Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
16 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , його захисника-адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року по кримінальному провадженню за №0000106 стосовно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, раніше судимого Демидівським районним судом Рівненської області від 07.06.2004 року за ч.2 ст.153, ч.2 ст.296, ч.1 ст.185, ч.3 ст.15 ч.3 ст.185, ч.3 ст.185 КК України на 3 років 6 місяців позбавлення волі, цим же судом 10.10.2008 року за ч.1 ст.122 КК України на 2 роки позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки; цим же судом 28.10.2009 року за ч.1 ст.122 КК України на 2 роки позбавлення волі, постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 29.03.2011 року звільнений від відбування покарання умовно-достроково на 6 місяців 4 дні, обвинуваченого за ч.1 ст.115 КК України,

з участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6

в с т а н о в и л а :

Захисник-адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі послався на неправильність кваліфікації дій обвинуваченого, однобічність і неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі засудженого.

Зокрема не було враховано, що ОСОБА_5 як під час досудового розслідування, так і судового розгляду свою вину у вчиненому визнавав частково, підтверджував обставини, встановлені досудовим розслідуванням, щиро розкаявся у скоєному і сприяв розкриттю злочину. На думку апелянта ці обставини повинні бути визнані такими, що пом`якшують покарання. Також необхідно було врахувати, що хоча цивільного позову потерпілою заявлено не було, однак обвинувачений зобов`язався відшкодувати заподіяну матеріальну та моральну шкоду. При проведенні слідчого експерименту ОСОБА_5 показав як падав на підлогу з потерпілим, при цьому ліва частина грудної клітки ОСОБА_9 припала на ліву руку ОСОБА_5 , в якій знаходився ніж. Можливість зачеплення ножа за одяг та зміну при цьому напрямку його руху підтвердив судмедексперт ОСОБА_10 .

Разом з цим зазначив, що згідно показань свідків обвинувачений добра людина і відносини з потерпілим були нормальні, що на думку апелянта також спростовує висновок суду про умисне вбивство.

Ставить питання про зміну даного вироку, перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч.1 ст.115 КК України на ст.119 цього Кодексу, та призначення покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі зазначив, що в момент суперечки з потерпілим, він послизнувся на розлитій по підлозі воді та, падаючи, вхопив потерпілого за верхній одяг і потягнув на себе. Відтак умислу на заподіяння удару ножем не мав і відбитків на ножі не стирав.

Просив призначити більш м?яке покарання.

Прокурор ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просив вирок місцевого суду скасувати у зв`язку із невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт покликався на те, що призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції не в повній мірі врахував ступінь тяжкості, характер суспільної небезпечності і обставини вчинення злочину, а також особу обвинуваченого. ОСОБА_5 позбавив життя свого брата, чим вчинив злочин, який відноситься до категорії особливо тяжких. Судом не врахованоував репутацію обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких умисних злочинів, за місцем проживання характеризується з негативної сторони.

Також прокурор зазначив, що судом не було встановлено обставин, які пом`якшують покарання. Натомість обставинами, які обтяжують покарання є рецидив злочинів, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. На думку апелянта, під час судового розгляду обвинувачений ознак каяття не виявив та намагався применшити свою вину та уникнути покарання за вчинений злочин, надавши неправдиві показання.

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року ОСОБА_5 визнаний винним та засуджений за ч.1 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі.

Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.

ОСОБА_5 визнаний винним у тому, що 07 березня 2014 року о 14 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в кухні житлового будинку ОСОБА_11 на АДРЕСА_1 , під час конфлікту з братом ОСОБА_9 , який виник на ґрунті спільного розпивання спиртних напоїв та раптово виниклих неприязних відносин, з метою вбивства, умисно наніс один удар ножем господарсько-побутового призначення в передню половину грудної клітки зліва ОСОБА_9 . Внаслідок цього удару ОСОБА_9 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення передньої половини грудної клітки із пошкодженням правого та лівого шлуночків серця, яке за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Від гострої крововтрати ОСОБА_9 помер на місці події.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 , які просили задовольнити їхні апеляційні скарги та відмовити у задоволенні апеляційних вимог прокурора, міркування прокурора ОСОБА_8 про залишення всіх апеляційних скарг без задоволення, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів приходить висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ст.119 КК України передбачено відповідальність за вбивство, вчинене через необережність. За роз?ясненями, які містить п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 р. за № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» злочинні дії, які спричинили смерть потерпілого, розцінюються як необережне вбивство, якщо винний не передбачав, але за обставинами справи міг і повинен був передбачати настання таких наслідків (злочинна недбалість).

Викладені в апеляційних скаргах обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 доводи про вбивство ОСОБА_9 через необережність, відсутність в обвинуваченого умислу на позбавлення життя свого брата та, відповідно, невірну кваліфікацію дій обвинуваченого колегія суддів визнає безпідставними, оскільки вони суперечать встановленим у кримінальному провадженню обставинам, які містять достатьно переконливих, належних і допустимих доказів про вчинення саме умисного вбивства.

Так, 11.03.2014 року в ході слідчого експерименту підозрюваний ОСОБА_5 продемонстрував за яких обставин та яким чином він спричинив ножем ОСОБА_9 поранення грудної клітки (т.1 а.к.п.71-75).

На підставі даних проведеного 11.03.2014 року слідчого експерименту із підозрюваним ОСОБА_5 17.05.2014 було проведено судово-медичну експертизу.

У висновку судово-медичної експертизи №26-14 від 17.05.2014 року зазначено, що хід раньового каналу від рани на лівій половині грудної клітки ОСОБА_9 свідчить про те, що травмуюче знаряддя (клинок ножа) проникав у його тіло справа на ліво, спереду назад майже на одній горизонтальній лінії. Утворення такого ушкодження малоймовірне при падінні ОСОБА_9 на ОСОБА_5 , який в лівій руці тримав ножа вістрям вверх паралельно грудній клітці потерпілого (т.3 а.к.п. 155-158).

За результатами проведеної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_12 від 02.04.2014 року за №14 у п.13 встановлено, що для нанесення такого ушкодження (проникаючого поранення передньої половини грудної клітки із пошкодженням правого та лівого шлуночків серця) мало бути прикладене значене зусилля (т.3 а.к.п. 84-86).

Вказаний висновок підтвердив в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 і показав, що потерпілому було нанесено прямий удар зверху-вниз і зліва-направо, а не так як розповів і показав обвинувачений.

Зазначені висновки судово-медичних експертиз колегія суддів вважає науково обгрунтованими, які сумнівів в їх достовірності не викликають.

Апеляційні доводи про слизьку підлогу, внаслідок чого обвинувачений послизнувся та впав на потерпілого, позбавлені підстав і не грунутуються на матеріалах справи. Так протокол огляду місця події від 07.03.2014 року і доданий до нього відеозапис не містять жодних даних про розлиту на підлозі біля ліжка воду або про наявність мокрого сліду (т.2 а.к.п.17-23).

Висновок судово-медичної експертизи №57 від 28.04.2014 року щодо речових доказів про наявність крові ОСОБА_9 на рушнику, кофті та вирізках тканини висновків місцевого суду щодо умисного нанесення удару ножем не спростовує (т.2 а.к.п. 51-56)

Вказані висновки судово-медичних експертиз повністю узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження, в тому числі з показаннями свідків, наданими у судовому засіданні.

Згідно ч.4 ст.95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

З огляду на зазначене, колегія суддів визнає позбавленими підстав доводи захисника про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги часткову зміну показань свідків у судовому засіданні і їх невідповідність показанням, даним під час досудового розслідування.

Потерпіла ОСОБА_14 показала суду, що коли обвинувачений ОСОБА_15 п`яний, то він стає агресивним, влаштовує скандали і бійки.

Ці показання потерпілої колегія суддів визнає достовірними, оскільки вони підтверджені висновком судово-психіатричної експертизи №99/14 від 02.04.2014 року. Згідно цього висновку такі індивідуально-психологічні особливості підекспертного ОСОБА_5 як: впертість, схильність до зовнізвинувачульних негативістичних реакцій, конфліктність, обтяжені перебуванням ОСОБА_5 в стані алкогольного сп`яніння, могли виплинути на деструктивний характер його дій стосовно потерпілого, але не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час ОСОБА_5 виявляє ознаки розладу особистості за дисоціальним та емоційно нестійким типом, з приводу чого примусового лікування не потребує (т.2 а.к.п.95-100).

Безпідставними є покликання адвоката ОСОБА_6 на висновок експерта № 62 (в апеляційній скарзі вказано №68) від 11.03.2014 року як на підставу підтвердження версії обвинуваченого щодо обставин вчиненого злочину, оскільки дана експертиза проводилась з метою виявлення у ОСОБА_5 тілесних ушкоджень, їх тяжкості та обставин їх отримання. Вказаний висновок не містить даних, які стосуються утворення колото-різаної рани у потерпілого ОСОБА_9 (т.3 а.к.п.78-79).

Відтак суд першої інстанції, оцінивши сукупність досліджених доказів, прийшов до вірного висновку про умисне позбавлення життя обвинуваченим ОСОБА_5 потерпілого ОСОБА_9 та про відсутність підстав для зміни кваліфікації дій обвинуваченого на ч.1 ст.119 КК України. Показання обвинуваченого щодо нанесення ножового поранення потерпілому через необережність судом обґрунтовано було визнано наміром обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності за вчинення більш тяжкого злочину.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Згідно ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Так, визначаючи вид та міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції надежним чином врахував тяжкість вчиненого злочину, який відноситься до особливо тяжких, та особу винного, який раніше неодноразово судимий за злочини проти життя і здоров`я особи, та його схильність до вчинення злочинів і негативну характеристику. Обставинами, які обтяжують покарання, судом було визнано рецидив злочинів та вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння. Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про відсутність обставин, які пом`якшують покарання. Зважаючи на те, що обвинувачений не визнає наявності умислу на позбавлення життя свого брата, то відсутні підстави вважати, що він визнав свою вину у вчиненому злочині. Також при апеляційному розгляді не було встановлено обставин, які б свідчили про щире розкаяння обвинуваченого. Позбавлені підстав і не заслуговують на увагу доводи захисника про зобов?язання обвинуваченого відшкодувати заподіяну потерпілій матеріальну та моральну шкоду, оскільки її розмір не визначено і цивільний позов заявлено не було.

Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника про те, що обвинувачений підтвердив усі встановлені під час досудового розслідування обставини та активно сприяв розкриттю злочину, адже, як було зазначено вище, з метою уникнення покарання за більш тяжкий злочин, ним надавались показання щодо механізму та обставин нанесення ушкодження потерпілому, які не підтвердились ні під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду.

Отже, при призначенні покарання місцевий суд призначив покарання у відповідності до вимог ст.65 КК України, взявши до уваги й ті обставини, на які послався прокурор у своїй апеляції.

З огляду на зазначене вище, апеляційна скарга прокурора щодо призначення обвинуваченому більш суворого покарання також не підлягає задоволенню.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі обвинуваченого, є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому підстав для його зміни як в сторону пом?якшеня, так і посилення, не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 418 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника-адвоката ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ учасниками апеляційного розгляду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
Згідно.
Суддя-доповідач ОСОБА_1