Провадження №11-кп/772/150/2015
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 березня 2015 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції із засудженим, кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2014 року, якою

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженому вироком Апеляційного суду Одеської області від 20.12.2005р. за ст. 257, ч. 1 ст. 263 КК України (в ред. 2001р.) та ст. 17, ст. 93 пп. «а, в, г, е, ж, з, і», ст. 93 пп. «а, і, з», ч. 2 ст. 86, ч. 3 ст. 142 КК України (в ред. 1960р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна;

відмовлено в задоволенні заяви про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Апеляційного суду Одеської області від 20.12.2005р. щодо нього та про застосування закону, який пом`якшує покарання.
За участю прокурора ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
26.11.2014р. до Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява засудженого ОСОБА_6 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Апеляційного суду Одеської області від 20.12.2005р. щодо нього та про застосування закону, який пом`якшує покарання, оскільки на момент вчинення ним злочину в 1998 році за ст. 93 КК України (в ред. 1960р.), яка передбачала смертну кару, вже була прийнята нова Конституція України від 28.06.1996р., яка фактично забороняла призначення покарання у вигляді смертної кари, та яка була виключена Рішенням Конституційного Суду України від 29.12.1999р. із КК України (в ред. 1960р.), але із запізненням на 3 роки, з моменту вступу в силу Конституції України 1996р. З цих підстав санкція ст. 93 КК України (в ред. 1960р.) мала передбачати покарання у виді 15 років позбавлення волі, яке до нього не застосувалось.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2014 року в задоволені заяви засудженого ОСОБА_6 про приведення у відповідність до вимог ст. 58 Конституції України вироку Апеляційного суду Одеської області від 20.12.2005р. та призначення йому покарання у виді 15 років позбавлення волі відмовлено, у зв`язку із тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 26.01.2011р. було визначено, що з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999р. і до набрання чинності Законом України № 1483-ІІІ від 22 лютого 2000р. «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960р., стосовно зміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі, але це не означало, що існуючі на той час відповідні санкції статей 1960р. втратили альтернативний характер та передбачали лише максимальне покарання до 15 років позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення.

На дану ухвалу засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій також просить, як у відмовленій заяві, привести у відповідність, в частині призначеного покарання, до вимог ст. 58 Конституції України вирок Апеляційного суду Одеської області від 20.12.2005р. щодо нього та змінити йому покарання за ст. 93 КК України (редакції 1960р.) з довічного позбавлення волі на 15 років позбавлення волі, на підставі ч. 2 ст. 124, ч. 1 ст. 55 та ч. 1 ст. 24 Конституції України.

Свої вимоги засуджений мотивує тим, що суд першої інстанції розглянув його заяву не по суті, оскільки не дослідив призначені йому покарання у виді довічного позбавлення волі та смертну кару, які призначались за відсутністю у нього захисту та з порушеннями КПК України на досудовому розслідуванні справи, та не взяв до уваги, що під час проміжного часу, з моменту прийняття Конституції України в 1996р. та до вступу КК України 2001р. в закону силу, покарання мало призначатись за ст. 93 КК України (в ред. 1960р.) у виді 15 років позбавлення волі, оскільки Конституція має найвищу юридичну силу в Україні, забороняла смертну кару та давала можливість застосувати лише м`якше покарання до нього, ніж довічне позбавлення волі.
Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу, з мотивів зазначених в ній, міркування прокурора про залишення ухвали суду без змін, перевіривши матеріали справи в межах апеляції та обговоривши її доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року № 11-рп/99, положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і втратили чинність із дня його ухвалення.
На виконання цього Рішення Законом України від 22.02.2000 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» з Кримінального кодексу України виключено ст. 24 та доповнено ст. 25-2, якою на заміну смертної кари передбачено більш м`який вид покарання довічне позбавлення волі.
Таким самим покаранням замінено смертну кару й санкції ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), що відповідає ст. 115 нині діючого Кримінального кодексу України.
Таким чином з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 від 22.02.2000 року існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі.
Як вбачається із рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
В частині 4 ст. 5 КК (2001р.) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Тобто йдеться про можливість його зміни тільки іншим законом про кримінальну відповідальність.
Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».
Таким чином Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс (1960р.) не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.
Тому, ніяких підстав для зменшення чи пом`якшення даного виду покарання діючим законом не передбачено.
Проте передбачено для засудженого, як про це зазначив суд першої інстанції, можливість заміни покарання на підставі ст. 87 КК України актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Щодо перегляду вироку, ухваленого апеляційним судом Одеської області, як незаконного, то апеляційний суд позбавлений можливості щодо перегляду судових рішень апеляційних судів інших регіонів.
Також апеляційний суд позбавлений права здійснювати тлумачення судових рішень, ухвалених іншими судами, в тому числі і використовувати такі рішення в якості прецедентного права.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 537 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 26.12.2014 року щодо ОСОБА_6 про відмову в задоволені заяви про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства та пом`якшення покарання без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі 3 місяців.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом вірно: