Номер провадження: 11-кп/785/655/15
Номер справи місцевого суду: 494/572/13-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26.05.2015 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора прокуратури Березівського району Одеської області ОСОБА_9 на вирок Березівського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року, яким

ОСОБА_7 , яка: народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Вікторівка Березівського району Одеської області, є громадянкою України, має середню спеціальну освіту, одружена, перебуває на пенсії, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судима

засуджена за ч. 2 ст. 366 КК України до двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки; на підставі ст. 75 КК України, звільнена від відбування покарання з випробуванням строком на два роки з покладенням обов`язків: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтись для реєстрації до кримінально-виконавчої інспекції,

встановив:
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.

12.12.2000 року, вона, перебуваючи на посаді секретаря Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, тобто, являючись посадовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі відділу освіти Березівської районної державної адміністрації, діючи умисно в інтересах ОСОБА_10 , склала та видала останній завідомо неправдивий документ, - рішення виконавчого комітету Червоноармійської сільської ради №07 від 12.12.2000 року на право приватизації квартири АДРЕСА_2 .

24.12.2003 року, вона, перебуваючи на посаді секретаря Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області, тобто, являючись посадовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на балансі відділу освіти Березівської районної державної адміністрації, діючи умисно в інтересах ОСОБА_10 , склала та видала останній завідомо неправдивий документ, - рішення виконавчого комітету Червоноармійської сільської ради №81-ХХІV від 24.12.2003 року на право приватизації квартири АДРЕСА_3 .

В апеляційних скаргах:

- обвинувачена ОСОБА_7 зазначила, що вважає вирок суду першої інстанції незаконним і необґрунтованим.

Так, на порушення вимог ст. 314 КПК України, не було проведено підготовче судове засідання. Порушивши вимоги ст. 349 КПК України, суд першої інстанції не виніс ухвалу про обсяг та порядок дослідження доказів під час судового розгляду. Провівши судові дебати, суд оголосив перерву до надання останнього слова обвинуваченій, але у наступному судовому засіданні, за клопотанням іншого прокурора, який забажав виступити у судових дебатах, оголосив перерву до 05.03.2015 року. У зазначений день суд знову провів дебати і, не надавши їй останнє слово, видалився до нарадчої кімнати, потім повернувся, надав їй останнє слово та знову видалився до нарадчої кімнати. Окрім цього, суд оголосив не повний текст вироку.

Вона вважає, що її вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України не доведена, а показання свідків, на які суд посилається у вироку як на доказ, викладені з обвинувальним ухилом. Їй не відомо, чому у районному архіві відсутнє відповідне рішення виконкому Червоноармійської сільської ради, адже вона умисно не вносила жодних неправдивих відомостей до офіційних документів і не розуміє, у чому саме полягають тяжкі наслідки її дій. За таких підстав обвинувачена просить скасувати вирок суду першої інстанції і винести новий вирок, яким виправдати її за ч. 2 ст. 366 КК України;

- прокурор прокуратури Березівського району Одеської області ОСОБА_9 зазначив, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів середньої тяжкості, які були вчинені у 2000 та 2003 роках, тому, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, вона підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності.

За таких обставин прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати і винести ухвалу, якою кримінальне провадження закрити у зв`язку з закінченням строку давності.

Вислухавши доповідача, обвинувачену та її захисника, які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти апеляційної скарги прокурора, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченої та частково підтримав доводи апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Обґрунтовуючи доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, суд першої інстанції правильно послався на досліджені ним докази, наведені у мотивувальній частині вироку, а саме:

- показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 та ОСОБА_12 , які пояснили суду, що звертались до сільського голови з приводу приватизації квартир і отримали їх у власність;

- показання свідка ОСОБА_13 , яка підтвердила суду, що вищезазначені свідки звертались до сільського голови з заявами про приватизацію квартир і отримали відповідні рішення. Вона, як член виконкому, знала, що будинок АДРЕСА_4 , знаходився на балансі районного відділу освіти;

- показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , про те, що їм відомо, що за підписом ОСОБА_7 , зазначеним вище громадянам, видавались рішення на приватизацію квартир;

- показання свідка ОСОБА_16 , який пояснив суду, що районний відділ освіти не давав обвинуваченій розпоряджень на приватизацію квартир;

- показання свідка ОСОБА_17 про те, що будинок АДРЕСА_4 , знаходиться на балансі районного відділу освіти. Приватизація, яка була дозволена головою сільської ради, є незаконною;

- три рішення Червоноармійської сільської ради за №81-ХХІV від 24.12.2003 року за підписами ОСОБА_7 , одне з яких про забезпечення населення Червоноармійської сільської ради водою, інше - про приватизацію квартири АДРЕСА_3 громадянкою ОСОБА_10 , а третє - про узаконення квартири АДРЕСА_3 громадянкою ОСОБА_10 (а.с. 156, 157, 158);

- рішення Червоноармійської сільської ради за №07 від 12.12.2000 року про приватизацію квартири АДРЕСА_2 громадянами ОСОБА_10 та ОСОБА_18 (а.с. 159);

- довідку про те, що будинок АДРЕСА_1 не знаходиться на балансі Червоноармійської сільської ради Березівського району Одеської області (а.с. 165);

- копію свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_3 на ім`я ОСОБА_10 (а.с. 177);

- довідку архівного відділу Березівської районної державної адміністрації про те, що рішення виконкому Червоноармійської сільської ради за №7 від 12.12.2000 року та №81від 24.12.2003 року надати неможливо у зв`язку з їх відсутністю в архівних справах, оскільки нумерація за грудень починається з №36, а по другому, - рішення виконкомів з нумерацією такого зразка не реєструвались (а.с. 177-178);

- інвентаризаційний опис та лист начальника відділу освіти, відповідно до яких, будинок АДРЕСА_1 , перебуває на обліку відділу освіти Березівської районної державної адміністрації (а.с. 181-184).

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченої за ч. 2 ст. 366 КК України, як службове підроблення, тобто складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки. Апеляційний суд вважає, що доводи обвинуваченої щодо не проведення підготовчого судового засідання та не винесення ухвалу про обсяг та порядок дослідження доказів під час судового розгляду є безпідставними, оскільки підготовче судове засідання проведено 12.08.2013 року (а.с. 43, 44), а порядок дослідження доказів обговорений з учасниками процесу та встановлений (а.с. 61).

Доводи обвинуваченої щодо її невинуватості у вчиненні злочину, що їй інкримінується, колегія суддів вважає надуманими, оскільки вони повністю спростовуються, наведеними у вироку суду першої інстанції, доказами, тому суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що підстави для скасування обвинувального вироку, на які посилається обвинувачена, - відсутні.

Доводи прокурора в частині незастосування судом першої інстанції дії п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, оскільки, на його думку, обвинувачена підлягала звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності, суд апеляційної інстанції вважає частково слушними.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Санкцією ч. 2 ст. 366 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від двох до п`яти років, а згідно з приписами ч. 3 ст. 12 КК України, злочином середньої тяжкості є злочин, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

З матеріалів справи випливає, що злочин вчинений обвинуваченою у 2000 та 2003 роках, тобто на час розгляду справи у суді першої інстанції, пройшло більш ніж п`ять років.

Таким чином, обвинувачена формально підпадає під дію п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України.

Разом з тим, у судовому засіданні суду першої інстанції та під час апеляційного розгляду справи, обвинувачена відмовилась від звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строку давності, наполягала на своїй невинуватості та просила її виправдати за відсутністю у її діях складу злочину.

За таких обставин суд першої інстанції правильно ухвалив вирок та призначив обвинуваченій покарання, але не звільнив її від відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Таким чином, суд першої інстанції не застосував ст. 49 КК України, тому вирок суду підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, Апеляційний суд Одеської області, -
ухвалив:
У задоволенні апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , - відмовити.

Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Березівського району Одеської області ОСОБА_9 , задовольнити частково, а вирок Березівського районного суду Одеської області від 05.03.2015 року стосовно ОСОБА_7 , - змінити.

Вважати засудженою ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 366 КК України до двох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади строком на два роки.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання з випробуванням строком на два роки.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_7 звільнити від відбування покарання у зв`язку з закінченням строку давності.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Апеляційного суду Одеської області: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4