Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
Дембовського С. Г., Чуйко О. Г., при
секретарі за участю
прокуроразасудженого (в режимі
відеоконференції)Мельник Г. А.,
Матюшевої О. В., ОСОБА_6розглянула в
судовому засіданні в м. Києві 18 грудня
2014 року кримінальне провадження,
внесене до Єдиного реєстру досудових
розслідувань

за № 0004668, за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_6 на вирок
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області

від 11 березня 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду Київської області
від 10 липня 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
жителя АДРЕСА_1), неодноразово
засудженого, останнього разу - за
вироком цього ж суду за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.
190 КК України із застосуванням статей 70,
71 цього ж Кодексу до покарання у виді
позбавлення волі на строк

2 роки 3 місяці, звільненого
умовно-достроково на невідбутий строк 3
місяці 3 дні.

Вироком Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 березня 2014 року, залишеним без
зміни Апеляційним судом Київської
області від 10 липня 2014 року, ОСОБА_6
засуджено до покарання у виді
позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК
України - на строк

6 років, за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк
4 роки.

На підставі ст. 70 КК України шляхом
часткового складання покарань ОСОБА_6
призначено остаточне покарання у виді
позбавлення волі на строк 6 років 6
місяців.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6
вчинив кримінальні правопорушення за
таких обставин.

11 вересня 2012 року приблизно о 22.30 год.
ОСОБА_6 у стані алкогольного сп'яніння у
с. Владиславці Миронівського району
Київської області на вул. Береговій, 25
умисно з корисливих спонукань з метою
заволодіння чужим майном, підійшовши
до ОСОБА_7 і застосувавши насильство, що
не було небезпечним для життя і
здоров'я останнього, вдарив його один
раз кулаком в обличчя, вихопив із його
руки мобільний телефон, таким чином
відкрито заволодівши ним, чим завдав
потерпілому матеріальної шкоди на суму
215 грн.

Крім того, 20 липня 2013 року приблизно о
03.00 год. ОСОБА_6 у стані алкогольного
сп'яніння на узбіччі дороги поряд із
будинком № 82 на

вул. Гризодубової у м. Білій Церкві під
час бійки, що виникла у нього та ОСОБА_8
з однієї сторони і з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з
іншої, на ґрунті раптово виниклих
неприязних відносин, чотири рази
вдарив ОСОБА_9 у живіт, грудну клітину
зліва та в ліве плече, а також ударив
ОСОБА_10 двічі - у спину, один раз - в
голову. Своїми протиправними діями
ОСОБА_6 заподів зазначеним особам
тяжких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений просить
скасувати оскаржувані судові рішення в
частині засудження його за ч. 1 ст. 121 КК
України і призначити новий розгляд у
суді першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування
кримінального закону, істотні
порушення процесуального закону, а
також на порушення в ході досудового
слідства його права

на захист. При цьому засуджений
стверджує, що його дії щодо потерпілого
носили характер необхідної оборони.

Заслухавши доповідь судді, доводи
прокурора, яка заперечила проти
задоволення касаційної скарги
засудженого та просила залишити без
зміни оскаржувані судові рішення,
думку засудженого, який підтримав свою
скаргу та просив її задовольнити,
перевіривши матеріали кримінального
провадження та обговоривши доводи,
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційну скаргу
слід залишити без задоволення.

Відповідно до положень ст. 433 КПК
України суд касаційної інстанції
перевіряє правильність застосування
судами першої та апеляційної інстанцій
норм матеріального та процесуального
права, правової оцінки обставин і не
має права досліджувати докази,
встановлювати та визнавати доведеними
обставини, що не були встановлені в
оскарженому судовому рішенні,
вирішувати питання про достовірність
того чи іншого доказу.

Тобто при касаційному розгляді
кримінального провадження колегія
суддів виходить із фактичних обставин
вчинення кримінального
правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових
рішень убачається, що згідно з
положеннями ст. 94 КПК України суд під
час прийняття відповідного
процесуального рішення за своїм
внутрішнім переконанням, яке
ґрунтується на всебічному, повному й
неупередженому дослідженні всіх
обставин кримінального провадження,
керуючись законом, оцінював кожний
доказ із точки зору належності,
допустимості, достовірності, а
сукупність зібраних доказів - із точки
зору достатності та взаємозв'язку, на
підставі чого дійшов правильного
висновку про доведеність винуватості
ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому
кримінальних правопорушень. Такий
висновок суд належним чином детально
обгрунтував у прийнятому рішенні.

Як убачається зі змісту касаційної
скарги ОСОБА_6 засудження його за ст. 186
КК України він не оскаржує.

Доводи засудженого про те, що він діяв у
стані необхідної оборони, оскільки
змушений був захищатися від
потерпілих, які на нього нападали, є
безпідставними.

Відповідно до ст. 36 КК України
необхідною обороною визнаються дії,
вчинені з метою захисту охоронюваних
законом прав та інтересів особи, яка
захищається, або іншої особи, а також
суспільних інтересів та інтересів
держави від суспільно небезпечного
посягання шляхом заподіяння тому, хто
посягає, шкоди, необхідної та
достатньої в цій обстановці для
негайного відвернення чи припинення
посягання.

Як видно з матеріалів провадження та як
було встановлено судом

у ході судового розгляду, між
засудженим та ОСОБА_8 з одної сторони
із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 з іншої виникла
бійка, в ході якої ОСОБА_11 ножем ОСОБА_9
та ОСОБА_10 заподіяв колото-різаних ран,
при цьому ударів засуджений завдавав в
область розташування життєво важливих
органів ( у живіт, голову, грудну
клітину).

Доводи засудженого про те, що
ініціатором конфлікту був

ОСОБА_9 та що саме він розпочав бійку,
спростовуються показаннями
потерпілих, які суд обґрунтовано
визнав достовірними, оскільки вони
протягом всього слідства були
послідовними та логічними, і
підтверджуються сукупністю доказів у
матеріалах провадження.

З огляду на фактичні обставини справи
та з урахуванням того, що ОСОБА_6 у ході
бійки перший почав застосовувати
сторонній предмет (ніж) для заподіяння
тілесних ушкоджень, завдав ударів
потерпілим в область розташування
життєво важливих органів, у тому числі
у спину, коли потерпілий об'єктивно не
міг на нього нападати і бачити його,
колегія суддів дійшла висновку, що дії
ОСОБА_6 щодо потерпілих неможливо
вважати вчиненими у стані необхідної
оборони, оскільки вони не носять такого
характеру, а їх послідовність,
періодичність, умови за яких їх було
скоєно, свідчать про те, що такі дії
ОСОБА_6 вчинив в ході нападу.

Твердження засудженого про заподіяння
йому потерпілими тілесних ушкоджень не
заперечуються самими потерпілими, а
також цей факт було встановлено і в
ході судового слідства, оскільки, як
було встановлено судом, намагаючись
затримати ОСОБА_6, а також обороняючись
від його протиправних дій, потерпілі
дійсно застосували до нього фізичну
силу, завдавши йому тілесних ушкоджень.

У результаті перевірки матеріалів
справи не було виявлено фактів
порушення права ОСОБА_6 на захист,
оскільки його затримання та інші
подальші процесуальні дії
уповноваженими особами здійснювалися
відповідно до вимог § 2 глави 18 КПК
України. При цьому як видно з
матеріалів справи, затримання ОСОБА_6 й
подальші процесуальні дії
(повідомлення інших осіб про його
затримання, повідомлення про підозру)
було задокументовано у встановленому
законом порядку.

Що стосується доводів засудженого про
невідповідність призначеного судом
покарання тяжкості вчиненого
кримінального правопорушення та особі
ОСОБА_6 унаслідок суворості, то вони є
безпідставними.

Так, мотивуючи своє рішення щодо виду
та міри покарання, яке необхідно
призначити ОСОБА_6, суд урахував
тяжкість вчиненого кримінального
правопорушення, дані про особу ОСОБА_6,
який в минулому притягувався до
кримінальної відповідальності, за
місцем проживання характеризується
позитивно. Також суд урахував
обставини, що обтяжують та пом'якшують
покарання ОСОБА_6

Обставинами, що обтяжують покарання
засудженого, було визнано вчинення ним
кримінального правопорушення у стані
алкогольного сп'яніння та рецидив
злочину, а обставинами, що його
пом'якшують, - визнання своєї вини у
вчиненому та щире каяття. Крім того,
пом'якшуючою обставиною суд також
визнав і провокативну поведінку
потерпілих, оскільки ті замість того,
щоб викликати працівників
правоохоронних органів для припинення
протиправних дій ОСОБА_6, здійснили
спробу самі припинити його дії,
унаслідок чого отримали тілесні
ушкодження.

З урахуванням сукупності перелічених
даних, тяжкості скоєного кримінального
правопорушення та конкретних обставин
його вчинення, відношення засудженого
до цього колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду про
призначення покарання у виді
позбавлення волі на строк, наближений
до мінімальної межі санкції ч. 1 ст. 121 КК
України, відповідає вимогам ст. 65 цього
Кодексу, оскільки таке покарання
ефективно сприятиме виправленню
засудженого і попередить вчинення ним
нових кримінальних правопорушень.

Підстав вважати призначене
засудженому покарання несправедливим
унаслідок суворості колегія суддів не
вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які би
перешкодили чи могли перешкодити суду
повно й усебічно розглянути справу і
постановити законне, обґрунтоване та
справедливе рішення,

у справі не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Білоцерківського міськрайонного
суду Київської області

від 11 березня 2014 року та ухвалу
Апеляційного суду Київської області

від 10 липня 2014 року за обвинуваченням
щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а
касаційну скаргу засудженого -

без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________С. С. Слинько __________________С. Г.
Дембовський_________________О. Г. Чуйко