Справа № 357/7744/13-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/231/15 Доповідач у 2 інстанції Капічон
Категорія 3 19.03.2015

УХВАЛА
Іменем України
19 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі : ОСОБА_5 ,

за участю прокурора: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали кримінального провадження № 0000128 за апеляційними скаргами обвинуваченого, захисника та прокурора на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2014 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ропатуха Уманського району Черкаської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого дітей 2003 та 2010 років народження, працюючого завідуючим складом ТОВ «Ясен Світ», зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України з застосуванням ст. 69 цього ж Кодексу та призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна за винятком житла, яке належить йому на праві спільної часткової власності, а саме квартири АДРЕСА_2 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Відповідно до вироку суду, 01 березня 2012 року близько 17 години 50 хвилин Байда з метою вбивства ОСОБА_10 та заволодіння його коштами, прийшов до приміщення по АДРЕСА_3 , яке орендує ТОВ «Ярослав Сіті». Для цього ОСОБА_11 взяв з собою ніж, довжина леза якого становить близько 10 сантиметрів. Прийшовши до зазначеного приміщення, він постукав. Гмиря, знаючи ОСОБА_11 , впустив його, зачинивши двері на замок, та, сівши до нього спиною, почав з ним спілкуватися. Близько 18 години ОСОБА_11 , скориставшись тим, що вони були вдвох у приміщенні, і його діям ніхто не буде заважати, реалізовуючи свій злочинний умисел та переслідуючи корисливий мотив, з метою збагачення за рахунок майна потерпілого, дістав з кишені куртки ніж, і зненацька для потерпілого, почав наносити потерпілому в голову, шию та тулуб удари як руками, так і ножем. Загалом потерпілому ОСОБА_11 наніс 13 ударів ножем, з яких три удари були нанесені у життєво-важливі органи: два удари в голову та один удар в шию. Після нанесення перших ударів ОСОБА_12 почав чинити опір та намагався вийти з приміщення, однак ОСОБА_11 , перешкоджаючи цьому та продовжуючи наносити удари, повалив його на підлогу. Гмиря, захищаючись від ОСОБА_11 , зміг відчинити двері, при цьому він упав у коридор загального користування та покликав на допомогу. Байда, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, продовжував наносити удари потерпілому, спричинивши йому ножове поранення лівого стегна. Побачивши, що на крики з інших приміщень вийшли сторонні люди, ОСОБА_11 припинив наносити удари та покинув місце скоєння кримінального правопорушення.

В ході зазначених дій ОСОБА_10 отримав наступні тілесні ушкодження: непроникаючі колото-різані рани задньої поверхні спини, передньої поверхні шиї, волосяної частини голови, правої вискової області, лівого стегна, кровотечу, забій лівого плечового суглобу, синець на повіках лівого ока, міжм`язову гематому лівого стегна, кожне з яких окремо та в їх сукупності відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

В апеляційних скаргах:
- обвинувачений просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року та ухвалити новий вирок, провівши судове слідство в повному обсязі. Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції не було досліджено того, що його умисел не був спрямований на вбивство потерпілого. Окрім того, на думку апелянта, рішення ґрунтується на доказах, отриманих з порушенням норм чинного кримінального процесуального закону: під час проведення виїмки куртка, по якій вподальшому, була проведена медико криміналістична експертиза, не була належним чином оглянута та опечатана; на дослідження дана куртка надійшла від іншого слідчого без підписів понятих, які були присутні під час виїмки; на вищевказаній куртці було виявлено 11 пошкоджень, а на тілі у потерпілого 13, що є суперечливим фактом. Також апелянт зазначає, що під час допиту експерта в судовому засіданні ним було вказано, що удари у життєво важливі органи потерпілого не були цілеспрямованими. Апелянт звертає увагу на те, що, на його думку, прокуратурою не було виконано вимог ухвали апеляційного суду, якою справу щодо нього було направлено на додаткове розслідування для усунення недоліків та всебічного і повного дослідження обставин справи.

- захисник просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року та ухвалити новий вирок. Апелянт вважає оскаржуваний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що в судовому засіданні не було доведено спрямованість умислу обвинуваченого на вбивство потерпілого та судом не було враховано, що обвинувачений припинив свої злочинні дії з власної волі. Оскаржуваний вирок, на думку апелянта, містить невідповідність висновків, зроблених судом, фактичним обставинам справи. Так, не було з`ясовано суперечності щодо кількості та спрямованості ударів, нанесених потерпілому; те, що не всі удари обвинуваченого були цілеспрямованими; в мотивувальній частині вироку обстановка та обставини події викладені так, як в ході відтворення, що не відповідає фактичним обставинам. Окрім того, захисник зазначає, що правова кваліфікація дій ОСОБА_11 є неправильною, оскільки коли умисел винної особи спрямований на негайне заволодіння чужим майном, то це, перш за все, злочин проти власності.

- прокурор просить скасувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду від 17 лютого 2014 року у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного, та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, п.6 ч. 2 ст. 115 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності; окрім того, апелянт просить змінити мотивувальну частину вироку із зазначенням того, що вчинений ОСОБА_11 злочин відноситься до категорії особливо тяжких злочинів. Свої апеляційні вимоги мотивує тим, що при призначенні покарання із застосуванням ст. 69 КК України суд першої інстанції належним чином не мотивував, що призвело до застосування даної статті, оскільки обвинувачений своєї вини не визнав, у вчиненому не розкаявся, постійно змінював свої покази, чим намагався ввести слідство в оману та зменшити рівень своєї відповідальності, що дає підставу ставитися до показів ОСОБА_11 критично. Окрім того, судом першої інстанції не було вказано, до якого виду покарання основного, у виді позбавлення волі чи додаткового конфіскації майна, застосовується ст. 69 КК України. Прокурор зазначає, що злочин, вчинений ОСОБА_11 , враховуючи межі санкції статті, відноситься до особливо тяжкого, а не тяжкого, як зазначено у вироку.

Заслухавши доповідача, думку обвинуваченого, який в дебатах та останньому слові просив апеляційні скарги його та захисника задовольнити, перекваліфікувати його дії на ст.187 КК України, вину у вчиненні якої він визнав повністю та щиро розкаявся, апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення; захисника, який просив змінити вирок суду, перекваліфікувати дії його підзахисного на ч.1 ст.187 КК України та пом`якшити ОСОБА_8 покарання, застосувавши ст.75 КК України, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення; прокурора, який просив апеляційні скарги обвинуваченого і захисника залишити без задоволення, а його апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про можливість часткового задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника та про залишення без задоволення апеляційної скарги прокурора з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як органами досудового слідства, так і судом дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст.15, п.6 ч.2 ст.115 КК України, як замах на умисне вбивство ОСОБА_10 з корисливих мотивів.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

Замахом на злочин, відповідно до ч. 1 ст. 15 КК України, є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

У ч. 2 ст. 15 КК України зазначено, що замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

У Кримінальному кодексі України під умисним вбивством розуміється умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. П. 6 ч. 2 ст. 115 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне вбивство з корисливих мотивів.

Згідно із п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб (заволодіти грошима, коштовностями, цінними паперами, майном тощо), одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків (одержати спадщину, позбавитися боргу, звільнитися від платежу тощо) або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також коли виник корисливий мотив до початку чи під час вчинення цього злочину.

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини кримінального провадження, проте, на думку колегії суддів, було надано невірну юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_8 .

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_8 в нападі на потерпілого з метою заволодіння чужим майном і при цьому заподіянні йому тілесних ушкоджень підтверджується зібраними доказами, які були досліджені судом.

Так, в своїй явці з повинною від 01 березня 2012 року обвинувачений ОСОБА_8 зазначає, що близько 18 години 00 хвилин він прийшов до букмекерської кантори, що знаходиться на АДРЕСА_3 з метою заволодіти грошима потерпілого / т.1 а.п. 31/.

У протоколі відтворення обстановки і обставин подій від 03 березня 2012 року обвинувачений вказує, що 01 березня 2012 року близько 17 години 40 хвилин він прийшов до свого знайомого ОСОБА_13 , який працював у конторі «Парі Матч» за адресою АДРЕСА_3 , для того, щоб заволодіти його грошима /т.1 а.п. 68/. Таким чином, покази ОСОБА_11 , надані ним у явці з повинною, не змінюються, при цьому як мета злочинного діяння вказується заволодіння грошовими коштами. Після того, як двері вказаної контори відчинилися, ОСОБА_8 пройшов до приміщення та присів на стільчик, який знаходився з лівої сторони від вхідних дверей, а також розповів, що зробив дві ставки. Потім ОСОБА_11 показав, що дістав з-під куртки ніж, який він приготував для того, щоб заволодіти грошима ОСОБА_13 , та приставив його правою рукою до шиї. Потім ОСОБА_11 повідомив, що ОСОБА_13 вибив ніж, і показав місце, куди упав ніж, а також пояснив, що вони почали між собою боротьбу на підлозі /т.1 а.п. 69/.

При цьому ОСОБА_8 зазначав, що думав налякати потерпілого, а останній не буде звертатися до правоохоронних органів, оскільки займається недозволеною діяльністю.

Як пояснили в судовому засіданні свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , коли вони почули з коридору крик про допомогу, визирнули із свого приміщення та побачили силуети людей: один напівлежав на підлозі, а другий схилився над ним. Потім той, що схилився, розвернувся та пішов на вулицю, при цьому тримав в руці ніж.

Потерпілий ОСОБА_10 на досудовому слідстві підтвердив, що коли вони знаходилися з ОСОБА_8 в коридорі та на крик вийшли люди, обвинувачений розвернувся та швидко пішов.

Оскільки для кваліфікації діяння як закінченого замаху на умисне вбивство першочерговим є спрямованість умислу обвинуваченого на позбавлення потерпілого життя з подальшою можливістю заволодіння його майном, першочерговим об`єктом злочину виступає життя та здоров`я особи.

Оцінюючи показання даних свідків, суд приходить до висновку про можливість, при наявності умислу на вбивство у ОСОБА_8 , довести свій умисел до кінця, оскільки перешкод до цього не виникало.

Як убачається з показань обвинуваченого ОСОБА_8 , наданих ним в ході досудового та судового слідства, першочерговою його метою було заволодіння коштами ОСОБА_12 , тобто його злочинна діяльність як на об`єкт злочину була спрямована на власність.

Зазначення в обвинувальному акті та вироку суду першої інстанції про те, що обвинуваченим ОСОБА_11 нанесено потерпілому Гмирі 13 ударів ножем, жодним чином не підтверджено наявними в кримінальному провадженні доказами.

Окрім того, висновок суду першої інстанції про те, що з врахуванням життєвого досвіду та рівня освіти обвинуваченого, він мав розуміти, що шия є життєво важливим органом, оскільки по ній проходить артерія, а тому спрямованість і характер його дій, які виразилися в нанесенні ударів ножем в голову та шию потерпілого, свідчать про спрямованість умислу на позбавлення життя потерпілого спростовується поясненнями експерта та висновками експертиз.

Відповідно до висновку експерта №124/д, при вивченні медичних документів на ім`я ОСОБА_10 , виявлені наступні ушкодження: непроникаючі колото-різані рани задньої поверхні спини, шиї передньої поверхні, волосяної частини голови, правої вискової області, лівого стегна; кровотеча; забій лівого плечового суглоба; синець на повіках лівого ока; міжм`язова гематома лівого стегна. Згідно історії хвороби рани «колото-різані», тому повинні бути спричинені гострим предметом і відносяться кожне окремо та в сукупності до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Синець на повіках лівого ока заподіяний тупим предметом і відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень; та всі вони могли виникнути в строк та за обставин вказаних у матеріалах справи. Рани на спині, шиї, волосяній частині голови, висковій області, рана на лівому стегні, міжм`язова лівого стегна могли виникнути в результаті нанесення ударів ножем, іншим гострим предметом; та не могли виникнути в результаті нанесення ударів руками, ногами /т.1 а.п. 239-240/. Окрім того, мається рана лівого стегна на задній поверхні середньої третини розміром 4,5х2 см. з гострими кутами та рваними кутами; на грудній стінці задньої поверхні рана розміром 5х2 см. з гострими кутами та рівними краями; на бокових поверхнях шиї справа рана довжиною 7 см, поверхнева та зліва 3,5х1,5 см. з гострими кутами та рівними краями із згортками крові; на скроневій ділянці 1 х 0,5 см /т.1 а.п. 239/.

У висновку експерта №135/д зазначено, що на тілі потерпілого ОСОБА_10 виявлено не менш ніж п`ять точок прикладення сили /т. 1 а.п. 244 /.

Під час допиту в судовому засіданні 22 жовтня 2012 року, експерт ОСОБА_16 , який 18 квітня 2012 року проводив судово-медичну експертизу по медичних документах на ім`я ОСОБА_10 та додаткову судово-медичну експертизу від 24 квітня 2012 року, зазначив, що рана на грудях потерпілому заподіяна гострим предметом це одна точка прикладення сили; на бокових поверхнях шиї справа та зліва ще дві точки прикладення сили; на волосяній частині голови четверта і на скроневій ділянці п`ята. Синці на повіках не були враховані як точки прикладення сили, бо вони могли утворитися і в наслідок падіння самого потерпілого і не можуть бути цілеспрямованими точками прикладення сили /т. 3 а.п. 31/. Експерт зазначає, що згідно з історією хвороби потерпілого, рановий канал на спині має довжину 15 см і має направленість зверху вниз та сліпо закінчується в області правої лопатки / т. 1 а.п. 239; т. 3 а.п. 32/.

Всі заподіяні рани в сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень / т.1 а.п. 239/.

Вказівка суду першої інстанції на те, що локалізація ударів свідчить про бажання обвинуваченого спричинити смерть потерпілому, окрім всього наведеного, спростовується показами експерта ОСОБА_16 , наданими в судовому засіданні, в яких він зазначає, що оскільки в ранах, зокрема, в рані на боковій поверхні шиї з права довжиною 7 см, перевага довжини над глибиною може вказувати на те, що це не був цілеспрямований удар, травмуючи сила йшла тангенціально /т.3 а.п. 32/. Удари обвинуваченого могли виникнути як внаслідок боротьби та нанесення неконтрольованих ударів ножем, так і цілеспрямовано /т.3 а.п. 33/.

Оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, ні органами досудового слідства, ні під час розгляду в суді першої інстанції не було доведено, що ОСОБА_8 мав умисел на умисне вбивство з корисливих мотивів ОСОБА_10 , колегія суддів приходить до висновку, що дії обвинуваченого невірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Частиною 1 ст. 187 КК України визначено, що розбій це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

Під нападом, в межах ст. 187 КК України, розуміються умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна, шляхом застосування фізичного або психічного насильства.

Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти силовий вплив на потерпілого, що призводить заподіяння йому легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я або незначною втратою працездатності, середньої тяжкості або тяжких тілесних ушкоджень, а також інших насильницьких діях, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх заподіяння. Окрім того, особа повинна усвідомлювати можливість заподіяння таким чином тілесних ушкоджень.

Абзацом 3 пункту 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах проти власності» №10 від 06 листопада 2009 року, передбачено, що розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Таким чином, в діях ОСОБА_8 , встановлених під час досудового та судового слідства наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України тобто, напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу розбій.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Враховуючи викладене, посилання прокурора в своїй апеляційній скарзі на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого внаслідок м`якості, не підлягають задоволенню, оскільки стосуються спростованих в ході апеляційного розгляду обставин.

Що стосується призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції про необхідність призначення йому покарання, пов`язаного з позбавленням волі, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і не знаходить підстав для призначення ОСОБА_8 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. При цьому колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який працював, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, думку потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання, відсутність претензій матеріального та морального характеру.

Згідно ст.69 1 КК України, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті / санкцією частини статті/ Особливої частини цього Кодексу.

В суді першої інстанції та при розгляді кримінального провадження апеляційним судом ОСОБА_8 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.187 КК України визнав повністю, щиро розкаявся, шкоду потерпілому відшкодував у повному обсязі, а тому просив пом`якшити йому покарання. Колегія суддів, враховуючи наведене, вважає за можливе призначити ОСОБА_8 покарання з застосуванням ст.69 1 КК України.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає, апеляційні скарги захисника та обвинуваченого підлягають до часткового задоволення, а вирок суду першої інстанції зміні в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого та призначеного йому покарання.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів , -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2014 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 187 КК України.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.187 КК України з застосуванням ст.69 1 КК України у вигляді 4 / чотирьох/ років 8 /восьми/ місяців позбавлення волі.

В решті вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 лютого 2014 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Судді : підписи

З оригіналом згідно: Суддя: ОСОБА_2