Ухвала

іменем україни

03 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

при секретарі

судового засідання ОСОБА_9,

за участю прокурора ОСОБА_10,

захисника ОСОБА_2,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження за № 0000002 касаційну скаргу прокурора на вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року щодо ОСОБА_3,

в с т а н о в и л а:

Указаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Нижнього Тагіла Свердловської області, мешканця АДРЕСА_1 громадянина України, такого, що не має судимості,

визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, і виправдано.

ОСОБА_3 пред'явлено обвинувачення у тому, що він, будучи директором ТОВ «Строй-плюс», зловживаючи своїм службовим становищем, з метою привласнення бюджетних коштів 30 липня та 30 вересня 2009 року підписав акти № 1, 4 приймання виконаних підрядних робіт типової форми № КБ-2в «Капітальний ремонт внутрішніх приміщень ВРАЦС Веселівського районного управління юстиції», що стало підставою для перерахунку на рахунок ТОВ 54 355,20 грн та 45 685,20 грн відповідно. Проте заявлені в актах обсяги виконаних робіт не відповідали дійсності, оскільки їх було завищено на 10 277,98 грн, які ОСОБА_3 привласнив, чим завдав матеріальної шкоди державі на указану суму.

Визнаючи ОСОБА_3 невинуватим і виправдовуючи, суд першої інстанції виходив із того, що досліджені у кримінальному провадженні докази спростовують обвинувачення про привласнення виправданим бюджетних коштів та про наявність у нього умислу на це, а тому в діях ОСОБА_3 немає складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що суд першої інстанції неправильно роз'єднав кримінальне провадження, позбавив сторону обвинувачення права надавати докази, не усунув суперечностей між експертними висновками і у свою чергу припустився суперечностей у своїх висновках. На думку скаржника, у кримінальному провадженні достатньо доказів винуватості ОСОБА_3, що залишилося поза увагою апеляційного суду під час перевірки провадження, який всупереч ст. 404 КПК належно не дослідив цих матеріалів. Крім того, прокурор вважає, що суд першої інстанції передчасно закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 366 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу і просив залишити її без задоволення, а судові рішення - без зміни, думку захисника, котрий також заперечував проти її задоволення, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється, крім іншого, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій під час його розгляду правильно застосували норми матеріального й процесуального права, здійснили належну правову оцінку обставин, установлених ними, і дійшли обгрунтованого висновку про відсутність у діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК.

ОСОБА_3 стверджував, що усі роботи, зазначені у відповідних актах, було виконано, а деякі додаткові навіть до них не увійшли і не були оплачені.

Його доводи знайшли своє підтвердження у висновку додаткової судової експертизи від 22 листопада 2013 року. Згідно з цим висновком ТОВ не було оплачено 45 655,20 грн за додатково виконані роботи, що не увійшли до відповідних актів. Ці обставини фактично підтвердили й свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Таким чином, немає підстав вважати, що в результаті своїх дій на посаді директора ТОВ ОСОБА_3 привласнив бюджетні кошти на суму 10 277,98 грн, адже вартість неоплачених робіт значно перевищує вказану суму.

Також у вироку обґрунтовано зазначено, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів про перерахування на розрахунковий рахунок ТОВ 54 355,20 грн та 45 685,20 грн. відповідно регіональною установою Державного казначейства України, а, між тим лише у такому випадку може вестися мова про можливе привласнення коштів.

Отже, на думку колегії суддів, суди обґрунтовано зробили висновок про невинуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК.

Що стосується доводів прокурора про те, що суд першої інстанції неправильно роз'єднав кримінальне провадження (провадження за обвинуваченням ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 366 КК закрито, а його звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строків давності), то це не впливає, на думку колегії, на правильність виправдання ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 191 КК. Крім того, сторона обвинувачення не оскаржувала в апеляційному та касаційному порядку ухвалу місцевого суду про вищезазначене і прохання її скасувати не висувала.

В силу ч. 3 ст. 438 КПК суд касаційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого (адже кримінальне провадження стосовно ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 366 КК закрито не на реабілітуючій підставі).

Усі доводи, аналогічні касаційним, перевіряв суд апеляційної інстанції за апеляційною скаргою прокурора і для їх спростування у своїй ухвалі навів відповідні аргументи з дотриманням вимог ст. 419 КПК.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би тягли за собою скасування судових рішень у справі, про що йдеться у касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 24 квітня 2014 року щодо ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8