АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/228/15 Справа № 204/8088/13-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

20 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду в м. Дніпропетровську кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудового розслідувань за № 0000471 від 02 вересня 2013 року щодо

ОСОБА_6 , який народився у 1962 році у липні 07

числа, уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України,

який зареєстрований та мешкає за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України за апеляційними скаргами прокурора відділу процесуальних керівників прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року щодо ОСОБА_6 за участю сторін кримінального провадження: прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , потерпілого ОСОБА_8 , -

ВСТАНОВИЛ А:

На вирок суду подані апеляційні скарги, в яких:

- прокурор відділу процесуальних керівників прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 не оскаржуючи доведеність вини обвинуваченого та правову кваліфікацію злочину, просить вирок суду скасувати, як незаконний через його м`якість та ухвалити свій вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, стягнути з обвинуваченого на користь держави витрати на залучення експертів для проведення експертиз в сумі 1128,12 грн. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та є явно несправедливим через його м`якість, а також з підстав викладених у ст. 408 КПК України. Посилається на те, що суд, вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_6 не встановив обставин, що пом`якшують його покарання та належним чином не мотивував застосування до нього ст. 75 КК України, зазначивши про ставлення обвинуваченого до події ДТП та принесення в судовому засіданні вибачення потерпілому ОСОБА_8 , хоча фактично ОСОБА_6 вини не визнав та оспорював встановлені обставини справи. Посилається і на те, що суд в порушення вимог ст. 122, 124, 374 ч.2 п. 4 КПК України не вирішив питання про покладення на ОСОБА_6 понесених витрат на залучення експерта;

- адвокат ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, як незаконний, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд. На його думку має місце однобічність і неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Посилається на те, що висновки суду про винуватість ОСОБА_6 не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні, та на наявність суперечливих доказів. Посилається на те, що основними доказами є показання свідка ОСОБА_12 , яка безпосередньо бачила ДТП, висновок експерта ОСОБА_13 та протоколи слідчих експериментів з вказаним свідком ОСОБА_12 . Не дивлячись на це, суд першої інстанції, на його думку, необґрунтовано не взяв до уваги показання самого ОСОБА_6 про те, що він не міг уникнути зіткнення з пішоходом, так як останній вистрибнув з за рекламного щита та не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_14 дані нею в судовому засіданні. Крім того, посилається і на те, що всі суперечності, що містяться у висновку експерта ОСОБА_15 № 70/27-796 від 30 жовтня 2013 року не були усунуті в ході його допиту в судовому засіданні, а питання визначення наявності або відсутності технічної можливості у водія ОСОБА_6 в даній дорожній ситуації уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_16 , потребує спеціальних знань і може бути вирішено тільки шляхом проведення повторної автотехнічної експертизи та вважає за необхідне самостійно звернутися до експерта;

- потерпілий ОСОБА_8 в своїй апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд через неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину й особі засудженого внаслідок м?якості. Зазначив, що ОСОБА_6 давав неправдиві показання, навмисне затягував судовий розгляд, намагався покласти провину на загиблого і не розкаявся в скоєному, що негативно характеризує його особу, а суд застосував щодо нього формальне покарання, не пов`язане з реальним позбавленням волі;

01 липня 2014 року захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 подав зміни до апеляційної скарги, в яких просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати невинуватим і виправдати ОСОБА_6 в пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 286 ч. 2 КК України у зв`язку з недоведеністю вчиненого кримінального правопорушення, посилаючись на те, що усі сумніви відповідно до ст. 62 Конституції України тлумачаться на користь особи, що в висновках експерта ОСОБА_15 містяться суттєві суперечності, що допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 взагалі не бачили обставин ДТП, тому їх показання жодної доказової сили по відношенню доведеності вини ОСОБА_6 не мають.

Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання звільнено з іспитовим строком 3 роки.

У відповідності зі ст. 76 п. п. 2, 3, 4 КК України суд поклав на ОСОБА_6 обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої злочином 100 000 гривень, та в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 8000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винними у вчиненні наступного:
ОСОБА_6 02 квітня 2011 року о 21.30 годині, керуючи автомобілем «Volvo 244», номерний знак НОМЕР_1 , рухався по проїжджій частині вул. Тітова, м. Дніпропетровська, зі сторони пр. Кірова у напрямку вул. Макарова, де в районі буд. № 17, будучи неуважним до дорожньої обстановки та її змінам, не діючи таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_16 , який переходив проїжджу частину за напрямком його руху з права на ліво, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, чим грубо порушив вимоги п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких:

п. 1.3 «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху, а також бути взаємно ввічливими»;

п. 1.5 «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»;

п. 2.3 (б) «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», в результаті чого, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , який порушив вимоги п. 4.14 «а» Правил дорожнього руху України, відповідно до якого:

- п. 4.14. Пішоходам забороняється:

а) виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху.

Невиконання водієм ОСОБА_6 п. п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 12.3 Правил дорожнього руху України призвело до настання даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішоходу ОСОБА_16 були спричинені тілесні ушкодження: синець на зовнішній поверхні лівої гомілки, синець на внутрішній поверхні правої гомілки, забійна рана на лобі по центру, синець на верхній повіці правого ока, садно на лівому крилі носу, садно на підборідді, садно на зовнішній поверхні правої кисті, рана на внутрішній поверхні лівої гомілки, забійна рвана рана на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки, крововиливи у м`які тканини на зовнішній поверхні лівого стегна та гомілки, перелом лівого стегна, осколкові переломи обох кісток лівої гомілки, крововилив у м`які тканини та підшкірно-жирову клітковину на внутрішній поверхні правої гомілки, осколковий перелом правого стегна, перелом обох кісток правої гомілки, крововиливи у м`які тканини голови у лобній області, розсіяні крововиливи під м`якою мозковою оболонкою, півкуль та мозочку, перелом лобної кістки з переходом на основу черепа, відрив хребта в області сполучення 1 шийного хребця з великим потиличним отвором, крововилив у поза черевному просторі малого тазу зліва, розрив лівого крижово-клубового сполучення, перелом 2-6 ребер справа, 2-7 ребер зліва без пошкодження пристінкової плеври. Вищевказані тілесні пошкодження у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, що спричинили настання смерті ОСОБА_16 .

Заслухавши доповідь судді, захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 , який підтримав свою апеляційну скаргу, заперечував проти апеляційних скарг прокурора та потерпілого та просив у дебатах вирок суду скасувати як незаконний та необгрунтований та виправдати ОСОБА_6 ; обвинуваченого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу свого захисника, заперечував проти апеляційних скарг прокурора та потерпілого та просив у дебатах і останньому слові скасувати вирок суду першої інстанції та прийняти рішення про його виправдання, прокурора ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу про скасування вироку у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_6 покарання та просив апеляційну інстанцію винести свій вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки та стягнути з нього судові витрати у розмірі 1128 гривень 12 копійок, потерпілого ОСОБА_8 який підтримав свою апеляційну скаргу та просив скасувати вирок суду у зв`язку з м`якістю призначеного ОСОБА_6 покарання та призначити йому 5 років позбавлення волі, вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши висновки судових експертиз та допитавши експертів ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги прокурора ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_9 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 404 ч. 1 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 в межах апеляційних скарг, поданих прокурором ОСОБА_7 , потерпілим ОСОБА_8 та захисником обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатом ОСОБА_9 .
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, в результаті яких загинув потерпілий ОСОБА_16 відповідають фактичним обставинам та обґрунтовані сукупністю доказів, які були безпосередньо досліджені судом першої інстанції в судовому засіданні та належним чином оцінені і викладені у вироку.

Свої висновки суд першої інстанції зробив в тому числі виходячи з показань потерпілого ОСОБА_8 про те, що очевидцем обставин дорожньо транспортної пригоди, в якій загинув його батько не був, батько окулярами не користувався, мав захворювання ніг, тому пересувався з допомогою милиці та палиці; з протоколу огляду місця дорожньо - транспортної пригоди від 02 квітня 2011 року, фото таблиці та схеми до нього, відповідно до яких була оглянута ділянка місцевості за адресою вул. Тітова в районі будинку № 17 в м. Дніпропетровську, де стався наїзд на ОСОБА_16 (т.1, арк. 3 12); з протоколу огляду і перевірки технічного стану транспорту від 02 квітня 2011 року, відповідно до якого в ході огляду автомобіля «Volvo 244» номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 було встановлено ушкодження у вигляді деформації капоту зліва, переднього бампера зліва, зірвано кріплення і розбито ліве зовнішнє дзеркало заднього виду, розбита ліва передня фара, лобове скло у нижній частині зліва (т.1, арк. 13 15); з акту обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги в районі будинку № 17 по вул. Тітова у м. Дніпропетровську, відповідно до якого недоліків дороги, які сприяли скоєнню ДТП не встановлено ( т.1, арк. 52); висновком експерта від 04 травня 2011 року, згідно з яким у ОСОБА_16 виявлені численні тілесні ушкодження, які виникли прижиттєво, незадовго до настання смерті від дії тупих твердих предметів та при ударі об такі, можливо при дорожньо транспортній пригоді, тобто при ударі виступаючими частинами транспортного засобу, що рухався у ліву зовнішню поверхню тіла з послідуючим відкиданням на дорожнє покриття, які у своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення, смерть ОСОБА_16 наступила від сумісної тупої травми тіла з переломами кісток черепа, ребер, тазу, нижніх кінцівок, що ускладнились розвитком шоку (т.1, арк.23 25); з протоколів слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 від 11 та 17 жовтня 2013 року, під час якого було експериментальним шляхом встановлено темп руху пішохода ОСОБА_16 та місце наїзду на пішохода (т. 3, арк. 54 61, 62 66); протоколом слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 (т. 3, арк. 109 116); з висновку експерта № 70/27 796 від 30 жовтня 2013 року, згідно з яким водій ОСОБА_6 повинен був діяти у відповідності до вимог п. п. 12. 3, 12. 4 Правил дорожнього руху України і мав технічну можливість запобігти наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування і зупинкою автомобіля до місця наїзду, невідповідність дій водія ОСОБА_6 вимогам п. п. 12.3 Правил дорожнього руху України з технічної точки зору знаходилась в причинному зв`язку з настанням події даної ДТП (т. 3, арк. 125 129);

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази, суд визнав їх належними, допустимими, достовірними, сукупність зібраних доказів достатніми та взаємопов`язаними, а викладені в них відомості такими, що вірно відображають фактичні обставини даної справи, у зв`язку з чим прийшов до висновку про винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому правопорушення.

Виходячи із встановлених обставин, дії обвинуваченого ОСОБА_6 суд кваліфікував за ст. 286 ч. 2 КК України як порушення Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками суду першої інстанції, оскільки досліджені судом першої інстанції і приведені ним у вироку докази отримані у порядку передбаченому КПК України, є допустимими та достатніми і підтверджують факт порушення обвинуваченим ОСОБА_6 Правил дорожнього руху України, в результаті якого була спричинена смерть потерпілого ОСОБА_16 та обставини при яких це відбулося.

Дослідивши в судовому засіданні надані докази, суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він не міг уникнути зіткнення з потерпілим, так як останній вистрибнув з за рекламного щита такими що не відповідають фактичним обставинам та спростовуються, в тому числі і показаннями самого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 про те, що рекламний щит був розташований на відстані 0,25 метра від бордюрного каменя, з чого суд обґрунтовано прийшов до висновку, що оглядовість для ОСОБА_6 даний рекламний щит закривати не міг і ОСОБА_6 був об`єктивно спроможний виявити ОСОБА_16 на дорозі з моменту виходу на проїзну частину дороги та уникнути зіткнення з ним шляхом застосування гальмування.

Обгрунтовано суд першої інстанції не взяв до уваги і показання обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він до зіткнення застосовував гальмування та намагався відвести автомобіль вліво, пославшись на протокол огляду місця події від 02 квітня 2011 року та схему до нього, відповідно до якої видно, що сліди гальмування автомобіля починаються після місця зіткнення і автомобіль під керуванням ОСОБА_6 перемістився вправо.

Стосовно твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що автомобіль під його керування в момент виходу пішохода ОСОБА_16 на проїзну частину дороги знаходився на відстані 8, 0 12,0 метрів від пішохода, то вони також обґрунтовано визнані судом недостовірними, оскільки зазначені показання обвинуваченого з технічної точки зору є не спроможними.

Щодо посилань сторони захисту в апеляційній скарзі на показання свідка ОСОБА_12 як на очевидця ДТП, що в судовому засідання давала однозначні пояснення про те, що потерпілий ОСОБА_16 з за рекламного щита вистрибнув на проїзну частину дороги і двома стрибками досяг автомобіля, який рухався, то колегія суддів вважає зазначені посилання безпідставними, оскільки суд першої інстанції перевіряв відповідність зазначених показань свідка ОСОБА_12 , даних нею в судовому засіданні, фактичним обставинам справи і обґрунтовано визнав їх такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки і відповідно до схеми місця ДТП, і відповідно до показань ОСОБА_8 , ОСОБА_16 пересувався з допомогою милиці та палиці, важко і повільно ходив, тому фізично не міг виконувати стрибки на відстань 1,5 метра кожний, і під час ДТП ОСОБА_16 пересувався за допомогою милиці і палиці, які були розтрощені в результаті наїзду на останнього автомобілем під керуванням ОСОБА_6 , що зафіксовано в протоколі огляду місця події, що однозначно спростовує показання ОСОБА_12 про те, що потерпілий поклав на обочині милиці та стрибнувши на проїзну частину дороги двома кроками зіткнувся з автомобілем ( т. 1, арк. 12).

Безпідставні і доводи обвинуваченого та його захисника про те, що висновки суду першої інстанції зроблені на підставі суперечливих та недостатніх доказів.

В судовому засіданні суду першої інстанції були допитані обвинувачений, потерпілий, свідки, досліджені протокол огляду місця події, протокол технічного стану автомобіля під керуванням ОСОБА_6 , акт обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги в місці ДТП, висновки судово автотехнічної експертизи № 70/27 796 від 30 жовтня 2013 року, допитаний експерт ОСОБА_15 .

Усім, дослідженим в судовому засіданні доказам суд першої інстанції дав належну та обґрунтовану оцінку, з якою колегія суддів погоджується.

До апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_9 долучив висновок експерта ОСОБА_19 за № 6 (105) -14 від 18 червня 2014 року, який був досліджений судом апеляційної інстанції і відповідно до якого, експерт прийшов до висновку про те, що водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості попередити наїзд на пішохода, його дії відповідають вимогам Правил дорожнього руху України і не знаходяться в причинному зв`язку с ДТП, зазначивши що небезпека для водія ОСОБА_6 виникла в момент, коли пішохід ОСОБА_16 перетнув умовну лінію, проведену вздовж правого боку автомобіля в напрямку його руху і відстань, яку проїхав автомобіль від моменту виникнення небезпеки до моменту наїзду менша величини зупиночного шляху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 ( т. 4, арк. 184 196).

Виходячи з наявності двох суперечливих автотехнічних експертиз, в судовому засіданні були допитані експерти ОСОБА_15 та ОСОБА_19 , і кожен експерт підтвердив свої висновки.

У зв`язку з суперечливими висновками зазначених експертиз, у відповідності до вимог ст. 332 ч. 2 п. 1 КПК України, колегія суддів 09 жовтня 2014 року призначила повторну судову автотехнічну експертизу, висновки якої за № 3488 14 від 05 листопада 2014 року були досліджені в судовому засіданні та допитані експерти ОСОБА_20 та ОСОБА_21 .

Згідно з зазначеними висновками по всіх заданих варіантах у водія ОСОБА_6 була технічна можливість попередити наїзд на пішохода ОСОБА_16 та зазначено що, водій ОСОБА_6 у даній дорожній обстановці допустив порушення п. 12. 3 Правил дорожнього руху України, яке знаходиться в причинно наслідковому зв`язку з настанням події ДТП, в результаті якої був смертельно травмований потерпілий ОСОБА_16 .

Відповідно до висновків зазначеної експертизи, момент виникнення для водія ОСОБА_6 небезпеки, як зазначено у висновку експерта ОСОБА_19 не відповідає науково технічній та довідковій літературі, а також суперечить терміну «небезпека для руху» зазначеному в п. 1.10 Правил дорожнього руху України, а встановлений органом досудового розслідування момент виникнення для водія ОСОБА_6 небезпеки для руху - виходу пішохода ОСОБА_16 на проїзну частинку (виходячи з чого був наданий висновок № 70/27 726 від 30 жовтня 2013 року експертом ОСОБА_15 ) цілком відповідає науково технічній та довідковій літературі.

Дослідивши зазначений висновок та допитавши в судовому засіданні експертів ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , колегія суддів, вважає викладені у ньому висновки обргунтованими і приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав висновок експерта ОСОБА_15 достовірним та послався на нього у вироку, як на доказ.

За таких обставин, колегія суддів, вважає, що долучений захисником ОСОБА_9 висновок експерта ОСОБА_19 не відповідає вимогам п. 1. 10 Правил дорожнього руху України та не може бути прийнятий до уваги судом апеляційної інстанції.

Безпідставними є і доводи захисника ОСОБА_9 про те, що залишилась не з`ясованою видимість в місці ДТП за участю водія ОСОБА_6 .

І в протоколі огляду місця події, і в акті обстеження дорожніх умов на ділянці, де сталося ДТП, зазначено, що в місці ДТП дорожнє покриття сухе, погода ясна, темний час доби 02 квітня 2011 року, включене зовнішнє освітлення, видимість та оглядовість необмежена.

Колегія суддів, вивчивши надані матеріали погоджується з тим, що зазначені вихідні дані на час вчинення ДТП були встановлені правильно.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органом досудового розслідування і судом було встановлено що в місці ДТП асфальтобетонне покриття було сухим, вуличне освітлення включеним, видимість та оглядовість для водія ОСОБА_6 необмеженою.

Як убачається з протоколу огляду місця події від 02 квітня 2011 року на момент огляду було ясно, опадів не було, час доби темно, освітлення включено, видимість не обмежена (т. 1, арк. 3 4). відповідно до акту обстеження дорожніх умов на ділянці, де сталося ДТП покриття асфальто бетону сухе ( т. 1, арк. 18).

Та обставина, що в районі будинку АДРЕСА_2 ведеться торгівля квітами, продавці яких, як зазначали допитані в судовому засіданні свідки, виливають на узбіччя дороги воду, не спростовує відомостей, занесених у протокол огляду місця дорожно транспортної події та акту обстеження дорожніх умов в в місці скоєння ДТП, оскільки водій ОСОБА_22 рухався у другій полосі на відстані 4 метри від правого бордюра, і ця полоса руху автомобіля під керуванням ОСОБА_6 на час ДТП була сухою, що підтверджується зібраними матеріалами справи.

При призначенні повторної судової автотехнічної експертизи апеляційним судом сторона захисту не просила встановити параметри видимості для водія в умовах ДТП експериментальним шляхом та не оспорювала закладених в постанові параметрів, в тому числі і стосовно освітлення дороги в місці ДТП, стану дорожнього покриття та видимості для водія.

Будучи допитаним в судовому засіданні в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 також не вказував на обмеженість видимості в момент вчинення ДТП.

Про відсутність обмеженості видимості під час ДТП давали показання і допитані в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 , яку підвозив ОСОБА_6 , а також свідок ОСОБА_18 .

В судовому засіданні апеляційного суду на загальне питання про те, чим відрізняється видимість в денний час і темний час доби та чи можливо вважати обмеженою видимість через погане освітлення або відсутність освітлення в міських умовах, експерт ОСОБА_20 зазначив, що головним критерієм для визначення видимості для водія, що має значення для кожного конкретного випадку ДТП, є видимість в межах гальмівного шляху при виконанні водієм положення швидкісного режиму в умовах ДТП та виконання ПДР України.

Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду свідок ОСОБА_23 дав показання про те, що він був понятим при оформленні протоколу огляду місця події, зауважень від учасників не поступало і він підписав його також без зауважень. Разом з тим повідомив, що видимість на ділянці дороги для водія ОСОБА_6 була недостатня та обмежена, оскільки не все освітлення було включене, сліпили зустрічні автомобілі, біля дороги стояв рекламний щит та росли дерева.

Зазначені показання свідка ОСОБА_23 колегія суддів не бере до уваги, оскільки, свідок путає поняття «видимість» та «оглядовість», а питання про те, що його сліпили зустрічні автомобілі не має ніякого доказового значення для водія ОСОБА_6 .

Колегія суддів, приходить до висновку про те, що встановлені органом досудового розслідування і судом першої інстанції дані про те, що ДТП сталося в темний період суток, при включеному освітленні, дорожнє полотно було сухим і без пошкоджень, при необмеженій видимості є об`єктивними і відповідають фактичним обставинам справи.

Виходячи з наведеного, клопотання сторони захисту на необхідність проведення перевірки видимості експериментальним шляхом, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, оскільки всі ці параметри були встановлені і відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи захисника ОСОБА_9 про те, що суд в порушення чинного законодавства послався у вироку на показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , оскільки вони не були очевидцями ДТП, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені особи 02 квітня 2011 року перебували на місці, де сталося ДТП та не давали показань про обставини наїзду автомобіля на пішохода, а давали показання про погоду, дорожнє покриття та видимість.

Тривалий час, колегія суддів намагалася викликати для допиту свідка ОСОБА_12 , на допиті якої наполягав захисник ОСОБА_9 , однак у зв`язку з її неодноразовою неявкою в судове засідання без повідомлення причин неявки, за винятком одного разу, коли свідок ОСОБА_12 не з`явилася до суду через хворобу, колегія суддів прийняла рішення про закінчення дослідження доказів без допиту свідка ОСОБА_12 та без доставки її в судове засідання приводом, як заявляв клопотання адвокат ОСОБА_9 , оскільки у ОСОБА_12 мається на утриманні малолітня дитина, і в колегії суддів відсутні дані про її сімейний стан та наявність чоловіка, як того вимагає положення ст. 140 ч. 3 КПК України.

Пояснення свідка ОСОБА_12 , про те, що в період коли 02 квітня 2011 року сталося ДТП, свідком якого вона була, зовнішнє освітлення працювало не скрізь і було поганим і обмеженим, завірені 22 грудня 2014 року нотаріусом, не дивлячись на те, що колегія суддів не змогла допитати ОСОБА_12 в судовому засіданні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не спростовують висновку суду першої інстанції про достатню видимість для водія ОСОБА_6 в умовах ДТП, зроблену на підставі сукупності усіх наявних у справі та досліджених судом доказів.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_16 переходив проїзну частину дороги не по пішохідному переходу.

Разом з тим, відповідно до вимог ст. 1.7 Правил дорожнього руху України водії, пішоходи та пасажири зобов`язані бути особливо уважними до таких категорій учасників дорожнього руху, як діти, люди похилого віку та особи з явними ознаками інвалідності.

Зазначений пункт закріплює гарантії безпеки окремих категорій учасників дорожнього руху, до яких відноситься і потерпілий ОСОБА_16 , який був похилого віку, 1936 року народження та пересувався з допомогою милиці та палиці, і згідно з показаннями родичів пересувався тільки з їх допомогою і повільно.

ОСОБА_6 , як водій, зобов`язаний виконувати Правила дорожнього руху України, в тому числу і вимоги п. 1.7. про необхідність бути особливо уважним до таких категорій учасників дорожнього руху як потерпілий ОСОБА_16 .
В районі будинку АДРЕСА_2 рекламний щит, був розташований на відстані 0,25 м. і як правильно встановив суд першої інстанції не перешкоджав водію ОСОБА_6 виявити, тобто побачити пішохода ОСОБА_16 в момент, коли він підійшов до бордюрного каменя та вийшов на проїзну частину дороги, а дерева ростуть дальше від проїзної частини дороги, ніж рекламний щит. Крім того, у справі встановлено, що ніяких транспортних засобів в крайній правій полосі руху в районі ДТП не знаходилось.

Виходячи з наведеного, доводи сторони захисту про те, що саме потерпілий ОСОБА_16 є винним у події ДТП колегія суддів вважає безпідставними.

Безпідставними є і доводи захисника ОСОБА_9 про те, що у справі не встановлено особу потерпілого, а в протоколі огляду місця події в цій частині маються суперечності.

З показань свідка ОСОБА_24 вбачається, що 02 квітня 2011 року, проїжджаючи міським транспортом по вул. Тітова він побачив ДТП і лежачого на проїзній частині чоловіка з забинтованими ногами та упізнав у ньому свого дідуся, тому підійшов до співробітників міліції та повідомив їм, що загиблий це його дідусь ОСОБА_16 .

Зазначені показання підтвердив і потерпілий ОСОБА_8 та зазначив, що загиблий є його батьком, він отримав свідоцтво по смерть та здав паспорт батька відповідним органам.

Істотних порушень кримінально процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно та всебічно розглянути справу і постановити законне та обґрунтоване рішення, а також підстав для скасування вироку з направленням справи на новий судовий розгляд, або для закриття провадження, як зазначено у апеляційній скарзі захисника ОСОБА_9 по справі не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна та об`єктивна оцінка усім дослідженим у судовому засіданні доказам, висновки проведеної за рішенням апеляційної інстанції судово автотехнічної експертизи підтверджують висновки судової автотехнічної експертизи № 70/27 796 від 30 жовтня 2013 року, на які послався у вироку суд першої інстанції, а показання допитаних в засіданні апеляційного суду свідків та долучені до матеріалів справи докази, а саме довідка Дніпропетровського планетарію, не спростовують висновки суду першої інстанції про наявність у діях водія ОСОБА_6 порушень Правил дорожнього руху України, які знаходяться в прямому причинно - наслідковому зв`язку з

спричиненням потерпілому ОСОБА_16 тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до настання його смерті.

Колегія суддів погоджується і з висновком суду про правову кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України, як як порушення Правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого.

Що стосується міри покарання, призначеної судом першої інстанції ОСОБА_6 , то на думку колегії суддів, покарання призначене ОСОБА_6 судом без врахування вимог ст. 65 КК України, яка передбачає всебічний підхід до призначення покарання, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання зазначив, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ним діянні, яке відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який за місцем роботи характеризується позитивно, раніше не судимий, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має сім`ю, та відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень необхідним і достатнім є призначення покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Враховуючи особу обвинуваченого, його ставлення до події ДТП, принесення в судовому засіданні вибачень потерпілому ОСОБА_8 , враховуючи ступінь соціальних зв`язків ОСОБА_6 , суд вважав можливим звільнити обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробовуванням в порядку, передбаченому ст. ст. 75,76 КК України.

Разом з тим, згідно з вимогами ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Ці вимоги закону судом першої інстанції не дотримані, про що обґрунтовано зазначено в апеляційних скаргах прокурора та потерпілого.

Посилання у вироку на те, що призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, є формальним і фактично не враховує характеру вчиненого злочину, віднесеного законодавцем до тяжких.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції не тільки не врахував належним чином вимоги ст. 65 КК України а і не обґрунтував рішення про звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України, оскільки поза увагою суду залишилось також те, що засуджений скоїв хоч і необережний злочин, але виключно внаслідок особистої злочинної грубої необережності: ОСОБА_6 проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, в результаті чого скоїв наїзд на пішохода похилого віку, який пересувався з допомогою милиці та палиці, а також не усвідомив тяжких наслідків, спричинених його діями, про що свідчить той факт, що в матеріалах справи відсутні будь які відомості про те, що з дня скоєння ним злочину до теперішнього часу він вчинив дії щодо добровільного відшкодування спричиненої потерпілому шкоди, а також з позиції самого потерпілого, який наполягав на призначенні засудженому покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України безпідставно врахував ту обставину, що ОСОБА_6 вибачився перед потерпілим, оскільки таке вибачення було формальним та голослівним, та не відображало дійсного відношення обвинуваченого до події ДТП, яке викладене в поясненнях самого ОСОБА_6 , а також врахував ступінь соціальних зв`язків ОСОБА_6 , що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки ступінь соціальних зв`язків підлягає врахуванню при вирішенні питання про обрання запобіжних заходів, а не при призначенні покарання.

З урахуванням наведеного призначене ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК України не можна вважати таким, що є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових злочинів, навіть при наявності позитивних характеристик за місцем роботи та проживання, віку та стану його здоров`я, тому вирок у частині призначення ОСОБА_6 покарання підлягає скасуванню на підставі ст.ст. 407 ч.1 п.3, 413 ч. 1 п. 2, 414 КПК України в частині призначеного покарання підлягає скасуванню з постановленням нового вироку апеляційною інстанцією.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, колегія суддів, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України законодавець відніс до тяжких злочинів, грубого порушення правил дорожнього руху, наслідком яких сталося ДТП та спричинення смерті похилого віку потерпілого ОСОБА_16 , дані про особу ОСОБА_6 , який відповідно до матеріалів справи за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставини, що відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 колегія суддів вважає - відсутніми.

Обставин, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_6 не встановлено.

З урахуванням усіх перерахованих обставин, колегія суддів, вважає, що покарання ОСОБА_6 необхідно призначити у межах санкції статті 286 ч. 2 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з відбуванням у кримінально виконавчій установі закритого типу з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Саме таке покарання відповідно до вимог ст. 50 КК України є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та для запобігання вчинення нових злочинів.

Щодо доводів прокурора про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави документально підтверджених процесуальних витрат на залучення органом досудового розслідування експертів у сумі 1128 гривень 12 копійок то підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора в цій частині колегія суддів не вбачає, оскільки відповідно до вимог ст. 124 ч. 2 КПК України відсутні правові підстави для стягнення з обвинуваченого витрат, пов`язаних з проведенням судової авто технічної експертизи виходячи з положень ст. 122 ч. 2 КПК України, згідно з якою залучення експертів спеціалізованих державних установ здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з державного бюджету України.

Виходячи з наведеного та у відповідності до ст. 25 Закону України «Про судові експертизи» судові витрати, понесені по даному кримінальному провадженню за проведення повторної судової автотехнічної експертизи за ухвалою апеляційного суду від 09 жовтня 2014 року у сумі 3 444 гривні, також підлягають віднесенню на рахунок держави, оскільки експертиза проведена установою, яка має державне фінансування.

Виходячи з наведеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 ч. 1 п.3, 414, 420 ч. 1 п. п. 2, 4 КПК України, колегія суддів, -

З А С У Д И Л А:

Вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2014 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_6 за ст. 286 ч. 2 КК України покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі в кримінально виконавчій установі закритого типу з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.
Зарахувати в рахунок відбування покарання час перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою 04 липня 2012 року до 06 серпня 2013 року, строк відбування покарання обчислювати з дня його затримання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Апеляційні скарги прокурора відділу процесуальних керівників прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок суду може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді: