за амністією, не відповідають дійсності і спростовані вище наведеним.
Твердження, що судом досліджені не всі матеріали кримінального провадження, не суттєві, оскільки для застосування амністії мають доказове значення кваліфікація злочину, наявність підстав для застосування щодо конкретної особи та її згода на це.
Саме ці фактичні дані і були предметом дослідження у суді 1-ї інстанції.
Посилання на те, що висновок суду про наявність відповідної диспансерної категорії туберкульозу ґрунтується лише на первинній довідці, виданої головним лікарем міського протитуберкульозного диспансеру ОСОБА_11 , тобто листа № 268 від 10.07.2007 р., не змістовні, оскільки, крім такої довідки, є й інші, у тому числі за № 111 від 10.03.2011 р. та за № 131 від 08.04.2011 р. з більш розширеним та докладним наведенням обставин захворювання ОСОБА_9 , а також два висновки судово-медичної експертизи, у тому числі і комісії експертів, яким досліджувалась і амбулаторна картка від 15.05.2007 р. хворого на туберкульоз ОСОБА_9 .
Саме таку сукупність цих досліджених доказів суд визнав достатньою для встановлення доведеним факту наявності хвороби, зазначеної у п. «є» ст.1 Закону «Про амністію» від 19.04.2007 р.
Твердження, що вказану первину довідку сфальсифіковано лікарем-фтізіатром ОСОБА_11 з метою уникнути ОСОБА_9 відповідальності за вчинений злочин, колегія суддів сприймає критично, оскільки вони нічим об`єктивно не підтвердженні.
Доводи, що процедура встановлення відповідної форми туберкульозу лікарем ОСОБА_11 суперечать Інструкції, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України № 385 від 09.06.2006 р. (витяг з якого наведено в апеляції), є суб`єктивним ставленням потерпілого, не згодного із самим фактом звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності.
Правильність визначення категорії захворювання щодо ОСОБА_9 не викликає сумнівів у колегії суддів, тому як цю категорію встановлено лікарями, а також експертами, які є кваліфікованими фахівцями у цій галузі, мають право надавати свої висновки, були попереджені про відповідальність за завідомо неправильний висновок, та, крім того, за відсутності жодних обставин, які б могли свідчити про заінтересованість цих осіб на користь ОСОБА_9 всупереч фактичних обставин відносно стану його здоров`я.
Твердження про те, що слідчий не мав права ініціювати перед судом питання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за амністією, суперечать положенням ст.8 зазначеного Закону «Про амністію», за якою питання про застосування амністії суд вирішує за власною ініціативою, ініціативою прокурора, органів дізнання та досудового слідства, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого, підсудного чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Посилання на тяганину під час досудового слідства, низький професійний рівень слідчих, бездіяльність прокуратури, а також виключення із справи факту замаху на вбивство свідка ОСОБА_12 , до сутті постановленого щодо ОСОБА_9 рішення відношення не мають.
З урахуванням викладеного, всі апеляційні доводи потерпілого є неприйнятними.
Апеляційний розгляд чинного провадження проведено за відсутності особи, звільненої від кримінальної відповідальності, ОСОБА_9 , щодо якої апеляційним судом застосовувались заходи для забезпечення її права на участь у судовому розгляді, але ОСОБА_9 від такої участі відмовився, просив розглянути апеляцію потерпілого без нього, чим розпорядився цим процесуальним правом на свій розсуд, про що зазначено у його письмовій заяві від 06.07.2015 р.
Керуючись ст.ст.365,366 КПК України (1960 р.), колегія суддів
ухвалила:
Апеляцію потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а постанову
Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 лютого 2015 року у відношенні ОСОБА_9 - без змін.
Головуючий
Судді: