СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
м. Чернівці 09 січня 2007 року колегія суддів судової палати
в кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:
головуючого Колотило О.О.
суддів Гончарука Г.М., Струбіцької О.М.
за участю прокурора Сулятицького І.С.
при секретарі Ліхненко М.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні кримінальну справу за апеляцією заступника прокурора
Хотинського району Петровича В.В. на вирок
Хотинського районного суду Чернівецької області від 12 жовтня 2006р.
Цим вироком ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, уродженець та мешканець села
Клішківці, Хотинського району, Чернівецької області, раніше тричі судимий,
був засуджений за ст.
України на три роки шість місяців
позбавлення волі із застосуванням
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 року народження, уродженець та мешканець села Клішківці, Хотинського району, Чернівецької області, раніше тричі судимий, -
був засуджений за ст. ст. 185 ч. З, 296 ч. 2, 70,71 КК України на чотири роки
Згідно з вироком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
засуджені за те, що 8
червня 2006 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин, у стані
сп'яніння, за попередньою змовою
між собою, повторно, зламавши вхідні
Справа № 11-3/2007 р. Головуючий в І інстанції Мартинюк А.О.
Категорія ст.ст. 185 ч.3,
296 ч.2 КК України Доповідач: Колотило О.О.
проникли в будинок потерпілого ОСОБА_3, звідки таємно викрали належне
йому майно на загальну суму 2926
ОСОБА_2 також засуджено за ст. 296 ч.2 КК України.
9 січня 2007 року в ході розгляду справи в
апеляційному порядку встановлено, що суддя Хотинського
району суду Мартинюк А.О., який розглядав справу одноособово, не забезпечив повний,
всебічний та об'єктивний розгляд даної
кримінальної справи, допустив неналежне та несумлінне відношення до своїх службових обов'язків, що призвело до порушення загальних засад призначення засудженим
У відповідно ст. 65 КК України, призначаючи покарання у
кожному конкретному випадку, суд повинен враховувати ступінь тяжкості скоєного злочину, дані про особу винного та обставини справи, що
пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка
вчинила злочин має бути призначено покарання
необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про
практику призначення судами кримінального покарання"
визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину суди повинні виходити з
кваліфікації злочинів (ст. 12
КК),а також особливостей конкретного
злочину й обставин його вчинення (форми вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів
злочинної діяльності, роль кожного із
співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь
тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Ці вимоги закону суддя Мартинюк А.О. при призначенні Золотілову та ОСОБА_2
Так, злочин передбачений ст. 185 ч.3 КК України відноситься до тяжких, однак як вбачається з вироку (т. 2 а.с. 218), суд цю обставину при призначенні
засудженим покарання не врахував.
Також суд не взяв до уваги, що засуджені вчинили закінчений злочин, в їх діях містяться, крім кваліфікуючої ознаки проникнення
в житло, кваліфікуючі ознаки передбачені ч.2 ст. 185 КК України,
зокрема, повторність та попередня змова групи осіб.
Крім цього, в п. З Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року зазначено, що досліджуючи дані про особу підсудного
суд повинен з'ясувати його вік, стан здоров'я,
поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи
навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім'ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого
віку), його матеріальний стан, тощо.
З наявних у справі характеристик з місця проживання та копій вироків на засуджених (т. 1 а.с. № № 27-32, 36-37, т. 2 а.с. № № 199-203) видно, що вони характеризуються негативно,
зловживають спиртними напоями, на них неодноразово
надходили скарги в органи місцевого самоврядування, ОСОБА_1 засуджувався 23.10.1996 року за ст. 140 ч. З КК України 1960
3 року на три роки позбавлення волі із застосуванням
ст. 46-1 ЮС України 1960 року; 18.02.1998 року за ст. ст. 140 ч. З, 43 КК України на три роки шість місяців позбавлення волі; 16.10.1998 року за ст. ст. 17, 183 ч. 2, 43 КК України 1960 року на шість років вісім місяців
позбавлення волі: ОСОБА_2 13.02.2001 року за ст. ст. 140 ч. З, 44, 213 ч.3,42 КК України 1960 року на два роки позбавлення волі; 17.12.2002 року за ст. ст. 185 ч. 2, 69, 71 КК України на два роки один місяць позбавлення волі; 15.03.2006 року за ст. 185 ч. 2 КК України на три роки позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, однак, ці міри покарання виявились недостатніми для
виправлення засуджених та попередження
вчинення з їх боку нових злочинів.
Суд же ці дані про їх особи до уваги не взяв, внаслідок чого при санкції ст. 185 ч. З КК України
позбавлення волі необгрунтовано призначив
їм покарання ближче до мінімальної межі у виді трьох років шести місяців
Невірно суд і ряд обставин визнав такими, що пом'якшують покарання засуджених та деякі із встановлених обставин,
передбачених ст. 67 КК України, в порушення вимог ч. 2 цього закону не визнав такими, що обтяжують покарання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без наведення
мотивів свого рішення у вироку.
Так, з матеріалів справи вбачається, що злочин, передбачений ст. 185 ч. З КК України було розкрито, а викрадене виявлено в
результаті оперативно-розшукових заходів проведених
працівниками міліції, які і повернули викрадене
потерпілому (т. 1 а.с. № № 16-17, 21, 62), тому за таких умов визнання
обставиною, що пом'якшує покарання обох підсудних часткове незначне відшкодування родичам ОСОБА_1 завданої злочином
шкоди є необгрунтованим, про що свідчить і
відсутність у вироку суду вказівки про добровільність
таких дій з боку засуджених, тоді як добровільність відшкодування є обов'язковою ознакою п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.
Суд правильно у вироку зазначив, що ОСОБА_2 має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а ОСОБА_1 створив сім'ю і його
дружина вагітна, проте невірно ці обставини визнав
такими, що пом'якшують покарання, оскільки вони є даними, що
характеризують особи засуджених.
1 ч. 1 ст. 67 КК України
рецидив злочину є обставиною, що обтяжує покарання.
Стаття 34 КК України визначає рецидив злочину
як вчинення нового умисного злочину особою, яка має судимість за умисний
Як видно з наявних в справі копій вироків та документів (т. 2 а.с. № № 199-201, т. 1 а.с. № 36) ОСОБА_1 16.10.1998 року був засуджений за вчинення умисного злочину,
передбаченого ст. ст. 17, 183 ч. 2 КК України 1960 року на п'ять років позбавлення
волі, а ОСОБА_2 13.02.2001 року, крім інших злочинів, за вчинення умисного злочину, передбаченого ст. 213 ч. З КК України 1960
року, які не впливають на кваліфікацію скоєного засудженими нового умисного злочину, передбаченого ст. 185 ч. З КК України, тому утворюють для них
рецидив злочину, однак суд цю обставину
що обтяжує покарання засуджених і своє рішення в порушення вимог ч. 2 ст. 67 КК України у вироку не мотивував.
У відповідності до ст. 75 КК України звільнення від відбування
покарання з випробуванням застосовується до осіб з
урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших
обставин справи, які дають можливість суду зробити висновок, що
виправлення засудженого можливе без відбування покарання.
Як вбачається з вироку (т. 2 а.с. З 218), суд в порушення вимог цього закону та п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального
покарання" рішення про звільнення засудженого ОСОБА_1
від відбування покарання з випробуванням не мотивував,
внаслідок чого, беручи до уваги тяжкість вчиненого ним злочину та дані про
його особу, що він негативно характеризується і неодноразово притягався до
кримінальної відповідальності помилково
застосував до нього ст. 75 КК України.
Про необґрунтованість звільнення ОСОБА_1 від призначеного покарання з випробуванням свідчить і те, що він 23.10.1996 року був засуджений за ст. 140 ч. З КК України 1960 року на три роки позбавлення волі із застосуванням ст. 46-1 КК України 1960 року і в період відстрочки виконання вироку вчинив новий злочин, передбачений ст. 140 ч. З КК України 1960 року, за який був засуджений із призначенням покарання за
сукупністю вироків, судимості за які не погашені.
За таких обставин, апеляційний суд вирок щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині призначеного їм покарання і звільнення
ОСОБА_1 від його відбування скасував та постановив свій вирок, яким призначив засудженим за ст. 185 ч. З КК України більш суворе
Наведені факти свідчать, що суддя Мартинюк А.О., який розглядав справу одноособово, в порушення вимог ст. 6 Закону України "Про статус суддів" та кримінально-процесуального законодавства не забезпечив
повний, всебічний і об'єктивний розгляд
даної кримінальної справи, допустив неналежне та
несумлінне відношення до своїх службових обов'язків, що призвело до порушення загальних засад призначення засудженим покарання.
Оскільки саме через покарання реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації
покарання, порушення загальних засад його призначення
викликає справедливу критику з боку суспільства судової системи в
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 380, 23-2 КПК України, колегія судців судової палати у
кримінальних справах Апеляційного суду Чернівецької області, -
Про факт порушення суддею Хотинського району Мартинюком А.О. при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2
вимог ст. 6 Закону України "Про статус
судців ", не забезпечення ним повного,
всебічного і об'єктивного розгляду даної
кримінальної справи, неналежне та несумлінне відношення до своїх службових обов'язків, що
призвело до порушення загальних засад призначення
засудженим покарання довести до відома
Ради суддів Чернівецької області та голови Хотинського районного суду для вжиття заходів по усуненню зазначених в
окремій ухвалі недоліків.
Про вжиті заходи необхідно повідомити Апеляційний суд Чернівецької області
в установлений законом місячний строк.
Окрема ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного
Суду України протягом одного місяця з моменту її проголошення.