Справа № 460/3139/13-к Головуючий у 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11/783/251/14 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1, ч.2 ст. 125 КК України, ОСОБА_8 за ч.1 ст. 125 КК України, ОСОБА_9 за ч.1 ст. 125 КК України за апеляціями засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше не

судимий, проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

засуджений за ч.1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн., за ч.2 ст. 125 КК України до покарання у виді обмеження волі на 1 (один) рік.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання 1 (один) рік обмеження волі.

Відповідно до ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_7 підписку про невиїзд скасовано;

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судима,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

засуджена за ч.1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Відповідно до ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_8 підписку про невиїзд скасовано;

ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_3 , раніше не судима,

проживає за адресою:

АДРЕСА_2 ,

засуджена за ч.1 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Відповідно до ст. 49, ч.5 ст. 74 КК України ОСОБА_9 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Запобіжний захід ОСОБА_9 підписку про невиїзд скасовано.

Цивільний позов ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 2000 (дві тисячі) грн., стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 1000 (одну тисячу) грн.

Цивільний позов ОСОБА_8 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 5000 (п`ять тисяч) грн.

Цивільний позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 3000 (три тисячі) грн.

ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 04 квітня 2009 року близько 22.00 год. поблизу будинку АДРЕСА_3 на ґрунті неприязних відносин, під час сутички умисно наніс удари руками та ногами ОСОБА_8 , чим спричинив їй чотири синці на правому стегні, синець на лівому стегні, синець на правій гомілці, синець на лівій сідниці, по одному синцю на обох плечах, садно на нижній мочці правого вуха, струс головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я; а також на ґрунті неприязних відносин під час сутички умисно наніс ОСОБА_9 удари руками, чим спричинив їй синець на шиї зліва, синець на грудній клітці зліва, синець на правому плечі, синець на лівому передпліччі, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 визнані винними у тому, що вони 04 квітня 2009 року близько 22.00 год. поблизу будинку АДРЕСА_3 на ґрунті неприязних відносин умисно нанесли удари руками ОСОБА_7 , чим спричинили йому два синці на передній поверхні грудної клітки, два синці на лівому плечі та синець на лівому стегні, що відносяться до легких тілесних ушкоджень.

На вирок суду засуджені ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 подали апеляції.

В апеляції засуджений ОСОБА_7 просить вирок в частині його засудження скасувати та постановити новий, яким його виправдати та відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Вважає вирок частково незаконним і покликається на такі доводи: судом не дотримано вимог ст. 323 КПК України 1960 року щодо обґрунтованості вироку в частині визнання його винним; викладені у вироку висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні; доведеність його вини у заподіянні легкого тілесного ушкодження ОСОБА_9 доказами не підтверджується; покликання суду на висновок судово-медичної експертизи, згідно з яким в ОСОБА_9 виявлено тілесні ушкодження, як на доказ його вини, є некоректним, оскільки сам по собі висновок експертизи лише встановлює характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень і не доводить винність особи у заподіянні тілесних ушкоджень; висновок суду про його винуватість у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_9 ґрунтується на показаннях підсудних-потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які є зацікавленими в уникненні кримінальної відповідальності; їх показання покладені в основу обвинувального вироку та не перевірені іншими доказами у справі, зокрема, його показаннями та показаннями свідка ОСОБА_10 ; судом встановлено, що ОСОБА_8 була ініціатором конфлікту, який в подальшому призвів до бійки, і саме ОСОБА_8 повинна нести відповідальність за бійку; його безпідставно засуджено, оскільки він ні ОСОБА_8 , ні ОСОБА_9 не бив, що підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

В апеляції засуджена ОСОБА_8 просить вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 частково моральної шкоди скасувати та постановити свій вирок, яким стягнути на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, визнати її невинною та винести виправдувальний вирок у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. Вважає вирок незаконним, несправедливим і покликається на такі доводи: судом допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, викладений у вироку висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність. Порушені положення ч.2 ст. 49 КК України, згідно з якими перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила злочин, ухиляється від слідства або суду. ОСОБА_7 , вчинивши злочин, ухилявся від суду, не з`являвся, коли виносились постанови про його примусовий привід. Статтю 49 КК України суд застосував до ОСОБА_7 в порушення вимог ст. 2 КПК України 1960 року. Порушуючи щодо ОСОБА_7 справу, суд не обрав йому запобіжного заходу. Порушені вимоги ст. 36 КК України (в частині засудження її матері ОСОБА_9 ). Суддями порушені вимоги п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу в частині нерозумної тривалості розгляду кримінальної справи та права на ефективний засіб правового захисту. Суд визнав її винною на підставі неправдивих показань ОСОБА_10 та матері останньої - ОСОБА_11 , які є зацікавленими особами. Суд не дав оцінки тому факту, що ОСОБА_10 після скоєння злочину ОСОБА_7 укривала його від правоохоронних органів, лише в 2014 році з`явилась свідок ОСОБА_11 , яка дала неправдиві й суперечливі показання. Висновки суду про те, що вона була ініціатором конфлікту і що бійка була обопільна, а також щодо активної участі ОСОБА_9 у конфлікті та сутичці, є невірними. ОСОБА_9 не дозволяла ОСОБА_7 бити її ( ОСОБА_8 ). За час розгляду справи вона на дорогу до суду та на придбання ліків затратила більше 3000 грн. Судом не стягнуто з ОСОБА_7 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 706 грн. 05 коп., хоча суд оголошував, які медикаменти були куплені нею під час стаціонарного лікування у зв`язку із заподіяними тілесними ушкодженнями, а також довідку про те, що черепно-мозкова травма дала негативні наслідки. Отримавши травму 04 квітня 2009 року, вона перебувала на стаціонарному лікуванні по 27 квітня 2009 року, в зв`язку з отриманою травмою змушена постійно приймати ліки та відчуває постійний головний біль, змушена змінювати своє життя, жити з почуттям страху. Не погоджується з рішенням суду про стягнення з неї 2000 грн. на користь ОСОБА_7 , оскільки останній не звертався в медичний заклад за медичною допомогою, ховався від міліції, вона йому ударів не наносила. Просить відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000 грн., оскільки вона, крім моральних страждань та постійного болю голови, затрачає кошти на ліки у зв`язку з черепно-мозковою травмою, стала різко погіршуватись пам`ять.

В апеляції засуджена ОСОБА_9 просить вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 частково моральної шкоди скасувати та постановити свій вирок, яким стягнути на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, визнати її невинною та винести виправдувальний вирок у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину. В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що судом першої інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність викладеного у вироку висновку суду фактичним обставинам справи, однобічність судового слідства, порушення вимог ст. 2 КПК України. У вироку не вказано способу, яким було заподіяно легке тілесне ушкодження ОСОБА_7 . Суд не з`ясував, за яких обставин у ОСОБА_7 могло виникнути легке тілесне ушкодження, не допитав з цього приводу експерта, який проводив судово-медичну експертизу, і не виконав вимоги, викладені в ухвалі апеляційного суду від 02.08.2013 року. Коли ОСОБА_7 почав бити ОСОБА_8 , вона змушена була підійти до дочки, щоб не дати можливості ОСОБА_7 бити ОСОБА_8 . ОСОБА_7 відштовхував її від дочки, став її шарпати, наносити удари. Її дії не становили суспільної небезпеки, вона не заподіяла істотної шкоди ОСОБА_7 . Вважає, що згідно зі ст. 11 КК України її дії не є злочином. Висновок суду про доведеність її вини у вчиненні злочину є необґрунтованим та невірним. Суд не дотримав вимог ч.2 ст. 49, ч.1 ст. 50 КПК України 1960 року, порушив вимоги ст. 148 КПК України 1960 року й безпідставно обрав щодо неї запобіжний захід. Порушені вимоги ст. 36 КК України, так як вона перешкоджала ОСОБА_7 бити ОСОБА_8 , захищала свою дочку від суспільно-небезпечного посягання ОСОБА_7 , ставши між нею та ОСОБА_7 , щоб він більше не міг її бити. Вона не перевищила меж необхідної оборони. Порушені положення ч.2 ст. 49 КК України, згідно з якими перебіг давності зупиняється, якщо особа, яка вчинила злочин, ухиляється від слідства або суду. ОСОБА_7 , вчинивши злочин, ухилявся від суду, не з`являвся, коли виносились постанови про його примусовий привід. Статтю 49 КК України суд застосував до ОСОБА_7 в порушення вимог ст. 2 КПК України 1960 року. Суд визнав її винною на підставі неправдивих показань ОСОБА_10 та її матері ОСОБА_11 , які є зацікавленими особами. Суд не дав оцінки тому факту, що ОСОБА_10 після скоєння злочину ОСОБА_7 укривала його від правоохоронних органів, лише в 2014 році з`явилась свідок ОСОБА_11 , яка дала неправдиві й суперечливі показання. Висновки суду про те, що ініціатором конфлікту була ОСОБА_8 і що бійка була обопільна, а також щодо її активної участі у конфлікті та сутичці, є невірними. ОСОБА_7 звернувся в міліцію із заявою, щоб уникнути відповідальності. Правдиві показання давала свідок ОСОБА_12 , яка була очевидцем події. Судом порушені вимоги п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції в частині нерозумної тривалості розгляду кримінальної справи та права на ефективний засіб правового захисту. Суд у вироку не навів мотивів, з яких виходив, визначаючи розмір моральної шкоди. Вона переносить стрес, коли бачить, як страждає її дочка від негативних наслідків черепно-мозкової травми. Судом не перевірено, в чому полягає завдана ОСОБА_7 моральна шкода, яким критерієм вона виміряна, адже він ні після події, ні в подальшому не звертався за медичною допомогою. Не погоджується з рішенням суду про стягнення з неї 1000 грн. на користь ОСОБА_7 , оскільки останній за медичною допомогою не звертався, ховався від міліції, синці у ОСОБА_7 могли виникнути від того, що він переносив мішки. Просить відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 20000 грн.

В ході апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_7 дав пояснення з приводу поданої ним апеляції, покликаючись на викладені в ній доводи, виступив у судових дебатах та з останнім словом. ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_5 просять вирок в частині засудження ОСОБА_7 скасувати, справу щодо нього закрити за відсутністю в його діях складу злочину, а апеляцію засуджених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що 04 квітня 2009 року тілесні ушкодження були заподіяні йому дружиною ОСОБА_8 та тещею ОСОБА_9 , які підійшли до нього, напали на нього, наносили йому удари руками в різні частини тіла, в пах, в груди, в результаті чого йому були заподіяні тілесні ушкодження. Він відбивався від них, відштовхував ОСОБА_8 від себе, а ОСОБА_9 взагалі не чіпав. Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були очевидцями події. Від суду він не ухилявся, не переховувався, на виклики суду з`являвся, за винятком, коли знаходився на заробітках. Заперечує проти звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття щодо нього справи, оскільки на це не погоджуються ОСОБА_8 і ОСОБА_9 .

Засуджена ОСОБА_8 дала пояснення з приводу поданої нею апеляції, покликаючись на викладені в ній доводи, виступила в судових дебатах та з останнім словом. ОСОБА_8 та її захисник адвокат ОСОБА_6 просять вирок в частині засудження ОСОБА_8 скасувати й справу щодо неї закрити на підставі п.2 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в її діях складу злочину, в частині вирішення цивільного позову вирок змінити, стягнувши з ОСОБА_7 на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, а апеляцію засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_8 спочатку пояснила, що 04 квітня 2009 року біля 22.00 год. вона йшла по вулиці сама й побачила, як ОСОБА_7 вийшов з машини. Знаючи, чого можна чекати від ОСОБА_7 , вона подзвонила своїй матері ОСОБА_9 і сказала, щоб та підійшла на АДРЕСА_3 . На її запитання, чи знає він, що їсть його дитина, ОСОБА_7 почав її бити руками та ногами. У той момент, коли ОСОБА_7 продовжував її бити, підбігла ОСОБА_9 і стала обороняти її. Від ударів ОСОБА_7 їй стало погано, у неї з вуха текла кров і вона сіла на лавку. Коли вона присіла на лавку, ОСОБА_7 їй більше ударів не наносив. Зі свідком ОСОБА_12 вона проживає в одному будинку й товаришує з нею. Свідок ОСОБА_12 бачила подію, а свідок ОСОБА_10 очевидцем події не була, так як з місця події поїхала. Ударів ОСОБА_7 вона не наносила.

Після дачі пояснень засудженою ОСОБА_9 засуджена ОСОБА_8 пояснила, що апеляційному суду вона сказала правду, крім того, що нібито матері з нею не було і що вона подзвонила матері по телефону. В дійсності ОСОБА_9 на вулиці була з нею. Не погоджується на звільнення її від кримінальної відповідальності та на закриття справи щодо неї на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Засуджена ОСОБА_9 дала пояснення з приводу поданої нею апеляції, покликаючись на викладені в ній доводи, виступила в судових дебатах та з останнім словом, просить вирок в частині її засудження скасувати й справу щодо неї закрити на підставі п.2 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю в її діях складу злочину, в частині вирішення цивільного позову вирок змінити, стягнувши з ОСОБА_7 на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, а апеляцію засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

ОСОБА_9 апеляційному суду пояснила, що вони з дочкою ОСОБА_8 йшли разом по вулиці. ОСОБА_8 побачила ОСОБА_7 , підбігла до нього поговорити, але він став дочку бити по грудях, по бедрах, по голові. Коли ОСОБА_8 схилилась на лавці, ОСОБА_7 перестав дочку бити і більше ударів не наносив. Вона підбігла до ОСОБА_7 , коли дочка уже сиділа на лавці. ОСОБА_7 відштовхував її руками в груди, плечі, шию, вдарив її в груди, в результаті чого їй були заподіяні синці на плечах, грудній клітці, шиї. Ударів ОСОБА_7 вона не наносила. Просить стягнути з ОСОБА_7 на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди, щоб вона мала кошти годувати його дитину. Не погоджується на звільнення її від кримінальної відповідальності та закриття справи щодо неї на підставі ст. 49 КК України в зв`язку із закінченням строків давності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засуджених потерпілих, обговоривши наведені в апеляціях доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляції ОСОБА_7 , ОСОБА_9 задоволенню не підлягають, а апеляція ОСОБА_8 підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим, вмотивованим і відповідає фактичним обставинам справи.

Такий висновок підтверджується сукупністю зібраних і перевірених у судовому засіданні доказів, яким суд дав належну оцінку й навів у вироку, зокрема: показаннями засуджених про те, ким і за яких обставин кожному з них були заподіяні тілесні ушкодження; висновками судово-медичних експертиз №314/2011, №315/2011, №316/2011 від 10.08.2011 року щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, виявлених у ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , їх характеру, локалізації, механізму та часу заподіяння (т.1 а.с.74-80); показаннями в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Апеляційні доводи засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про невідповідність вироку вимогам кримінально-процесуального закону, а висновків суду фактичним обставинам справи, про істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, однобічність судового розгляду колегія суддів вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Твердження засуджених в апеляціях про відсутність в їх діях складу злочину не відповідають фактичним обставинам справи, а тому колегія суддів їх до уваги не бере.

У справі достовірно встановлено той факт, що 04 квітня 2009 року близько 22.00 год. між ОСОБА_7 , з одного боку, та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , з другого боку, мала місце взаємна бійка, яка виникла на ґрунті особистих неприязних відносин й наслідками якої стало заподіяння засудженим тілесних ушкоджень.

Об`єктивними доказами отримання засудженими тілесних ушкоджень 04 квітня 2009 року є висновки судово-медичних експертиз №314/2011, №315/2011, №316/2011 від 10.08.2011 року, згідно з якими виявлено ушкодження: у ОСОБА_9 легкі тілесні ушкодження синець на шиї зліва, синець на грудній клітці зліва, синець на правому плечі та синець на лівому передпліччі, які утворились від контактів з тупими предметами, можливо, 04 квітня 2009 року; у ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я чотири синці на правому стегні, синець на лівому стегні, синець на правій гомілці, синець на лівій сідниці, по одному синцю на обох плечах, садно на нижній мочці правого вуха, струс головного мозку, які утворились від контактів з тупими предметами, можливо, 04 квітня 2009 року; у ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження два синці на передній поверхні грудної клітки, два синці на лівому плечі та синець на лівому стегні, які утворились від контактів з тупими предметами, можливо, 04 квітня 2009 року (т.1 а.с.74-80).

Фактичні дані щодо ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, їх характеру, локалізації, механізму та часу заподіяння, закріплені у висновках судово-медичних експертиз №314/2011, №315/2011, №316/2011 від 10.08.2011 року, відповідають критеріям належності, допустимості та достовірності доказів.

Характер, локалізація у засуджених тілесних ушкоджень та механізм їх заподіяння повністю підтверджують показання засуджених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в тій частині, коли і яким способом вони були їм заподіяні, а також свідчать, що умислом засуджених охоплювалось спричинення тілесних ушкоджень.

З наведеного вбачається, що засудженими ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 були вчинені умисні протиправні дії, наслідком яких стало заподіяння засудженим ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я потерпілій ОСОБА_8 та легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , а засудженими ОСОБА_9 та ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_7 .

Тому висновки суду про наявність в діях ОСОБА_7 складу злочинів, передбачених ч.1 ст. 125, ч.2 ст. 125 КК України, а в діях ОСОБА_8 та ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції в сукупності з іншими доказами у справі дав оцінку показанням засуджених в тій частині, що вони ударів не наносили й тілесних ушкоджень не заподіювали, й правильно не взяв їх до уваги, розцінивши як такі, що дані з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

На виконання вимог закону суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно розглянув усі обставини справи в їх сукупності, поклав в основу вироку об`єктивні докази, досліджені в судовому засіданні, та дійшов правильного висновку про доведеність винуватості засуджених у вчиненні злочинів.

З огляду на викладене колегія суддів вважає необґрунтованими також апеляційні доводи ОСОБА_7 щодо неправильної оцінки судом доказів у справі, зокрема, висновків судово-медичних експертиз та показань ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Твердження апелянтів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про неправильне застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 49 КК України та порушення в зв`язку з цим вимог ст. 2 КПК України 1960 року є необґрунтованим.

Оскільки подія злочину мала місце 04 квітня 2009 року, то відповідно до ч.1 ст. 49 КК України строк давності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, закінчився 04 квітня 2011 року, а за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, - 04 квітня 2012 року.

У матеріалах справи відсутні дані про те, що ОСОБА_7 (щодо якого не було обрано запобіжного заходу) в цей період ухилявся від суду й що в зв`язку з цим перебіг давності зупинявся. Неявки ОСОБА_7 в окремі судові засідання, в тому числі й з поважних причин, не можуть розцінюватись як ухилення від суду, а клопотання про застосування до нього запобіжного заходу учасники процесу до 08 листопада 2013 року суду не заявляли (т.1 а.с.194-199).

Покликання засуджених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на невідповідність вироку суду вимогам КПК України, на те, що у вироку не вказано способу заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , є безпідставними.

Мотивувальна частина вироку відповідає вимогам ст. 334 КПК України 1960 року, в тому числі, й щодо зазначення при формулюванні обвинувачення способу вчинення ОСОБА_7 злочину умисного нанесення ударів руками та ногами ОСОБА_8 та умисного нанесення ударів руками ОСОБА_9 (т.2 а.с.40).

Викладені в апеляції позиції ОСОБА_9 є суперечливими. Так, ОСОБА_9 стверджує, що вона ударів ОСОБА_7 не наносила і одночасно покликається на положення КК України, які презюмують вчинення особою діяння, що містить ознаки злочину (ст. 11 КК України), та заподіяння при необхідній обороні тому, хто посягає, шкоди (ст. 36 КК України). При цьому, зазначивши в апеляції, що її дії не заподіяли істотної шкоди ОСОБА_7 і вона не перевищила меж необхідної оборони, ОСОБА_9 фактично підтвердила вчинення нею щодо ОСОБА_7 відповідного діяння. З врахуванням обставин справи, в суду не було підстав для застосування положень ст. ст. 11, 36 КК України.

Як на однобічність судового слідства засуджена ОСОБА_9 покликається на те, що суд першої інстанції не з`ясував, за яких обставин у ОСОБА_7 могло виникнути тілесне ушкодження, не допитав з цього приводу судово-медичного експерта і не виконав вимоги, викладені в ухвалі апеляційного суду від 02.08.2013 року. Можливо синці у нього виникли від того, що він переносив мішки з картоплею.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції повно й всебічно дослідив обставини справи, в тому числі й щодо заподіяння ОСОБА_7 умисного легкого тілесного ушкодження, й свої висновки виклав у вироку.

Те, що в суді першої інстанції не було допитано експерта, який проводив судово-медичні експертизи, не вплинуло на правильність і законність судового рішення.

До того ж при апеляційному розгляді справи на запропоноване судом до обговорення питання про проведення у справі судового слідства та допит судово-медичного експерта всі учасники процесу, в тому числі апелянти ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , заявили, що не потрібно проводити судове слідство та допитувати судово-медичного експерта. Засуджені підтвердили, що вони дійсно давали експерту такі пояснення, які викладені з їх слів у висновках експертизи.

Щодо дотримання судом вимог ч.2 ст. 49, ч.1 ст. 50 КПК України 1960 року, то з протоколів судового засідання вбачається, що ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 мали процесуальні статуси і підсудних, і потерпілих, їх позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції вирішені, а процесуальні права як підсудних, потерпілих і цивільних позивачів забезпечені.

Колегія суддів погоджується з висновком суду стосовно ступеню участі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у бійці між ними та ОСОБА_7 , оскільки ці висновки ґрунтуються на доказах, які були повно, всебічно та об`єктивно досліджені судом.

Суд першої інстанції правильно покликався у вироку на показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , оскільки ці показання в цілому узгоджуються між собою, а в сукупності з іншими доказами у справі дали підстави для висновку про те, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 мав місце конфлікт, який переріс в обопільну бійку, під час якої і були заподіяні сторонам умисні легкі тілесні ушкодження. Показання свідків жодну із сторін не виправдовують.

Твердження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про давання свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 суперечливих і неправдивих показань матеріалами справи не підтверджуються.

Доводи в апеляціях ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про порушення положень ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не спростовують правильності висновків суду про винуватість засуджених у вчиненні злочинів і не можуть бути підставою для скасування судового рішення та закриття кримінальної справи на підставі п.2 ст. 6 КПК України 1960 року за відсутністю складу злочину (як про це просять засуджені).

Покликання ОСОБА_9 на порушення судом вимог ст. 148 КПК України 1960 року при застосуванні до неї запобіжного заходу не стосуються питання винуватості засудженої у вчиненні злочину і не оспорюють правильності викладених у вироку висновків суду.

В апеляції однією з підстав скасування вироку ОСОБА_8 зазначає те, що судом не стягнуто з ОСОБА_7 на її користь матеріальної шкоди в розмірі 706 грн. 05 коп., які вона витратила на придбання медикаментів. Між тим цивільного позову про відшкодування майнової шкоди ОСОБА_8 не пред`являла, такий в матеріалах справи відсутній. Відповідно суд першої інстанції правильно зазначив у вироку, що з позовом про відшкодування матеріальної шкоди потерпілі до суду не зверталися, що не позбавляє їх права звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

ОСОБА_7 просить відмовити в задоволенні цивільних позовів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

ОСОБА_9 просить стягнути з ОСОБА_7 на її користь 20000 грн. відшкодування моральної шкоди й аргументує тим, що вона переносить стрес, коли бачить, як страждає її дочка ОСОБА_8 від негативних наслідків черепно-мозкової травми, і що ці кошти потрібні, щоб годувати дитину ОСОБА_7 , яка проживає з нею та ОСОБА_8 .

Дані апеляційні вимоги задоволенню не підлягають. Колегія суддів приходить до висновку, що цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди вирішені з дотриманням вимог закону, з врахуванням характеру та обсягу моральних страждань ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , а наведені засудженою ОСОБА_9 обставини не є підставою для збільшення суми стягнення з ОСОБА_7 .

Разом з тим, на думку колегії суддів, суд при вирішенні цивільного позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди не в повній мірі врахував характер та обсяг моральних страждань ОСОБА_8 .

Винними діями ОСОБА_7 . ОСОБА_8 заподіяна моральна шкода, яка полягає в моральних переживаннях і стражданнях, що їх зазнала потерпіла в зв`язку ушкодженням здоров`я, одержанням черепно-мозкової травми та тривалим перебуванням на лікуванні. З урахуванням характеру та обсягу моральних страждань і переживань, глибини фізичних страждань, порушення звичного способу та ритму життя ОСОБА_8 , завдана моральна шкода підлягає відшкодуванню в розмірі 15 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності та справедливості. Вказану суму слід стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 , збільшивши суму стягнення та змінивши в цій частині вирок.

У решті вирок як такий, що постановлений з дотриманням вимог ст.ст. 321-339 КПК України 1960 року, є законним і обґрунтованим, слід залишити без зміни.

Колегія суддів звертає увагу на необхідність виправлення судом першої інстанції описки в імені по батькові ОСОБА_9 відповідно до її паспортних даних (т.1 а.с.55а).

Керуючись ст.ст. 365, 366, 367 КПК України 1960 року, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляцію ОСОБА_8 задоволити частково; апеляції ОСОБА_7 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 25 квітня 2014 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 змінити в частині задоволення цивільного позову ОСОБА_8 .

Збільшити суму стягнення з ОСОБА_7 і стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. відшкодування моральної шкоди.

У решті вирок залишити без зміни.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4