Справа № 750/7892/14 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/368/2015
Категорія - ч. 1 ст. 369 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 червня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000142 від 25 червня 2015 року за апеляційними скаргами заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України,

з участю учасників кримінального провадження: прокурора ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

До апеляційного суду Чернігівської області надійшли апеляційні скарги заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 .

Заступник прокурора області ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок мякості, та ухвалити новий вирок, яким визнати його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 368 КК України і призначити покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України у виді 3 років обмеження волі;

- за ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України у виді 4 років позбавлення волі;

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 368 КК України.

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України, та призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу у розмірі 850 грн.;

- за ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України у виді штрафу у розмірі 12750 грн..

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом повного складання покарань, призначено остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 13600 грн..

Питання про долю речових доказів вирішено судом відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 в період з 14 січня 2013 року по 02 липня 2014 року відповідно до наказу начальника Управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області № 11 о/с від 14 січня 2013 року працював старшим інспектором відділу охорони режиму, нагляду і безпеки УДПтС України в Чернігівській області, та мав спеціальне звання капітана внутрішньої служби.

24 червня 2014 року в парку ім. Попудренко, поблизу будівлі Чернігівської міської ради, по вул. Магістратській, 7 в м.Чернігові, ОСОБА_8 зустрівся із ОСОБА_11 з приводу допомоги у вирішенні питання щодо об`єктивного і законного проходження вступних іспитів його племінниці ОСОБА_12 при вступі до Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України. В ході вказаної зустрічі ОСОБА_8 , достовірно знаючи, що не має ніяких повноважень щодо прийняття будь-яких рішень, пов`язаних із зарахуванням до числа курсантів Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України, та діючи умисно, з метою заволодіння коштами ОСОБА_11 шляхом обману, запевнив того, що вирішить питання з представниками коледжу щодо вступу його родички на навчання, та висунув ОСОБА_11 незаконну вимогу про передачу йому 2200 доларів США нібито для подальшої передачі вказаних коштів, як неправомірної вигоди, службовим особам Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України, які будуть приймати іспити у племінниці. При цьому ОСОБА_8 для спонукання ОСОБА_11 щодо скорішої передачі вказаної суми коштів повідомив того, що в минулому році такі послуги коштували 3000 доларів США.

Під час наступної зустрічі, 27 червня 2014 року, близько 14 год., на тому самому місці в парку ім. Попудренко в м. Чернігові, ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій умисел на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 шляхом обману, повідомив тому, що кошти за позитивне вирішення питання необхідно передати до 01 липня 2014 року керівництву коледжу і можна по курсу 12 грн. за 1 долар США, тобто в сумі 26400 грн., на що ОСОБА_11 погодився.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 підбурив ОСОБА_11 до надання неправомірної вигоди службовим особам Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України за позитивне вирішення питання вступу його родички на навчання.

01 липня 2014 року, близько 15 год. 30 хв., ОСОБА_8 , продовжуючи реалізовувати свій умисел на заволодіння шляхом обману грошовими коштами ОСОБА_11 , використовуючи свій статус як працівника правоохоронного органу, з метою введення ОСОБА_11 в оману, в парку ім. Попудренко, поблизу будівлі Чернігівської міської ради, отримав від останнього грошові кошти в сумі 26400 грн., після чого був викритий працівниками УСБУ в Чернігівській області та у нього вилучено предмет злочину.

В своїй апеляційній скарзі заступник прокурора області ОСОБА_6 вважає, що вирок підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного ОСОБА_8 покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок мякості, оскільки санкції інкримінованих йому статей поряд із штрафом передбачають ряд альтернативних покарань, адже під час судового розгляду не було встановлено обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченого. Зазначає, що судом не в повній мірі враховано характер кримінальних правопорушень та обставин їх вчинення, оскільки ОСОБА_8 скоєно корупційний злочин. Також місцевим судом було залишено поза увагою суб`єктивне ставлення ОСОБА_8 до вчиненого їм діяння, а саме те, що його умисел був направлений на заволодіння значною сумою грошових коштів в розмірі 26400 грн. Наголошує, що призначене судом ОСОБА_8 покарання є необґрунтованим і таким, що не відповідає ст. 65 КК України в зв`язку з його мякістю.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 вважає вирок незаконним і не обґрунтованим і вказує, що підставами його скасування є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Зазначає, що докази, на які суд послався як на докази винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, не вказують на його винуватість, а навпаки виправдовують останнього у вчиненні правопорушень. Наголошує, що у даному випадку відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки відсутні обов`язкові ознаки підбурювання, передбачені ч. 4 ст. 27 КК України, також умисел підсудного не був направлений на підбурювання до дачі хабара, бо він не мав на меті давати будь-кому хабар. Зауважує, що оскільки по справі не встановлено особу, якій діями ОСОБА_8 завдано шкоду, то відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. На думку сторони захисту, свідки по справі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є неналежними свідками і з приводу правопорушень не надали ґрунтовних пояснень, а протоколи про результати аудіо-, відео контролю, про проведення негласної слідчої дії не вказують на наявність в діях ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки вони засвідчують тільки факт передачі ОСОБА_11 коштів ОСОБА_8 . Наголошує, що обвинувачення в шахрайстві та підбурюванні до дачі хабара є взаємовиключними, оскільки не можливий одночасний умисел на заволодіння грошима шляхом шахрайства та підбурювання давання хабара тих самих коштів.

Заслухавши доповідача, захисника та обвинуваченого ОСОБА_8 , які просили кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінальних правопорушень, прокурора, який заперечував проти задоволення скарги захисника і наполягав на задоволенні своєї апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що останні задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні зазначеного у вироку діяння за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, який підтверджується сукупністю зібраних у кримінальному провадженні і досліджених в судовому засіданні доказів, яким судом першої інстанції дана оцінка в сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийнято законне та обґрунтоване рішення суду.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні своєї вини у пред`явленому обвинуваченні не визнав, і відмовився давати показання.

В судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що намірів направлених на підбурювання до дачі хабара, або давати будь-кому хабар він не мав, а гроші взяв із-за скрутного становища в сім`ї.

Не зважаючи на таку позицію обвинуваченого, його вина в інкримінованому йому злочині підтверджується доказами по справі, які були предметом перевірки суду першої інстанції.

Свідок ОСОБА_11 показав, що потерпілим себе не вважає, обвинуваченого знає по службі в Менській виправній колонії. У 2014 році знайомі по службі порекомендували йому звернутися до ОСОБА_15 для консультації з приводу вступу його племінниці до Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України, як до обізнаної людини. Він подзвонив обвинуваченому і домовився про зустріч у кінці червня 2014 року. При зустрічі ОСОБА_16 одразу спитав, чи хоче він, щоб племінниця поступила і чи розуміє, що це не безкоштовно. Потім на телефоні набрав цифри " 2200". Свідок уточнив, чи це долари США, що обвинувачений підтвердив і сказав, що в минулому році було 3000 і на цьому зустріч закінчилась. Після цього він звернувся до Управління СБУ у Чернігівській області і друга зустріч відбулася на тому ж місці через кілька днів в ході якої він сказав, що доларів у нього немає на що обвинувачений відповів, що візьме гривні по курсу 12 грн. за долар, і порахував на телефоні. Вийшла сума 26400 грн. і ОСОБА_16 поставив умову, що гроші необхідно передати до 01 липня, оскільки йде набір до коледжу. 01.07.2014 року свідок отримав у СБУ грошові кошти у сумі 26400 грн., зустрівся з обвинуваченим і передав йому ці кошти у пакеті. До грошей додав записку з прізвищем племінниці. Уточнив, чи точно вона поступить, на що ОСОБА_16 відповів ствердно і сказав, що у випадку невдачі гроші будуть повернуті. Гроші він збирається передати "на самий верх".

Свідок ОСОБА_13 показав, що працює на посаді начальника відділу Прилуцької виправної колонії і знає обвинуваченого по службі. ОСОБА_8 телефонував йому з питанням, чи знає він осіб, що бажають вступити на навчання до Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України.

Свідок ОСОБА_14 показав, що працює на посаді начальника відділу Новгород-Сіверської установи виконання покарань і знайомий з обвинуваченим по службі. ОСОБА_8 телефонував йому з питанням, чи знає він осіб, що бажають вступити на навчання до Чернігівського юридичного коледжу ДПтС України.

Зазначені докази узгоджуються між собою та повністю знайшли своє відображення у вироку суду.

Крім показань свідків вина обвинуваченого ОСОБА_8 підтверджується також:

- протоколом огляду та вручення грошових коштів від 01.07.2014 р., згідно якого ОСОБА_11 у приміщенні УСБ України в Чернігівській області вручено грошові кошти на загальну суму 26400 грн. (т. 1 а.с. 127);

- протоколом обшуку від 01.07.2014 р., 01.07.2014 р. в період з 15 год 35 хв по 16 год 10 хв. у парку ім.Попудренка у м.Чернігові було проведено обшук ОСОБА_8 , де він повідомив, що в нього в портфелі маються незаконно отримані кошти; їх кількість, номінал та суму не назвав. У портфелі виявлено грошові кошти на загальну суму 26400 грн. Серії та номери купюр відповідають тим, що були отримані ОСОБА_11 згідно протоколу огляду та вручення грошових коштів від 01.07.2014 р., що підтверджується також протоколом огляду вилучених речей від 07.07.2014 р.. До даних коштів був прикріплений аркуш білого паперу з рукописним текстом " ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , с.Мале Устя, Сосницького р-ну Чернігівська обл." (т. 1 а.с. 128-130).

- протоколом про результати аудіо-, відеоконтролю за особою від 02.07.2014р. та відеозаписи до них, згідно яких ОСОБА_8 27.06.2014р. та 01.07.2014р. в парку ім.Попудренка по вул.Магістрацькій у м.Чернігові зустрічався з ОСОБА_11 . Під час зустрічі 01.07.2014р. обвинувачений отримав від ОСОБА_11 поліетиленовий пакет. На зауваження останнього, що гроші тут наче всі і він не хоче, щоб ОСОБА_8 потім подзвонив і сказав, що не вистачає, обвинувачений відповів, що не буде тут рахувати і поклав пакет у портфель. ОСОБА_11 сказав, що прикріпив папірець із прізвищем. ОСОБА_8 запитав, чи тут 26400 по курсу 12, ОСОБА_11 підтвердив. ОСОБА_11 запитав, чи там не який-небудь двірник. Обвинувачений відповів, що ні, там "з самого верху" і все буде нормально, а якщо не буде вистачати балів, то буде повернення. (т. 1 а.с. 141-142);

- протоколом огляду матеріалів негласних слідчих (розшукових дій) від 08.07.2014 р. та протоколом проведення слідчого експерименту від 04.07.2014 р. за участю ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 151-165);

- протоколами про проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 02.07.2014 р, між обвинуваченим та ОСОБА_11 27.06.2014р. та 01.07.2014р. відбувалися телефонні розмови, в ході яких вони домовлялися про зустріч. 27.06.2014 року та тричі 28.06.2014 року ОСОБА_8 мав телефонні розмови з іншими особами (в тому числі допитаними свідками), в яких обговорювалось питання щодо пошуку кандидатів на вступ до Чернігівського юридичного коледжу. При цьому ОСОБА_8 говорив, що "є можливість 100% влучення в ціль, щоб людина потрапила".

- протоколом огляду матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій від 08.07.2014р. та аудіозаписами телефонних розмов підтверджується домовленість із ОСОБА_11 про передачу 26400 грн., як вартості 2200 доларів США по курсу 12 грн. за 1 долар; та пошук обвинуваченим бажаючих вступити на навчання.

Відповідно до вимог ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

В основу вироку та доведеності вини ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд першої інстанції поклав докази, що отримані на досудовому провадженні, які отримані законним шляхом і містяться в процесуальних документах та які досліджені в судовому засіданні.

Посилання в апеляційній скарзі прокурора на м`якість покарання, та на відсутність пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин не заслуговують на увагу, оскільки оцінивши по справі докази в сукупності, та врахувавши дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за колишнім місцем служби, його вік, сімейний та майновий стан, освіту, рід занять, стан здоров`я, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції пославшись на вищевказані обставини дійшов правильного висновку, не застосувавши іншого більш тяжкого покарання, а призначене обвинуваченому судом першої інстанції покарання є достатнім і необхідним для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів. Тим паче, при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді штрафу суд першої інстанції врахував позицію прокурора, який орієнтував суд саме на таку міру покарання.

Доводи захисника в скарзі про неповноту судового розгляду слід визнати необгрунтованими, оскільки вивченням матеріалів кримінального провадження протоколу та аудіозапису судового засідання не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин справи, що могли мати значення для справи.

Не ґрунтуються на матеріалах справи вказівки сторони захисту на недоведеність вини ОСОБА_8 та щодо неправильності висновку суду з цього приводу.

Твердження сторони захисту про те, що свідки по справі ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є неналежними свідками, оскільки з приводу правопорушень не надали ґрунтовних пояснень також позбавлені підстав, адже, вони прямо вказують про пошук ОСОБА_8 бажаючих вступити до Чернігівського юридичного коледжу, хоча проведення такої роботи не входило до його службових обов`язків і судом правильно розцінено це як систематичний пошук можливостей для вчинення інших кримінальних правопорушень, що узгоджується з пред`явленим обвинуваченням.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Разом з тим, сукупність доказів у справі беззаперечно свідчить про наявність вини ОСОБА_8 в зловживанні довірою (шахрайство) та підбурюванні до надання неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

Питання вирішення допустимості чи недопустимості доказів регламентована вимогами ст.ст. 86-90 КПК України, положення яких передбачає такі процесуальні порушення, які тягнуть за собою безумовну недопустимість доказів, або ж їх допустимість залежить від розсуду суду.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

З цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так й ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати остаточну оцінку кожного доказу з точки зору його належності, допустимості, достовірності і достатності.

За змістом п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано. Під час розгляду цієї справи суд у повній мірі дотримався зазначених вимог закону, прослухавши записи фіксації слідчими діями, які проведені з дотриманням вимог чинного законодавства.

А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився у питаннях про оцінку доказів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, оскільки вони одержані судом в установленому законом порядку, перевірені і досліджені безпосередньо судом, узгоджуються між собою. Згідно вимог ст. 94 КПК України суд дослідив докази, обґрунтував вирок саме тими доказами, які були досліджені у суді, і зробив правильний висновок щодо міри покарання обвинуваченого.

За встановлених у кримінальному провадженні фактичних обставин, на переконання колегії суддів, дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані місцевим судом за ч.1 ст.190 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), та за ч.4 ст.27 ч.1 ст.369 КК України як підбурювання до надання неправомірної вигоди за вчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданого їй службового становища.

Вказівки захисника на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, що обвинувачення в шахрайстві та підбурюванні до дачі хабара є взаємовиключними, оскільки не можливий одночасний умисел на заволодіння грошима шляхом шахрайства та підбурювання давання хабара тих самих коштів також позбавлені підстав, оскільки мала місце ідеальна совокупність злочинів, оскільки за названу суму обвинувачений пообіцяв забезпечити вступ до навчального закладу родички ОСОБА_11 тим самим викликав у останнього бажання дати неправомірну винагороду, при цьому, вчиняв він це свідомо та з наміром на власне збагачення. А його ж дії по заволодінню чужими грошовими коштами шляхом обману є нічим іншим, як шахрайство.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст.27 КК України співучасниками злочину, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник. Підбурювачем є особа, яка умовлянням, підкупом, погрозою, примусом або іншим чином схилила іншого співучасника до вчинення злочину.

Відповідно до ч.2 ст.29 КК України підбурювач підлягає кримінальній відповідальності за відповідною частиною статті 27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає злочин, вчинений виконавцем.

Аналізуючи вище викладене визначальним для кваліфікації дій підбурювача є намір не співучасника, а виконавця кримінального правопорушення, тобто ОСОБА_11 , якого ОСОБА_8 підбурював саме до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.369 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно роз`яснень п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання суди, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, повинні виходити із кваліфікації злочинів, а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив, мета, спосіб вчинення, кількість епізодів, характер і ступінь тяжкості наслідків тощо).

При вирішенні питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.ст. 65, 66 КК України врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставини вчинення та їх наслідки, те, що ОСОБА_11 потерпілим себе не вважає і майнова шкода йому не заподіяна, що обвинувачений вину не визнав при її доведеності, особу обвинуваченого, а саме, його вік, сімейний та майновий стан, освіту, рід занять, стан здоров`я, його позитивну характеристику за колишнім місцем служби, раніше не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, врахував відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому, і обґрунтовано призначив йому міру покарання у виді штрафу, із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК України.

Таким чином, покарання, яке призначено обвинуваченому відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даним, що характеризують його особу та всім обставинам кримінального провадження і є справедливим.

Отже, суд у відповідності до вимог законодавства правильно дослідив усі зібрані по справі докази та надав їм належну оцінку у нарадчій кімнаті під час прийняття рішення у справі.

Аналізуючи вище викладені докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення знайшло своє підтвердження у повному обсязі.

З огляду на це, істотних порушень норм кримінального процесуального закону при розслідуванні справи та її розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги заступника прокурора Чернігівської області ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 24 лютого 2015 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала суду може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3