Ухвала іменем україни Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого ОСОБА_2., суддів: ОСОБА_3., ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_6., розглянувши 04 червня 2015 року в судовому засіданні в м. Києві заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України в порядку глави 33 Кримінального процесуального кодексу України на підставі, передбаченій пунктом 2 частини 1 статті 445 цього Кодексу ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2013 року, постановлених за результатами розгляду клопотання захисника ОСОБА_7. в інтересах заявника щодо його звільнення з під варти, в с т а н о в и л а: У поданій заяві, що надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, засуджений ОСОБА_1 ставить питання про допуск до провадження Верховного Суду України в порядку глави 33 КПК України зазначених вище ухвали слідчого судді від 14 березня 2013 року щодо звільнення його з під варти та ухвали апеляційного суду від 25 березня 2013 року, якою вказану ухвалу слідчого судді залишено без зміни. ОСОБА_1 посилається на те, що наведені судові рішення є такими, що суперечать вимогам Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що також встановлено Європейським судом з прав людини (далі - Європейський суд) у рішенні від 09 жовтня 2014 року у справі «ОСОБА_1 проти України». На обґрунтування своєї позиції надав копію відповідного рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною. Вказуючи на це, як на підставу для допуску справи до провадження, та необхідність відновлення його порушених прав, просить Верховний Суд України скасувати оскаржувані ухвалу слідчого судді місцевого суду та ухвалу апеляційного суду, постановлену щодо неї. Зі змісту рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною та наявних у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справи матеріалів убачається, що 09 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до Європейського суду із заявою, в якій указував, що під час провадження у кримінальній справі щодо нього були порушені положення Конвенції. Розглянувши справу, Європейський суд у своєму рішенні від 09 жовтня 2014 року, яке набуло статусу остаточного 09 січня 2015 року, констатував порушення пункту 1 статті 5 (Право на свободу та особисту недоторканність) Конвенції у зв'язку із триманням заявника під вартою без ухвали суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у період з 28 лютого до 15 квітня 2013 року. Також Європейський суд зобов'язав державу Україну сплатити заявнику відшкодування в сумі 4500 євро. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи заяви, дослідивши додані до неї копії судових рішень національних судів й рішення міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, колегія суддів дійшла висновку, що заяву ОСОБА_1 про допуск до провадження Верховного Суду України не може бути задоволено на таких підставах. Згідно з положеннями глави 33 КПК України, ч. 1 ст. 445 цього Кодексу Верховний Суд України наділений повноваженнями перегляду судових рішень з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм закону України про кримінальну відповідальність щодо подібних суспільно небезпечних діянь (крім питань призначення покарання, звільнення від покарання та від кримінальної відповідальності), що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом. Разом із тим, законодавець щодо застосування пункту 2 частини 1 статті 445 КПК України окремо визначив спеціальну норму, приписи якої є обов'язковими для виконання і розширеному тлумаченню не підлягають. В силу вимог частини 5 статті 451 КПК України якщо за результатами розгляду питання про допуск справи до провадження з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 цього Кодексу, буде встановлено, що порушення Україною міжнародних зобов'язань є наслідком недотримання норм процесуального права, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановляє ухвалу про відкриття провадження у справі та вирішує питання про необхідність витребування справи. Розгляд такої справи здійснюється колегією у складі п'яти суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за правилами, встановленими для перегляду справ у касаційному порядку. Обґрунтовуючи свої доводи про незаконність ухвали слідчого судді від 14 березня 2013 року та ухвали апеляційного суду від 25 березня 2013 року щодо відмови в задоволенні клопотання його захисника про звільнення позбавленої свободи особи, заявник посилається на порушення процесуального закону. У рішенні від 09 жовтня 2014 року, на підставі якого ОСОБА_1 просить допустити справу до провадження, а Верховний Суд України - скасувати наведені рішення національних судів, Європейський суд, проаналізувавши у тому числі практику й відповідне процесуальне законодавство України, визнав порушеними гарантовані ОСОБА_1. саме процесуальні права, констатуючи порушення пункту 1 статті 5 Конвенції. Зміст установлених Європейським судом порушень стосується підстав тримання ОСОБА_1 під вартою під час судового розгляду до постановлення вироку. Відповідно до чинного законодавства національні суди при вирішенні цих питань керуються виключно нормами процесуального права. За таких обставин доводи ОСОБА_1 щодо допуску справи до провадження та її перегляду Верховним Судом України, за результатами якого він просить скасувати оскаржувані судові рішення, суперечать вимогам частини 4 статті 451 КПК України, а відтак, не можуть бути визнані прийнятними. Крім того, відповідно до КПК України, правилами якого Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ повинен керуватись у випадку перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 2 частини 1 статті 445 цього Кодексу, рішення місцевого й апеляційного судів щодо обрання чи продовження запобіжного заходу окремо в касаційному порядку не перевіряються. Такі рішення не перешкоджають подальшому провадженню у справі, а тому вони згідно зі статтею 424 цього Кодексу не можуть бути самостійним предметом перевірки суду касаційної інстанції. Заперечення щодо їх законності з наведенням відповідного обґрунтування викладаються у касаційній скарзі на рішення, визначені у статті 424 КПК України. Водночас, як видно з наявних матеріалів, у справі щодо ОСОБА_1 факти порушень його процесуальних прав під час продовження обраного йому раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вже встановлені Європейським судом. Рішення цього Суду є обов'язковими до застосування національними судами, як джерела права. Отже, суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг засудженого ОСОБА_1 та перевірці законності прийнятих по справі остаточних рішень (вироку та ухвали щодо цього вироку) безперечно має можливість взяти до уваги практику Європейського суду, його висновки у цій конкретній справі та в інших. З огляду на викладене вимоги заявника про окреме оскарження судових рішень щодо запобіжного заходу та їх скасування поза межами касаційного провадження, в якому переглядаються остаточні рішення по суті справи, не узгоджуються з положеннями КПК України. Як випливає зі змісту рішення Європейського суду від 09 жовтня 2014 року у справі «ОСОБА_1 проти України», у нього не включено приписів щодо конкретних індивідуальних заходів про відновлення прав заявника. Питання щодо вироку та справедливості засудження ОСОБА_1 Європейським судом не розглядались. Установивши факт порушення Конвенції щодо тримання ОСОБА_1 під вартою без ухвали суду про обрання вказаного запобіжного заходу в період з 28 лютого до 15 квітня 2013 року, Європейський суд в якості справедливої сатисфакції присудив заявнику 4 500 євро на відшкодування моральної шкоди. Таким чином, оскільки у рішенні Європейського суду у справі «ОСОБА_1 проти України» немає жодних приписів щодо конкретних індивідуальних заходів, та з огляду на характер констатованих у ньому порушень, для виконання цього рішення уповноваженими особами держави визначено лише заходи загального характеру, зокрема необхідність невідкладного внесення змін до відповідного законодавства з метою забезпечення відповідності національного кримінального процесу вимогам статті 5 Конвенції, заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для допуску справи щодо ОСОБА_1 у частині судових рішень з питань зміни обраного йому запобіжного заходу до провадження для її перегляду, як Верховним Судом України, про що йдеться у змісті поданої ОСОБА_1. заяві, так і Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Керуючись статтею 451 КПК України, колегія суддів у х в а л и л а: Відмовити засудженому ОСОБА_1. у допуску справи у частині судових рішень щодо зміни обраного йому запобіжного заходу до провадження для її перегляду Верховним Судом України та відмовити за заявою ОСОБА_1 про перегляд в порядку глави 33 Кримінального процесуального кодексу України на підставі, передбаченій пунктом 2 частини 1 статті 445 цього Кодексу ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 14 березня 2013 року та ухвали Апеляційного суду Одеської області від 25 березня 2013 року у відкритті провадження у справі Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_5

ОСОБА_4 ОСОБА_6