Справа № 451/896/13-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/575/14 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року м.Львів

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_3

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарях - МАЗУР- ОСОБА_6 , ОСОБА_7

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження № 000045 від 13 січня 2013 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Жвирка Сокальського району Львівської області зареєстрованого у АДРЕСА_1 , без визначеного місця проживання, не працюючого, раніше не судимого,

у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України,

з участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника - ОСОБА_11

та обвинуваченого - ОСОБА_12

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, який брав участь у суді першої інстанції, ОСОБА_13 та обвинуваченого-виправданого ОСОБА_8 на вирок Радехівського районного суду присяжних Львівської області від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком ОСОБА_14 у пред`явленому обвинуваченні за п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України визнано невинуватим та виправдано, а кримінальне провадження у цій частині закрито.

За ч.3 ст. 185 КК України ОСОБА_14 засуджений на 4 роки 6 місяців позбавлення волі; за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки 7 місяців позбавлення волі. Згідно ст. 70 КК України призначено остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання з речовими доказами та судовими витратами.

Згідно вироку суду присяжних, ОСОБА_14 органом досудового розслідування обвинувачується за злочини проти життя та здоров`я, проти статевої свободи та статевої недоторканості та проти власності, вчинені за наступних обставин.

Так, 27 травня 2011 року ОСОБА_14 в період з 11 по 13 годину, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, прибув на територію однієї із земельних ділянок, розташовану на відстані 500 метрів у північно-західному напрямку від Червоноградської газової котельні № 1, що в межах Острівської сільської ради Сокальського району Львівської області, де на той час перебувала гр. ОСОБА_15 . Маючи на меті вступити із ОСОБА_15 у статеві зносини, ОСОБА_14 підійшов до неї, однак така вступити у статеві зносини йому відмовила та здійснила фізичний опір. Поряд з цим, ОСОБА_14 застосував до ОСОБА_15 фізичне насильство, що виразилось у спричиненні ним умисного удару мобільним телефоном, який тримав у руці, в ділянку її лівого ока, від чого ОСОБА_15 впала. У подальшому, незважаючи на опір потерпілої, ОСОБА_14 були спричинені останній численні умисні удари кулаками рук та мобільним телефоном в ділянки обох очей, обличчя, волосяної частини голови та інших частинах тіла потерпілої та, посягаючи на нормальний устрій статевих зносин, маючи умисел на насильницьке задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, долаючи фізичний опір ОСОБА_15 і утримуючи її за руку, а також з метою умисного вбивства, поєднаного із насильницьким задоволенням статевої пристрасті неприроднім способом, обвинувачений руками здавлював органи шиї потерпілої та прикривав отвори носа і рота до моменту, коли вона припинила чинити будь-який опір, що призвело до механічної асфіксії і, як наслідок, до біологічної смерті ОСОБА_15 .

Смерть ОСОБА_15 настала внаслідок механічної асфіксії в результаті комбінації двох факторів здавлення шиї руками та закриття отворів рота та носа руками, що підтверджується наявністю синців на шиї, характерних саден в ділянці отворів рота та носа, крововиливами в м`язи лівої половини шиї, у м`які тканини лівої половини гортані, у м`язи правої бокової поверхні щитоподібного хряща, загальноасфіктичними ознаками смерті.

Згідно обвинувального акту, продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_14 з метою доведення злочинного умислу до кінця вчинив з трупом ОСОБА_15 статеві зносини неприроднім способом.

Так, ОСОБА_14 27 травня 2011 року в період з 11 по 13 годину, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на території земельної ділянки, де вчинив умисне вбивство ОСОБА_15 , поєднане з насильницьким задоволенням статевої пристрасті неприроднім способом, скинув з трупа верхній одяг і нижню білизну та, проявляючи крайній прояв аморальної поведінки, цілував труп ОСОБА_15 , в тому числі груди і ділянки статевих органів, помістивши при цьому середній палець правої руки у її піхву. Продовжуючи суспільно небезпечне діяння, з метою досягнення сексуального задоволення статевої пристрасті неприроднім способом, шляхом дотику своїм статевим членом до частин оголеного тіла, перевернув тіло ОСОБА_15 обличчям та передньою частиною до ґрунту, оголив свій статевий член та без скоєння природного статевого акту, у сурогатній формі сексуальних дій, які імітують природній статевий акт, дотикався зовнішніх статевих органів, анального отвору, сідниць, що являється фротерізмом сурогатною формою сексуальних дій неприроднім способом.

Після вчинення умисного вбивства ОСОБА_15 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на заволодіння її майном, обвинувачений таємно викрав з господарського пакету потерпілої, належний їй при житті, бувший у вжитку мобільний телефон марки «Соні-Еріксон» К700і, ІМЕІ НОМЕР_1 вартістю 150 грн. з трьома сім-картками мобільних операторів «Київстар», «Ді-Джус» та «Лайф» вартістю по 15 грн. за кожну та гроші в сумі 70 грн., а всього заволодів чужим майном на загальну суму 265 грн.

Крім того, вироком Радехівського районного суду присяжних Львівської області від 22 липня 2014 року ОСОБА_14 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 13 січня 2013 року в 13 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою викрадення чужого майна, діючи повторно, прибув до новобудови, що по АДРЕСА_2 , що належить гр. ОСОБА_16 , де, розбивши віконне скло, проник усередину будинку, звідки демонтував та таємно викрав 7 метрів мідних труб системи опалення будинку діаметром 15 мм ціною по 46 грн. за метр погонний на загальну суму 414 грн.

В 13 годині 30 хвилин того ж дня ОСОБА_14 за аналогічних обставин повторно проник у згадану новобудову через попередньо розбите ним вікно, звідки демонтував та таємно викрав 9 метрів мідних труб системи опалення будинку діаметром 15 мм ціною по 46 грн. за метр погонний на загальну суму 322 грн., а всього за два етапи викрав майно мідні труби на загальну суму 736 грн.

Крім того, обвинувачений після 13 години 30 хвилин того ж дня аналогічним способом та за аналогічних обставин повторно проник у згадану новобудову, звідки намагався таємно викрасти 4 метри мідних труб системи опалення будинку діаметром 15 мм ціною по 46 грн. за метр погонний на загальну суму 184 грн., однак свого умислу до кінця не довів з причин, незалежних від його волі, оскільки був затриманий на місці вчинення злочину власником будинку ОСОБА_16 .

На вказаний вирок суду прокурор, який приймав участь у розгляді кримінального провадження, ОСОБА_17 подав апеляційну скаргу, в якій вважає вирок в частині виправдання ОСОБА_14 за п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України незаконним, винесеним всупереч наявним доказам, а висновок суду про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_14 не відповідає матеріалам кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, суд першої інстанції дійшов до висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальні правопорушення, передбачені п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України, вчинені саме ОСОБА_14 .

Вважає такі висновки суду необґрунтованими.

Зокрема, що судом надано віри лише показанням обвинуваченого ОСОБА_14 в частині того, що він не скоював вбивства ОСОБА_15 та що до нього застосовувався психологічний та фізичний тиск з боку працівників міліції з метою надання ним неправдивих свідчень, що під примусом надав визнавальні показання щодо вбивства жінки, хоча самі по собі такі показання ОСОБА_14 не відповідають зібраним в ході досудового розслідування та дослідженим у судовому засіданні доказам і спростовуються наступним:

- протоколом слідчого експерименту від 14 лютого 2013 року, з якого вбачається, що ОСОБА_14 в присутності понятих та судово-медичного експерта розповів і на місці вчинення кримінального правопорушення показав обставини вчинення ним умисного вбивства ОСОБА_15 ;

- вказане підтверджено в ході перегляду відеозапису слідчого експерименту з участю обвинуваченого у судовому засіданні, де ОСОБА_14 добровільно, спокійно і без будь-якого тиску на нього розповів про обставини вчинення ним кримінальних правопорушень. При цьому візуально на тілі ОСОБА_14 будь-яких тілесних ушкоджень не було видно;

- доказів того, що стосовно ОСОБА_14 мало місце застосування фізичного та психологічного насильства з боку працівників Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області, ні обвинуваченим, ні його захисниками суду і стороні обвинувачення надано не було. Доводи ОСОБА_14 про застосування до нього тиску працівниками міліції є лише припущенням, нічим необґрунтованим;

- допитані в якості свідків працівники Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та судово-медичний експерт ОСОБА_22 показали, що під час проведення слідчого експерименту з участю ОСОБА_14 , останній поводив себе адекватно, фізичний та психологічний тиск на нього не чинився, покази останній давав добровільно та послідовно, без будь-якого тиску на нього;

- свідки ОСОБА_23 та ОСОБА_24 показали, що під час проведення слідчого експерименту фізичний та психологічний тиск на ОСОБА_14 не здійснювався, він добровільно розповідав про обставини вчинення ним насильницьких дій щодо потерпілої;

- протоколом медичного освідування від 06 лютого 2013 року про те, у ОСОБА_14 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, про що вказують у своїх показаннях свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_26 ;

- ні обвинуваченим, ні його захисниками не надано суду медичного обстеження ОСОБА_14 на момент його поступлення до Львівського слідчого ізолятора, оскільки факт наявності тілесних ушкоджень мав бути належних чином зафіксованим;

- в ході досудового розслідування кримінального провадження при проведенні слідчих дій з ОСОБА_14 останній належним чином був представлений захисниками, а тому мав реальну можливість повідомити їм про застосування стосовно нього працівниками міліції фізичного та психологічного насильства та примушування до дачі визнавальних показань, однак цього не зробив;

- вказане дає обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_14 , намагаючись уникнути відповідальності, вже в ході судового розгляду кримінального провадження виклав суду версію, що до нього застосовувалось насильство і примушування до дачі визнавальних показань;

- судово-медичний експерт ОСОБА_27 показав, що будь-яких нестиковок та невідповідностей між показаннями ОСОБА_14 та даними судово-медичної експертизи немає;

- допитаний в судовому засіданні експерт-психіатр ОСОБА_28 показав, що у розмові з ОСОБА_14 останній на поставлені запитання надавав відповіді, що відповідали його показанням на досудовому розслідуванні, та не робив заяв щодо здійснення стосовно нього насильства працівниками міліції. Вказане підтверджується висновком стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 69 від 03 квітня 2013 року.

Крім того, прокурор зазначає, що у вироку суду в обґрунтування того, що ОСОБА_14 є особою, яка позитивно характеризується, та за станом свого психологічного сприйняття довколишнього світу не вчиняв та не міг вчиняти правопорушень, у скоєнні яких обвинувачується досудовим розслідуванням, слугують показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 . Таке твердження суду вважає безпідставним, оскільки згадані свідки являються родичами та знайомими обвинуваченого і спілкувались з ним епізодично, в своїх показаннях такі лише характеризують останнього як людину, при цьому жодних доводів, які б підтверджували невинуватість ОСОБА_14 у пред`явленому йому обвинуваченні не наводять. З тих підстав посилання суду на показання свідків ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 як на такі, що доводять невинуватість ОСОБА_14 у пред`явленому обвинуваченні, вважає невірним.

Прокурор вважає, що твердження суду присяжних про надання свідком ОСОБА_34 показань під впливом працівників міліції та щодо його співпраці з правоохоронними органами є безпідставними, оскільки будь-яких даних про це не здобуто, а тому показання даного свідка є належним і допустимим доказом.

Також вказує, що всі докази, зібрані в ході досудового розслідування, надані суду та досліджені у судовому засіданні, визнані судом належними та допустимими.

Прокурор вважає, що ОСОБА_14 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України, а отже, невірна оцінка суду першої інстанції наявних у провадженні доказів потягла за собою незаконний висновок про те, що стороною обвинувачення не доведено, що згадані конкретні кримінальні правопорушення вчинені саме ОСОБА_14 .

При розгляді апеляційної скарги прокурора прокурор просить опитати свідків - працівників Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_35 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 та свідка ОСОБА_24 щодо поведінки обвинуваченого під час проведення слідчого експерименту, чи чинився на нього фізичний та психологічний тиск та чи давав він показання добровільно; свідків ОСОБА_25 та ОСОБА_26 з приводу обставин та результатів проведення медичного обстеження ОСОБА_14 у Сокальській ЦРЛ на предмет наявності чи відсутності тілесних ушкоджень; експерта-психіатра ОСОБА_28 та судово-медичного експерта ОСОБА_27 з приводу проведених ними експертиз.

Просить вирок частково скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_14 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України та призначити йому покарання: за п.10 ч.2 ст. 115 КК України 14 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.3 ст. 153 КК України 13 років 6 місяців позбавлення волі, за ч.1 ст. 185 КК України 1 рік позбавлення волі. Вирок суду присяжних в частині засудження ОСОБА_14 за ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України та призначеного відповідного покарання залишити без змін. Із застосуванням ст. 70 КК України призначити ОСОБА_14 остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 14 років 6 місяців позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_14 адвокат ОСОБА_36 на апеляційну скаргу прокурора подав заперечення, в якому вважає таку безпідставною та не вмотивованою, а вирок суду присяжних в частині виправдання його за п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153 та ч.1 ст. 185 КК України - законним та обґрунтованим.

На вирок суду присяжних обвинувачений ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій просить такий в частині визнання винуватості його у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, змінити шляхом виключення із обвинувальної частини обставин, що саме він вчинив демонтаж труб у будинку по АДРЕСА_2 та проник у це приміщення шляхом розбиття вікна. Просить змінити згаданий вирок в частині призначеного покарання за вчинення згаданих вище кримінальних правопорушень у зв`язку з суворістю призначеного покарання та призначити йому покарання за ч.3 ст. 185 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі; за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України - 3 роки позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначити йому покарання - 3 роки 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбуття покарання з випробуванням терміном на один рік. Мотивує це тим, що судом не було об`єктивно з`ясовано обставини кримінального правопорушення, не були належним чином досліджені та оцінені докази в частині обвинувачення щодо демонтажу мідних труб та розбиття вікна, в цій частині висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час розгляду, що згідно ст. 411 КПК України є підставою для зміни вироку. Вважає, що оскаржуваний вирок в частині призначення покарання та встановлення обставин щодо демонтажу ним труб та розбиття вінка є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, скільки суд безпідставно призначив йому покарання з врахуванням обтяжуючої обставини - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та не взято до уваги таку пом`якшуючу обставину, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Прокурор у кримінальному провадженні на апеляційну скаргу подав заперечення, вважає таку безпідставною та просить її відхилити.

Заслухавши доповідача, думку прокурорів на підтримання поданої ними апеляційної скарги та заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_14 , пояснення обвинуваченого та його захисника про залишення вироку суду присяжних в частині його виправдання за п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України без змін та на підтримання поданої ним апеляційної скарги, а також про відмову у задоволенні апеляційної скарги прокурора, опитавши свідків, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Стаття 2 КПК України визначає, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, кожен невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтований і вмотивованим.

Статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини передбачено право на справедливий судовий розгляд. Загальні вимоги справедливості, що містяться у коментованій статті, застосовуються у провадженнях щодо всіх кримінальних справ. Суспільний інтерес не може виправдати використання доказів, здобутих з порушенням закону.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд присяжних розглянув його на засадах змагальності і диспозитивності, безпосередньо перевіривши і оглянувши лише ті докази сторони обвинувачення і сторони захисту, які в ході судового розгляду кримінального провадження та у визначені строки, надані суду першої інстанції і проаналізувавши їх в сукупності та у системному взаємозв`язку між ними відповідно до положень ст. 94 КПК України.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення при безпосередньому розгляді судом цього кримінального провадження не доведено, що конкретні кримінальні правопорушення, передбачені п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України, вчинені саме обвинуваченим ОСОБА_14 , а тому правильно його виправдав, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи судом присяжних обвинувачений ОСОБА_14 пояснив, що після затримання його за крадіжку труб опалення з новозбудованого будинку потерпілої ОСОБА_16 у смт.Жвирка Сокальського району Львівської області, у Сокальському райвідділі міліції один з працівників РВ вимагав від нього взяти на себе убивство молодої жінки. Коли він відмовився, то додому його не відпустили, кілька днів утримували в санаторії «Ровесник», де чинили на нього психологічний і фізичний тиск тримали у кайданках, били кабелем від комп`ютера, тому підписав чисті аркуші паперу, тобто дав зізнавальні показання щодо вбивства жінки. Такі показання давав і в подальшому в ході досудового розслідування, захиснику про тиск на нього не повідомляв. При освідченні у нього тілесних ушкоджень не виявили. Коли арештували, тиск на нього припинився. На місці події працівники міліції показали і розповіли, як і де відбувалися події. Про свою непричетність до даного злочину в ході відтворення обстановки та обставин події не казав. Захисника ОСОБА_37 дав слідчий без його на то згоди.

Аналогічні пояснення обвинувачений дав і судовому засіданні колегії Апеляційного суду, настоюючи на свою непричетність до інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України.

Так, суд присяжних обґрунтовано встановив, вказавши це у вироку суду, що ряд доказів, які на думку сторони обвинувачення стверджують доведеність вини ОСОБА_14 , носять інформативний характер та ні прямо, ні побічно не підтверджують доведеності вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України.

Як вбачається з протоколу огляду місця події від 27 травня 2011 року, в результаті даної слідчої дії в ході її виконання на території однієї із земельних ділянок, розташованої на відстані 500 метрів у північно-західному напрямку від Червоноградської газової котельні № 1 було виявлено труп потерпілої ОСОБА_15 , розміщений обличчям вниз до землі, напівроздягнутий з наявними тілесними ушкодженнями. З місця пригоди серед іншого було вилучено одяг потерпілої (т.1 а.к.п.8-18,19-34). Проте жоден з цих речових доказів ні прямо, ні побічно не підтвердили перебування на цій земельній ділянці обвинуваченого ОСОБА_14 чи причетність його до насильницької смерті потерпілої, задоволення з нею статевої пристрасті неприродним способом та заволодіння її майном.

Аналогічним чином не підтверджено причетність обвинуваченого до насильницької смерті потерпілої, задоволення з нею статевої пристрасті неприродним способом та заволодіння її майном і даними, отриманими з протоколу повторного огляду місця події від 28 травня 2011 року (т.1 а.с.35-39), протоколу огляду місця події від 28 травня 2011 року (т.1 а.к.п.41-42,43-50), висновку судово-медичного експерта № 068/2011 від 29 червня 2011 року (т.4 а.к.п.3-12), акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 24м/2011-ім від 01 червня 2011 року (т.4 а.к.п.16-18), висновку судово-токсикологічної експертизи № 1582/2011-т від 01 червня 2011 року (т.4 а.к.п.19), висновку експерта-гістолога № 1386-1387/11 від 10 червня 2011 року (т.4 а.к.п.20), висновку комісійної судово-медичної експертизи № 49 від 29 травня 2014 року (т.19 а.к.п.160-171), оскільки такі ні прямо, ні побічно не підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні.

Тому суд присяжних, оцінюючи ці висновки як докази з точки зору інформативності, а відтак і належності, обґрунтовано прийшов до переконання, що вони жодних чином не підтверджують доведеності вини обвинуваченого за цими доказами.

Також судом присяжних дано оцінку висновку № 69 стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 03 квітня 2013 року (т.15 а.к.п.180-182), згідно якої встановлено, що ОСОБА_14 психічним захворюванням не страждає, виявляє ознаки легкої розумової відсталості у виді легкої дебільності. Загальна психологічна характеристика ОСОБА_38 інтроверт (внутрішній світогляд не розкриває), бажання мати нових друзів (є друзі лише з числа однокласників), що свідчить про важкість встановлення контактів в соціумі, відсутність мотиваційних компонентів на створення сім`ї, темперамент сангвініка, інтелект нижче середніх показників для даного віку особистості. Психічних властивостей, які мають яскраво виражений характер і можуть справляти істотний вплив на поведінку ОСОБА_14 та домінуючих мотиваційних компонентів у його поведінці не досліджено. Процеси пам`яті ОСОБА_14 не порушені, однак у зв`язку з тим, що він відмовився давати показання по справі, важко відповісти, що є переважаючим. Як міг вплинути психічний стан ОСОБА_14 в момент. Схильності до фантазування та псевдології у ОСОБА_14 не досліджено. У нього досліджений лише один компонент індивідуальних особливостей витіснення (я хочу все забути, я це зробив і більше на цю тему говорити не буду). Чи дає показання ОСОБА_14 під впливом сторонніх осіб, дослідити неможливо, оскільки він відмовляється від дачі показань.

Актом № 288 судово-психологічної експертизи від 27 травня 2014 року стверджується діагностування у ОСОБА_14 розумової відсталості на рівні легкої дебільності, поверхневість критики, послаблення емоційно-вольового контролю, схильність до імпульсивних дій, особливо під впливом алкоголю. В структурі особистості ОСОБА_14 переважають ситуаційно-імпульсивні мотиви, у нього немає таких психічних властивостей, які б могли суттєво вплинути на його поведінку. ОСОБА_14 здатний правильно сприймати факти, які мають значення для справи та давати по них покази. ОСОБА_14 схильний до підвищеного навіювання і тому може легко попадати під вплив сторонніх осіб, не схильний до підвищеного фантазування. Усі ці обставини свідчать, що ОСОБА_14 міг піддатись впливу працівників міліції, оговорюючи себе, боячись їхнього психологічного та фізичного впливу.

Не заслуговують на увагу і доводи прокурорів, які приймали участь в суді апеляційної інстанції про те, що судом присяжних не взято до уваги показання свідків, які були допитані в судовому засіданні, ОСОБА_35 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , експерта-психіатра ОСОБА_28 та судово-медичного експерта ОСОБА_27 .

На думку колегії суддів, судом присяжних належним чином дано оцінку показанням опитаних свідків та обґрунтовано не взято до уваги, оскільки одні показання свідків не містять в собі доказової сили, інші, навпаки, спростовують чи піддають сумніву доведеність вини обвинуваченого.

Свідки ОСОБА_35 , ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 являються працівниками Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області, тобто органу, який здійснював досудове розслідування. Їх показання щодо вбивства ОСОБА_15 дані лише зі слів ОСОБА_14 .

Показання з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи (ч.1 ст. 97 КПК України).

Згідно ч.4 ст. 97 КПК України суд може визнати доказами показання з чужих слів, якщо сторони погоджуються визнати їх доказами.

У будь-якому разі не можуть бути визнані допустимим доказом показання з чужих слів, якщо вони даються слідчим, прокурором, співробітником оперативного підрозділу або іншою особою стосовно пояснень осіб, наданих слідчому, прокурору або співробітнику оперативного підрозділу під час здійснення ними кримінального провадження (ч.7 ст. 97 КПКМ України).

Щодо показань свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_24 , які були присутні на слідчому експерименті 14 лютого 2013 року (т.5 а.к.п.188-196) в якості понятих, то такі повідомили, що неодноразово судимі, знають працівників Сокальського РВ, брали участь в дії на прохання дільничного інспектора, що слідчий експеримент проводився за участю «чучела», тому їх показання, на думку колегії суддів, щодо незастосування психологічного та фізичного впливу на обвинуваченого до уваги братись не можуть. Дійсних обставин слідчого експерименту дані свідки повідомити не змогли. З відеозапису слідчого експерименту, перегляд якого мав місце у судовому засіданні при розгляді кримінального провадження, видно, що слідча дія відбувалася із застосуванням статиста, тому показання вказаних свідків з достовірністю не підтверджують винуватості ОСОБА_14 у інкримінованих протиправних діяннях.

Викладені у протоколі освідування особи від 06 лютого 2013 року (т.15 а.к.п.116-118) обставини та показання свідків ОСОБА_25 і ОСОБА_26 , які зазначили про відсутність у ОСОБА_14 тілесних ушкоджень, не можуть свідчити, що у період дачі останнім працівникам органу досудового розслідування визнавальних показань з їх сторони на нього не чинився психологічний тиск. Крім того, стверджувати факт таким оглядом про відсутність тілесних ушкоджень, фізичного чи психологічного тиску неможливо, тому суд присяжних не взяв до уваги даний протокол. Огляд ОСОБА_14 проводився з порушенням процесуальних норм. Допитаний лікар ОСОБА_25 не міг ствердити про повноту огляду, а поняті, в тому числі свідок ОСОБА_26 , не були присутні при огляді.

Опитаний в ході розгляду справи з істотним порушенням вимог КПК України свідок ОСОБА_34 (у судовому засіданні з приміщення ГУ МВС України у Львівській області з використанням технічних засобів - мобільного телефону) без режиму відеоконференції, як це передбачено ст. 336 КПК України, який повідомив, що є нештатним працівником міліції і був спеціально підсаджений у камеру до обвинуваченого ОСОБА_14 з метою провести за ним спостереження і отримати від нього зізнання у вчиненні злочину, що частково ОСОБА_14 і зробив. Показання свідка ОСОБА_34 є показаннями з чужих слів, тому суд присяжних обґрунтовано не взяв до уваги показання даного свідка, оскільки такі є недопустимим доказом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду присяжних і вважає, що органом досудового розслідування не зібрано та не надано суду жодних прямих, речових доказів, що свідчать про причетність ОСОБА_14 до вчинення ним кримінальних правопорушень щодо ОСОБА_15 27 травня 2011 року.

Обвинувачення ОСОБА_14 у вчиненні вбивства ОСОБА_15 ґрунтується виключно на визнанні вини на стадії досудового розслідування.

Аналізуючи протокол слідчого експерименту від 14 лютого 2014 року (т.15 а.к.п.188-190), протокол допиту підозрюваного від 06 лютого 2013 року (т.15 а.с.136-141) та протокол огляду місця події від 27 травня 2011 року (т.1 а.с.8-35), висновок судово-медичної експертизи № 068/2011 від 29 травня 2011 року (т.4 а.к.п.3-15), вбачається ряд суттєвих розбіжностей про те, що обвинувачений ОСОБА_14 міг давати показання на досудовому розслідуванні, отримані від сторонніх осіб.

Так, в ході слідчого експерименту 14 лютого 2014 року ОСОБА_14 показав, що душив потерпілу ОСОБА_15 обома руками та рот руками не закривав, після того як покинув місце вчинення злочину, залишив жінку лежати на спині головою у напрямку с.Добрячин та що колір волосся у потерпілої був темний, чорний.

У протоколі допиту підозрюваного від 06 лютого 2013 року останній аналогічно вказав на темний, чорний колір волосся потерпілої та що завдав ОСОБА_15 3-4 удари у живіт.

Згідно протоколу огляду місця події від 27 травня 2011 року вбачається, що труп жінки був знайдений в положенні животом до землі, спиною доверху та головою у напрямку, протилежному с.Добрячин. Колір волосся у потерпілої світлий.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 068/2011 від 29 травня 2011 року нападник однією рукою душив потерпілу (ліва сторона шиї), а другою прикривав рот. Слідів сперми у потерпілої не виявлено. Тілесні ушкодження в районі живота відсутні.

Крім того, колегія суддів константує і факт порушення права на захист як підозрюваного так і обвинуваченого ОСОБА_14 під час проведення досудового розслідування.

Відповідно до положень ст. 59 та ч.2 ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений мають право на правову допомогу та захист. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безкоштовно.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень обвинуваченого, останній не був представлений повноважним захисником під час ряду слідчих дій (пред`явлення підозри ОСОБА_14 01 лютого 2013 року (т.15 а.к.п.42), протокол допиту підозрюваного від 01 лютого 2013 року (т.15 а.к.п.47-49), пред`явлення підозри ОСОБА_14 20 лютого 2013 року (т.15 ак.п.73-74). Вищезгадані процесуальні дії проводились за відсутності захисника, хоча такий мав приймати участь у цих процесуальних діях, оскільки ОСОБА_14 має певні психічні та фізичні вади, що стверджується рядом документів, актом комплексної судової психолого-психіатричної експертизи від 03 квітня 2013 року.

Згідно ст. 52 КПК України участь захисника обов`язкова щодо осіб, які внаслідок психічних та фізичних вад не здатні повною мірою реалізувати своє право на захист. Участь захисника є обов`язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ст. 87 КПК України порушення права на захист є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод, а тому такі докази повинні визнаватись недопустимими.

Постановою старшого слідчого Сокальського РВ ГУ МВС України у Львівській області від 06 лютого 2013 року було залучено захисника за призначенням через Львівський обласний центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги для здійснення захисту ОСОБА_14 .

Відповідно до доручення для здійснення захисту за призначенням № 84 від 06 лютого 2013 року захисником призначено ОСОБА_36 06 лютого 2013 року за участю захисника ОСОБА_36 . ОСОБА_14 оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (т.15 а.к.п.132-133), передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, проведено допит підозрюваного (т.15 а.к.п.136-141) та слідчий експеримент за його участю в якості свідка (т.15 а.к.п.123-131).

В ході досудового розслідування 14 лютого 2013 року проведено слідчий експеримент з підозрюваним ОСОБА_14 за участю захисника останнього ОСОБА_37 (т.15 а.с.188-190).

11 квітня 2014 року ОСОБА_14 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України за участю захисника ОСОБА_37 (т.15 а.к.п.297-303). 12 квітня 2014 року ОСОБА_14 допитано в якості підозрюваного (т.15 а.к.п.306-310).

Участь у справі захисник ОСОБА_37 брала на підставі договору про надання юридичних послуг та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (т.15 а.к.п.105,106). У матеріалах справи наявна заява батька обвинуваченого ОСОБА_33 на ім`я слідчого РВ про надання слідчим адвоката ОСОБА_37 для надання його синові правової допомоги (т.15 а.к.п.102).

Відповідно до ст. 20 КПК України слідчий, прокурор, слідчий судя, суд зобов`язані роз`яснити підозрюваному, обвинуваченому його права та забезпечити право на кваліфіковану правову допомогу з боку обраного ним або призначеного захисника.

Згідно ст. 50 КПК України повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

У матеріалах кримінального провадження відсутній ордер та договір ОСОБА_14 із захисником ОСОБА_37 . Наявний лише договір про надання правової допомоги від імені батька обвинуваченого ОСОБА_33 , із змісту якого не вбачається, що предметом договору є захист від обвинувачення, що не відповідає вимогам ст. ст. 19, 27 Закону України «Про адвокатську діяльність».

Більше того, захисник ОСОБА_37 була залучена до кримінального провадження слідчим без винесення на то постанови. Згоди на захист адвокатом ОСОБА_39 обвинувачений не давав, що є порушенням вимог ст. ст. 48, 51 КПК України.

В порушення вимог ч.2 ст.45 КПК України слідчий не перевірив, чи адвокат ОСОБА_37 внесена у Єдиний реєстр адвокатів України (такі дані у провадженні відсутні). Згідно листа Національної асоціації адвокатів України станом на 11 грудня 2013 року відомості щодо адвоката ОСОБА_37 в ЄРАУ відсутні, тому участь адоката ОСОБА_39 була незаконною, оскільки вона не мала права брати участь в якості захисника у даному кримінальному провадженні.

Зважаючи на наявність незалежного захисника, наданого державою, слідство нав`язало обвинуваченому приватного захисника ОСОБА_37 і неправильно ввело його у провадження і в подальшому не повідомляючи державного захисника про слідчі та процесуальні дії.

Покликання прокурора в апеляційній скарзі на те, що всі докази, зібрані в ході досудового розслідування, надані суду та досліджені у судовому засіданні, визнані судом належними та допустимими, не заслуговують на увагу, оскільки згадані докази стосуються епізодів таємного викрадення ОСОБА_14 чужого майна (крадіжки), поєднаного з проникненням у житло, будинок потерпілої ОСОБА_16 , які мали місце 13 січня 2013 року, а не події 27 травня 2011 року.

На підставі вище наведеного та враховуючи положення ст. 62 Конституції України, за якою ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, колегія суддів погоджується з висновками суду присяжних про недоведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, передбачених п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України.

Виправдувальний вирок суду стосовно ОСОБА_14 за п.10 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 153, ч.1 ст. 185 КК України є обґрунтованим та законним.

За таких обставин апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Що стосується висновку суду присяжних про винуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, за обставин, описаних у вироку, то такий є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.

Доведеність винуватості та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.3 ст. 185 та ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України в його апеляційній скарзі не оспорюються і останній таку визнає.

Щодо покарання, з яким ОСОБА_14 не погоджується, то воно призначене судом з дотриманням вимог ст. 65 КК України: відповідає ступеню тяжкості вчинених правопорушень (згідно ч.4 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.3 ст. 185 КК України, є тяжким); обране з врахуванням особи обвинуваченого, за відсутності пом`якшуючих покарання обставин та наявності обтяжуючої покарання обставини скоєння злочинів у стані алкогольного сп`яніння.

Суд правильно дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_14 покарання у вигляді позбавлення волі та своє рішення мотивував у вироку.

Ті обставини, на які в апеляційній скарзі покликається обвинувачений як на підставу зміни вироку, повністю враховані судом першої інстанції при призначенні покарання, яке є справедливим і за своїм видом, і за розміром.

Підстав для призначення ОСОБА_14 більш м`якого покарання та звільнення його відбуття покарання в порядку ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає.

Визнавши ОСОБА_14 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 та ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, суд присяжних призначив обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, передбачене санкцією цієї статті КК, і таким чином врахував особу обвинуваченого, його сімейний стан та всі обставини, в тому числі й ті, які зазначені в його апеляційній скарзі.

За змістом ст.75 КК України звільнення від відбуття покарання з випробуванням може мати місце лише за наявності передбачених законом передумов і є правом, а не обов`язком суду.

З урахуванням в сукупності усіх обставин справи та особи обвинуваченого колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для застосування щодо ОСОБА_14 положень ст. 75 КК України.

Враховуючи ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного, колегія суддів вважає, що досягнення встановленої ч.2 ст. 50 КК України мети виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів можливе лише в умовах ізоляції обвинуваченого та неможливе без відбуття ним покарання, а тому підстав для звільнення ОСОБА_14 від відбуття покарання з випробуванням в порядку ст. 75 КК України та для пом`якшення призначеного покарання не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів визнає апеляційну скаргу ОСОБА_14 необґрунтованою й приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання у вигляді 4 років 6 місяців є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирок суду постановлений з дотриманням вимог глави 29 КПК України, є законним, обґрунтованим та вмотивованим і підстав для його зміни чи скасування немає.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_14 не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, у зв`язку з чим така до задоволення не підлягає.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку, а саме, з фабули обвинувачення ОСОБА_14 покликання на вчинення останнім кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 185 та ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України, - проникнення у будинок АДРЕСА_2 шляхом розбиття вікна та демонтажу ним мідних труб системи опалення у згаданому будинку.

Жодних доказів винуватості обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні ним згаданих дій - розбиття вікна та демонтажу мідних труб системи опалення у будинку потерпілої ОСОБА_16 в ході досудового розслідування не представлено, а при розгляді справи судом присяжних не здобуто. В судовому засіданні потерпіла та свідки по даних епізодах обвинувачення про спосіб проникнення у будинок через вікно шляхом його розбиття та про демонтаж труб не опитувались, на виклики судової колегії для з`ясування усіх обставин справи останні також неодноразово не з`являлись.

При перевірці кримінального провадження колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінально-процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які тягнули б за собою скасування чи зміну вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, який брав участь у суді першої інстанції, ОСОБА_13 та обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок суду присяжних Радехівського районного суду Львівської області від 22 липня 2014 року відносно ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І :

ОСОБА_3 ОСОБА_40 ОСОБА_41