Ухвала

іменем україни

14 серпня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Тельнікової
І.Г.,

суддів Літвінова
Є.В., Суржка А.В.,

при секретарі Сідько В.В.,

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
ЄРДР за № 0000064 за обвинуваченням

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця смт. Братське Миколаївської
області, проживаючого за адресою:
АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 342 КК
України,

за участю прокурора Сорокіної О.А.,

за касаційною скаргою засудженого
ОСОБА_1 на вирок Березнегуватського
районного суду Миколаївської області
від 2 вересня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Миколаївської
області від 26 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У касаційній скарзі засуджений ставить
питання про зміну постановлених
судових рішень, перекваліфікацію його
дій з ч. 4 ст. 296 на ч. 1 ст. 296 КК України
тому, що сокира не є спеціальним
предметом для нанесення тілесних
ушкоджень, він її не видозмінював, а
підібрав на місці правопорушення, та
закриття провадження у справі за ч. 2 ст.
342 КК України, оскільки в його діях не
вбачається ознак даного злочину, бо він
не чинив активних дій опору
працівникам міліції, а лише не
виконував їх розпорядження, що
являється непокорою та передбачає
адміністративну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який заперечував проти
задоволення скарги, обговоривши її
доводи, перевіривши матеріали
провадження, колегія суддів вважає, що
вона не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Вироком Березнегуватського районного
суду Миколаївської області від 2
вересня 2013 року ОСОБА_1 засуджено за:

- ч. 4 ст. 296 КК України на 3 роки 6 місяців
позбавлення волі;

- ч. 2 ст. 342 КК України на 1 рік
позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
меш суворого покарання більш суворим,
ОСОБА_1 остаточно визначено покарання 3
роки 6 місяців.

Ухвалою Апеляційного суду
Миколаївської області від 26 листопада
2013 року цей вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнаний винним
у хуліганстві, тобто у грубому
порушенні громадського порядку з
мотивів явної неповаги до суспільства,
що супроводжувалося особливою
зухвалістю, із застосуванням
спеціально пристосованого для
нанесення тілесних ушкоджень предмету,
а також у опорі працівникові
правоохоронного органу, вчинених ним
за наступних обставин.

11 грудня 2012 року приблизно об 11 годині
ОСОБА_1, перебуваючи у стані
алкогольного сп'яніння, знаходячись на
території домоволодіння за місцем
проживання ОСОБА_2 на АДРЕСА_2, з
хуліганських мотивів та явної неповаги
до суспільства, ігноруючи існуючі в
суспільстві правила поведінки та
моральності, прагнучи проявити грубу
силу, діючи з особливою зухвалістю,
взяв сокиру, пошкодив віконне скло та
вхідні двері будинку, в якому
перебували ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
Реагуючи на зауваження останніх
нецензурною лайкою, вільно потрапив в
приміщення веранди, обухом сокири
наніс один удар в ліву частину грудної
клітини ОСОБА_3, внаслідок чого
останній впав на підлогу та отримав
легкі тілесні ушкодження у виді
крововиливу та подряпин на шиї.

По приїзду працівників
Березнегуватського РВ УМВС ОСОБА_1
чинив їм опір, який виражався у
перешкоджанні його затриманню: наніс
удар ногою по тулубу
оперуповноваженому ОСОБА_5 та видавив
головою заднє скло службового
автомобіля ВАЗ 2107 реєстраційний номер
НОМЕР_1.

Як убачається з вироку, свої висновки
про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 342 КК
України, за викладених у вироку
обставин, доведено об'єктивними
доказами, які зібрані у передбаченому
законом порядку, належним чином
досліджені судом, є допустимими.

Зокрема, висновки про винуватість
ОСОБА_1 у хуліганстві із застосуванням
спеціально пристосованого для
нанесення тілесних ушкоджень предмету,
а також у опору працівникові
правоохоронного органу, за викладених
у вироку обставин, суд першої інстанції
обґрунтував дослідивши і
проаналізувавши показання
засудженого, який визнав вину частково,
не заперечував, що кинув сокиру у вікно
будинку, потім нею стукав у двері, щоб
йому відчинили, а потім вдарив нею
потерпілого ОСОБА_3

Як на доказ винуватості засудженого,
навів суд і показання потерпілої
ОСОБА_2, що ОСОБА_1 після сумісного
вживання алкогольних напоїв, почав
палити у неї в будинку, вона забороняла
йому це робити, насварила та виштовхала
з будинку. Через деякий час почула
дзвін розбитого скла та стуки у вхідні
двері будинку. Вийшовши у веранду,
побачила ОСОБА_3, який лежав на підлозі
і повідомив, що ОСОБА_1 вдарив його
сокирою. Вона також пояснила, що сокира
знаходилась в сараї. Під час затримання
працівниками міліції, яких вони
викликала, ОСОБА_1 вів себе неадекватно,
кричав та висловлювався на адресу
працівників міліції нецензурною
лайкою. Сокира знаходилася у сараї.

Послався суд і на показання
потерпілого ОСОБА_3, який заперечував
конфлікт з засудженим через ревнощі,
значив, що ні у будинку, ні у подвір'ї не
було сокири.

З показань потерпілих вбачається, що
ОСОБА_1 сокиру використав, окрім іншого,
з метою нанесення тілесних ушкоджень
ОСОБА_3, тобто пристосував для
нанесення тілесних ушкоджень.

Ці показання потерпілих обґрунтовано
взято до уваги судом і вони
спростовують доводи обвинуваченого
про неправильну кваліфікацію його дій,
оскільки, на його думку, сокира не
належить до предмету, спеціально
пристосованого для нанесення тілесних
ушкоджень.

Суд обґрунтовано зазначив, що
використання при вчиненні хуліганства
предметів господарсько-побутового
призначення, до яких відноситься і
сокира, є підставою для кваліфікації
дій винної особи за ч. 4 ст. 296 КК України.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду про те, що визначальним
у цьому випадку є факт пристосування
цього предмету
господарсько-побутового призначення
саме для нанесення тілесних ушкоджень
потерпілому.

Безпідставні і доводи засудженого про
те, що він не чинив опору працівникам
міліції, оскільки вони спростовуються
матеріалами справи, а саме показаннями
потерпілих ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які
пояснили, що при затриманні ОСОБА_1
голосно кричав, висловлювався
брутальною лайкою, на біль від
наручників не скаржився

Аналогічними були показання в суді
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, що
ОСОБА_1 був у нетверезому стані,
збуджений, кричав, на зауваження не
реагував, на нього надягли наручники.
Під час затримання засуджений
пручався, відштовхував від себе,
виражався нецензурною лайкою. В
службовому автомобілі ОСОБА_1 ногою
вдарив в ділянку живота ОСОБА_5 та
видавив головою заднє скло автомобіля.
Також вказували, що нарушники ОСОБА_1
сильно не затягували.

Також суд дослідив та проаналізував
інші докази у провадженні: протокол
прийняття заяви про вчинене
кримінальне правопорушення; протокол
огляду місця події та фото таблиці до
нього; висновок експерта щодо
наявності та ступеня тяжкості тілесних
ушкоджень у потерпілого ОСОБА_3

Суд дав належну оцінку зібраним у
справі та дослідженим у судовому
засіданні доказам у їх сукупності і
дійшов обґрунтованого висновку про
доведеність винуватості ОСОБА_1 у
вчиненні інкримінованих
правопорушень. Дії винного правильно
кваліфіковано за ч. 4 ст. 296, ч. 2 ст. 342 КК
України.

Твердження ОСОБА_1 про неправильну
кваліфікацію його дій, безпідставність
засудження, належним чином перевірені
судами першої та апеляційної інстанцій
та визнані такими, що суперечать
сукупності досліджених у судовому
засіданні доказам.

Правильно, з урахуванням вимог ст. 65 КК
України, суд призначив ОСОБА_1 і
покарання, яке є необхідним і достатнім
для його виправлення та попередження
нових правопорушень.

Доводи касаційної скарги засудженого,
які аналогічні доводам його апеляції,
належно перевірені апеляційним судом,
на них надано докладні відповіді,
ухвала суду відповідає вимогам ст. 419
КПК України.

Істотних порушень кримінального
процесуального закону чи
неправильного застосування закону
України про кримінальну
відповідальність, колегія суддів не
вбачає, а тому підстави для задоволення
касаційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Березнегуватського районного
суду Миколаївської області від 2
вересня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Миколаївської області від 26
листопада 2013 року щодо ОСОБА_1 залишити
без зміни, а касаційну скаргу
засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

І.Г.Тельнікова Є.В.Літвінов А.В.Суржок