ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

03 серпня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів: ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_2 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року,

в с т а н о в и в:

За вказаним вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року,

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Ромни, Сумської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, в силу вимог ст. 89 КК України не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання про стягнення судових витрат та долю речових доказів.

Даним вироком також були засуджені ОСОБА_3 та ОСОБА_4, рішення щодо яких у касаційному порядку не оскаржено.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим та засуджено за те, що він у період із 04 вересня 2013 року до 17 квітня 2014 року на території міста Ромни та Роменського району Сумської області, діючи повторно, за попередньою змовою із ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинив 26 епізодів крадіжок чужого майна, поєднаних з проникненням у сховище.

У касаційній скарзі захисник порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень щодо ОСОБА_2 у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого внаслідок суворості. Зазначає вимогу про призначення ОСОБА_2 покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Обґрунтовуючи свою позицію, ОСОБА_1 зазначає, що суд при призначенні ОСОБА_2 покарання повною мірою не врахував: визнання винуватості та щире каяття ОСОБА_2 у вчиненому кримінальному правопорушенні, сприяння органам досудового розслідування у його розкритті, відсутність судимості, позитивні характеристики за місцем проживання, наявність на утриманні неповнолітньої дитини. Також захисник стверджує, що судом не було взято до уваги те, що від незаконних дій засудженого не настало тяжких наслідків, відсутність претензій з боку потерпілих. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, ОСОБА_1 наголошує на тому, що ОСОБА_2 страждає на захворювання псоріазом та потребує лікування.

Проаналізувавши доводи касаційної скарги, перевіривши надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину та кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються. Також доводів щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону касаційна скарга захисника не містить.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_2 в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, вищевказані вимоги кримінального закону судами дотримано. Зокрема, враховано ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер злочину, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, вчинення значної кількості епізодів злочинних дій, дані про особу засудженого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, має на утриманні неповнолітню дитину, відсутність обставин, що обтяжують покарання та обставини, що його пом'якшують, а саме: щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

За змістом ст. 69 КК України призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли по справі встановлено обставини, що пом'якшують покарання, які настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Одночасно, із ухвали видно, що суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційних скарг сторони захисту, які по суті аналогічні доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_1, дійшов правильного висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання та відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

На думку колегії суддів, обрана судом засудженому ОСОБА_2 міра покарання є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, оскільки встановлені по справі обставини, які пом'якшують покарання, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного до категорії тяжких та дають можливість для призначення покарання нижче нижчої межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Твердження захисника про те, що від незаконних дій ОСОБА_2 не настало тяжких наслідків, а також про відсутність претензій з боку потерпілих, з урахуванням вищевикладеного не заслуговують на увагу, оскільки дані обставини не є такими, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Те, що ОСОБА_2, як стверджує у скарзі захисник ОСОБА_1, страждає на певне захворювання не є підставою для пом'якшення призначеного засудженому покарання.

Інших доводів, які б свідчили, що призначене ОСОБА_2 покарання є таким, що не відповідає вимогам закону внаслідок суворості, касаційна скарга захисника не містить.

З огляду на наведене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_1 на вирок Роменського міськрайонного суду Сумської області від 05 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 28 квітня 2015 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7