У х в а л а

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Вільгушинського М.Й.,

суддів
Дембовського
С.Г., Мороза М.А.,

за участю прокурора Матюшевої
О.В. ,

захисника
Корнієнка О.І.

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 05 червня 2014 року кримінальну
справу за касаційною скаргою
потерпілої ОСОБА_2 на вирок
Калинівського районного суду
Вінницької області від 05 грудня 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 14 листопада 2013 року щодо
ОСОБА_3

Зазначеним вироком засуджено

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

в силу ст.89 КК України не судимого,

- за ч.3 ст.276 КК України до покарання у
виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_3
звільнено від відбування покарання з
випробуванням з іспитовим строком
тривалістю 3 роки з покладенням
обов'язків, передбачених пунктами 2, 3 ч.1
ст.76 КК України .

За вироком суду ОСОБА_3, працюючи
провідником пасажирських вагонів,
відповідно до наказу №803/ос від 08
квітня 2008 року начальника Харківської
вагонної дільниці №1 структурного
територіально-господарського
об'єднання «Південна залізниця»,
будучи працівником залізничного
транспорту, пов'язаним з рухом поїздів
та відповідальним за виконання вимог
безпеки руху в межах своїх обов'язків,
відповідно до п.1.2 Правил технічної
експлуатації залізниць України,
затверджених наказом Міністерства
транспорту України від 20 грудня 1996 року
№411, перевірку із знання яких ОСОБА_3
склав 03 березня 2010 року, відповідно до
Книги обліку перевірки знань актів з
безпеки руху поїздів та маневрової
роботи Харківської вагонної дільниці
№1форми РБУ-10, злочинно-недбало
поставився до виконання своїх
обов'язків щодо забезпечення безпечної
експлуатації пасажирського вагону в
складі поїзду під час руху, грубо
порушивши правила безпеки руху та
експлуатації залізничного транспорту,
що спричинило загибель людини за
наступних підстав.

05 березня 2010 року о 7 год 12 хв ОСОБА_3
виїхав у якості провідника
плацкартного вагону №15, заводський
помер 21640 пасажирського поїзда №115
сполученням Харків-Трускавець зі
станції Харків. Під час стоянки поїзда
на станції Київ-пасажирський
ОСОБА_3 грубо порушив п.3.2 Інструкції
провіднику пасажирських вагонів
№ЦЛ-0038, затвердженої наказом Міністра
транспорту України за №234-Ц від 01
вересня 2003 року, відповідно до якого
під час руху поїзда провідники
головного та хвостового зобов'язані
держати бокові та торцеві двері
неробочого тамбура закритими на
внутрішні замки, достовірно знаючи про
це, не закрив торцеві двері неробочого
тамбура вагону №15 на внутрішні замки.
Під час слідування поїзда № 115 на 1037 км.
пікет №3 залізничного перегону станція
Голендри-станція Гулівці, ОСОБА_3 грубо
порушуючи п.п. 7.12, 8.2.3 вищевказаної
Інструкції дозволив пасажирам іншого
вагону, пройти в неробочий тамбур
хвостового вагону поїзду, залишив
хвостовий вагон під час руху поїзда без
нагляду, внаслідок чого пасажир вагону
№4 ОСОБА_4 із метою паління відчинив
незакриті належним чином провідником
ОСОБА_3 торцеві двері і, увійшовши в
дверний прохід, випав із поїзда на
залізничну колію. При цьому ОСОБА_3 не
вжив термінових заходів по спасінню
пасажира поїзда ОСОБА_4, а саме не
повідомив відразу про нещасний випадок
лінійного начальника поїзда №115 і
негайно не зупинив поїзд стоп-краном.
ОСОБА_4 унаслідок випадання із
хвостового вагону, лежачи праворуч із
залізничною колією, що прямує в
протилежному напрямку до ст. Козятин, о
20 год 03 хв був смертельно травмований
вантажним поїздом №3028 сполученням
Жмеринка-Козятин, який в цей час
слідував по даній залізничній колії.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 14 листопада 2013 року
вирок щодо ОСОБА_3 залишено без зміни.

У касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_2
стверджує про невідповідність
призначеного ОСОБА_3 покарання
тяжкості вчиненого ним злочин та даним
про його особу внаслідок м'якості.
Посилається на неправильність
вирішення заявленого нею позову у
частині відшкодування моральної шкоди.
Зазначає про те, що вона не була
належним чином повідомлена про час та
місце проведення судового розгляду
справи у місцевому суді у період з
квітня 2012 року. Просить судові рішення
щодо ОСОБА_3 скасувати, а справу
направити на новий судовий розгляд.

На касаційну скаргу потерпілої подано
заперечення представником цивільного
відповідача ДП «Південна залізниця»
ОСОБА_5 і захисником ОСОБА_1, яке
підтримав засуджений ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді, думки
прокурора та захисника ОСОБА_6,
які просили касаційну скаргу
потерпілої залишити без задоволення,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів дійшла наступного
висновку.

Відповідно до вимог ст.395 КПК України 1960
року касаційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість судових
рішень у тій частині, в якій вони були
оскаржені.

Доведеність винуватості та
правильність кваліфікації дій
ОСОБА_3 за ч.3 ст.276 КК України у
касаційній скарзі не заперечуються.

Істотних порушень
вимог кримінально-процесуального
закону, які перешкодили судам
постановити законні та обґрунтовані
судові рішення, не встановлено.

Проведення
відтворення обстановки та обставин
події не є обов'язком для органів
досудового слідства та суду, а тому не
проведення цієї слідчої дії, не є
порушенням вимог
кримінально-процесуального закону.

Одночасно та обставина, що справа була
направлена місцевим судом до суду
апеляційної інстанції через тривалий
час після подання апеляцій учасниками
процесу відповідно до ст.370 КПК України
1960 року не є підставою для скасування
постановлених по справі судових
рішень.

Як убачається з повідомлень про
вручення поштового відправлення
потерпіла ОСОБА_2 та її представник
належним чином повідомлялись про час
та місце проведення судового розгляду
справи щодо ОСОБА_3, у тому числі у
період з квітня 2012 року. При цьому у
матеріалах справі відсутні заяви
ОСОБА_2, подані після 18 січня 2012 року про
те, що вона заперечує проти розгляду
даної кримінальної справи у її
відсутність.

При призначенні ОСОБА_3
покарання судом ураховано тяжкість
вчиненого з необережності злочину,
дані про особу засудженого, те, що він в
сулу ст.89 КК України не судимий,
виключно позитивно характеризувався
за місцем проживання та роботи, щиро
розкаявся та активно сприяв розкриттю
злочину. Обтяжуючих покарання обставин
судом встановлено не було. Враховано
судом також неправомірну поведінку
потерпілого ОСОБА_4, який як практикант
провідника вагону пасажирського
поїзда, будучи в стані алкогольного
сп'яніння, проявив невиправдану
безпечністю поведінку при русі поїзда
та без будь-яких на те причин рухався із
вагона №14 у хвостовий вагон №15 поїзда
та разом з іншими зайшов у неробочий
тамбур хвостового вагона палити
цигарки при русі поїзда, що заборонено
як працівнику залізничного транспорту,
так і його пасажирам.

Призначене покарання відповідає
вимогам ст.65 КК України, є необхідним і
достатнім для виправлення ОСОБА_3 та
попередження вчинення нових злочинів.

Вважати це покарання надмірно м'яким
підстав немає.

Доводи потерпілої про
те, що при призначенні засудженому
покарання не було враховано тяжкості
вчиненого злочину та наслідків, що
настали, безпідставні, оскільки це було
враховано судом при кваліфікації дій
засудженого за ч.3 ст.276 КК України і
призначенні покарання у межах даної
статті кримінального закону.

Разом з тим, колегія
суддів погоджується з висновками
місцевого суду про те, що з урахуванням
конкретних обставин справи,
неправомірної поведінки потерпілого
ОСОБА_4, даних про особу засудженого,
виправлення ОСОБА_3 можливе зі
звільненням від відбування покарання з
умовою контролю за його поведінкою.

Твердження потерпілої
про те, що ОСОБА_3 вину не визнав, і не
відшкодував матеріальну шкоду, завдану
злочином, голослівні, оскільки, як
убачається з матеріалів справи,
засуджений повністю визнав свою вину,
активно сприяв розкриттю злочину, щиро
розкаявся у вчиненому, а шкоду не
відшкодував, в зв'язку із небажанням
потерпілої обговорювати розмір
відшкодування шкоди.

Правильність вирішення цивільного
позову у частині відшкодування
матеріальної шкоди потерпілою не
заперечується.

Розмір відшкодування ОСОБА_2 моральної
шкоди у сумі 50000 грн був визначений
судом відповідно до засад розумності і
справедливості, ураховуючи глибину
фізичних та душевних страждань
потерпілої, негативні наслідки, що
настали, а також тієї обставини, що
ОСОБА_3 вчинено необережний злочин.

При цьому судом також ураховано, що ПАТ
«Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС»»,
здійснило виплату страхового
відшкодування згідно Договору з
обов'язкового страхування пасажирів
від нещасних випадків на транспорті
№П/НФ-072231/НЮ спадкоємцю страхової
виплати - ОСОБА_7 в розмірі 51000 грн.

З урахуванням викладеного, підстав для
задоволення касаційної скарги
потерпілої ОСОБА_2 не встановлено.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960
року, пунктами 11, 15 розділу ХІ
Кримінального процесуального кодексу
України, колегія суддів

ухвалила:

вирок Калинівського районного суду
Вінницької області від 05 грудня 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 14 листопада 2013 року щодо
ОСОБА_3 залишити без зміни, а касаційну
скаргу потерпілої ОСОБА_2 - без
задоволення.

С у д д і:

______________________________________________________________ М.Й.
ВільгушинськийС.Г. ДембовськийМ.А.
Мороз