Провадження 1-кс/127/6960/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2013 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області Ковбаса Ю.П., при секретарі Коровай А.А., за участю прокурора Ільніцького І.І., захисника ОСОБА_1, перекладача ОСОБА_2, особи щодо якої застосовано екстрадиційний арешт ОСОБА_3, розглянувши скаргу ОСОБА_4 на постанову про видачу особи (екстрадиції), -

ВСТАНОВИВ:

10.12.2013 року до суду надійшла скарга ОСОБА_4 на постанову про видачу особи (екстрадиції), яка мотивується тим, що до Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_4 для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «д» ч. 2 ст. 126 КК РФ («викрадення людини, вчинене щодо заввідомо неповнолітнього»). За своїм складом цей злочин відповідає ч. 2 ст. 146 КК України і є злочином середньої тяжкості.

Так, ОСОБА_3 був затриманий 10 вересня 2013 року в селищі Трудове, Піщанського району Вінницької області.

12 вересня 2013 року ухвалою Піщанського районного суду Вінницької області до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадицій ний арешт) до Російської Федерації до вирішення питання про видачу особи, але не більше 12 місяців. Ухвала залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 01.10.2013 року.

20 листопада 2013 року заступник Генерального прокурора України видала постанову про видачу особи (екстрадицію), якою постановлено видати до Російської Федерації ОСОБА_4 для прагнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого п. «д» ч. 2 ст. 126 КК РФ.

ОСОБА_3 був ознайомлений із рішенням про видачу 25 листопада 2013 року.

Так, відповідно до положень ч. 3 ст. 590, ч. 1 ст. 591 КПК України дане рішення може бути оскаржено.

Так, ОСОБА_3 у своїй скарзі наголошує на тому, що запит Генеральної прокуратури Російської Федерації містить неправдиві відомості, які є предметом обовязкової перевірки відповідно до міжнародних зобовязань України.

Крім того, ОСОБА_3 посилається на ст. 12 Європейської конвенції про видачу правопорушників (Париж 1957 рік), якою встановлено, що запит про екстрадицію супроводжується копією відповідних законодавчих актів або, коли це неможливо, викладом відповідного закону і, по можливості, як найточнішим описом відповідної особи, а також будь-якою іншою інформацією, яка може сприяти встановленню її особистості та громадянства.

Також, ОСОБА_3 у своїй скарзі посилається на ст. 58 Конвенції СНД про правову допомогу і правомірні відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Мінськ, 1993 рік) встановлено, що вимога про видачу повинна містити прізвище, імя, по батькові особи, що підлягає видачі, її громадянство, місце проживання або перебування, по можливості опис зовнішності й інших відомостей про особу.

Так, у постанові яку ОСОБА_3 оскаржує зазначено, що відповідно до запиту останній є громадянином ОСОБА_5.

На думку скаржника зазначенні вище відомості неправдиві і суперечать положенням вище зазначених міжнародних договорів, оскільки скаржник хоча за національністю є грузином, проте громадянство ОСОБА_5 він не мав. Так, як до міжетнічних сутичок під час російсько-грузинської війни (серпень 2008 року) він проживав у південноосетинському місті Цхінвал та мав громадянство ОСОБА_6 Південна Осетія, що підтверджується паспортом ОСОБА_6 Південна Осетія на його імя, з яким ОСОБА_3 перетнув російсько-український кордон. Згодом цей паспортний документ, як і інші посвідчення його особи, були вилучені при затриманні працівниками Корольовського районного відділу УМВС України у Житомирській області.

Крім того, ОСОБА_3 у своїй скарзі мотивує її також і тим, що ОСОБА_6 Південна Осетія не визнається Україною, тому на підставі листа Державної міграційної служби України від 13.11.2013 року №Р-12807 та до ОСОБА_2 МЗС України від 09.10.2013 року №913/36-172/3-2434 громадян ОСОБА_6 Південної Осетії державним органам України слід вважати, апатридами.

Однак, як зазначає скаржник у своїй скарзі ОСОБА_6 Південна Осетія визнається Російською Федерацією. На підставі вищевказаного, скаржник не бачить будь-яких причин вважати його громадянином ОСОБА_5.

Тому на думку скаржника під час екстрадиційної перевірки не було відкинуто всі розумні сумніви щодо тотожності останнього особі відповідно до якої здійснювався екстрадиційний запит, а видача на його думку особи за запитом, що містить неправдиві відомості суперечила б міжнародним зобовязанням України.

Так, ОСОБА_3 у своїй скарзі посилається на положення п. 3 ч.1 ст. 589 КПК України, відповідно до яких у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу.

Обчислення строків давності проводиться за законодавством запитуваної, а не запитуючої сторони. Так, скаржник мотивує свою скаргу тим, що злочин який інкримінується йому за своїм складом відповідає ч. 2 ст. 146 КК України і є злочином середньої тяжкості, при визначенні строків давності до нього має бути застосовані положення п. 3 ч.1 ст. 49 КК України, а саме 5 років у разі вчинення злочину середньої тяжкості.

Так, скаржник мотивує свою скаргу тим, що початковим моментом перебігу давності є день, коли злочин був закінчений (завершений). Викрадення людини є закінченим з моменту заволодіння нею і фактичного початку обмеження її волі.

Так, постанова якою скаржник був притягнутий як обвинувачений датована 22.12.2009 року. Крім того, скаржник у своїй скарзі зазначив, що заява про викрадення була подана його колишньою дружиною і стосується їх спільної дитини, ОСОБА_7. Приводом як зазначає скаржник подання заяви його дружиною стали події серпня 2008 року, внаслідок яких скаржник був вимушений разом із дитиною тікати від збройного конфлікту. Наразі дитина знаходиться у Москві з матір'ю та її безпеці, наскільки відомо, нічого не загрожує.

Також, скаржник зазначив, що у документі Управління ДМС України у Вінницькій області «Реєстраційний листок на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 18.10.2012 р. зазначаються наступні пункти, а саме: « 2. Виїзд з останньої країни постійного проживання. 2.1. Дата виїзду за межі останньої країни постійного проживання - 2008 р. вересень». ОСОБА_3 у своїй скарзі зазначає, що два незалежні одне від одного джерела вказують на те, що останнім днем події, яка могла кваліфікуватись як злочин, з приводу якого запитується видача, є ЗО вересня (останній день місяця) 2008 року».

Тому на думку скаржника, з моменту вчинення ним злочину минуло більше як пять років, що робить можливим на його думку зробити висновок про те, що встановлений строк давності в КК України закінчився тому у його видачі (екстрадиції) слід відмовити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 589 КПК України, а твердження яке закріплене в оскаржуваній скаржником постановою, а саме: «передбачений ст. 49 КК України строк давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за цей злочин не закінчився» на думку ОСОБА_3 є необґрунтованим, безпідставним і таким, що суперечить законодавству України.

На думку скаржника, оскаржувана постанова має і інші порушення, які зумовлені з численними порушеннями самої процедури екстрадиційної перевірки, що в результаті призводить до неповноцінної реалізації права на захист скаржника.

Так, порушення законодавства України полягає на думку ОСОБА_3, у тому, що в п. 2 резолютивної частини оскаржуваної постанови неправильно роз'яснено право на оскарження: вказується неіснуючий «Староміський районний суд». Ряд процесуальних документів надавалися йому органами прокуратури на українській мові, яку він не розуміє, без відповідного перекладу. Крім того, ОСОБА_3, у своїй скарзі зазначив, що неодноразово його кореспонденція затримувалася і продовжує затримуватися державними органами (судовими органами, Піщанською виправною колонією № 59 та Вінницькою установою виконання покарань № 1), підтвердженням чого слугує на його думку лист Прокуратури Вінницької області від 23.10.2013 р. № 16-1923-13.

Враховуючи зазначене скаржник вважає, що таким чином існують усі підстави вважати прийняте рішення про його видачу (екстрадицію), неправомірним, та таким що підлягає скасуванню відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 591 КПК України, оскільки були порушені приписи ч. 1 ст. 589 КПК України, згідно з якою у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо: (3) закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу; (5) видача особи (екстрадиція) суперечить зобов'язанням України за міжнародними договорами України; (6) наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.

Крім того, ОСОБА_3 зазначив, що існують і інші підстави, що перешкоджають його видачі (екстрадиції) за законодавством України, тому на його думку висновок перевірки про відсутність таких обставин є передчасним.

Так, ОСОБА_3 зазначив у своїй скарзі, що 26.11.2013 року подав заяву про визнання його біженцем, на даний час за його словами дана заява перебуває на розгляді в Управлінні Державної міграційної служби України у Вінницькій області. Так, відповідно до ч. 2 ст. 589 КПК України, особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров'ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України. Так, скаржник наголошує на тому, що ч. 4 ст. 590 КПК України прямо забороняє приймати рішення про видачу (екстрадицію) до остаточного розгляду заяви про надання статуту біженця.

Крім того, у своїй скарзі ОСОБА_3 посилається на ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відповідно до якої біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження. Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин , що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.

Також, у своїй скарзі ОСОБА_3 посилається на ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якій закріплені положення відповідно до яких ніхто не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Згідно практики Європейського Суду з прав людини, право, передбачене цією статтею, у повній мірі поширюється на біженців.

ОСОБА_3 також вказує у своїй заяві про визнання біженцем, чому РФ не є для нього третьою безпечною країною,що на його думку унеможливлює виконання постанови про його видачу, так як це може створити реальну загрозу, щодо порушення його права передбаченого ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 589, ч. 4 ст. 590 КПК України, ст. З Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Тому на думку скаржника, провадження у питанні надання статусу біженця є обставиною, що перешкоджає екстрадиції. Крім того, останній зазначив, що на розгляді Вінницького окружного адміністративного суду перебуває позовна заява скаржника про визнання неправомірними дії Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області щодо відмови ОСОБА_3 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дана обставина на його думку відповідно до ч.4 ст. 590 КПК України є перешкодою для видачі (екстрадиції) особи.

Також, ОСОБА_3 у своїй скарзі посилається на п. 1 ч. 1 ст. 589 КПК України, відповідно до якого у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо особа, стосовно якої надійшов запит про видачу, відповідно до законів України на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України, та на положення Закону України «Про ратифікацію Європейської конвенції про видачу правопорушників, 1957 рік, Додаткового протоколу 1975 року та Другого додаткового протоколу 1978 року до Конвенції» від 16.01.1998 р. В якому було зроблено застереження до підпунктів «а» і «Ь» пункту 1 статті 6 Конвенції відповідно до якого Україна не видаватиме іншій державі громадян України. Такі ж самі положення містяться, як зазначає у своїй скарзі скаржник ОСОБА_3, і в п. «а» ч. 1 ст. 57 Конвенції СНД про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Мінськ, 1993 рік) відповідно до якого видача особи не проводиться у разі, якщо особа, видача якої потрібна, є громадянином запитуваної Договірної Сторони. Так, скаржник зазначив у своїй скарзі, що ним було подано заяву про прийняття громадянства України до управління Державної міграційної служби у Вінницькій області відповідно до порядку встановленого Законом України «Про громадянство України». На його думку це також є обставина яка перешкоджає його видачі (екстрадиції). Також, на його думку довідка про звернення за захистом в Україні є документом, що засвідчує законність перебування особи на території України, оскільки з моменту звернення з заявою про визнання біженцем особа вважається такою, що законно перебуває на території України, що також є підставою для перешкоджанню його видачі (екстрадиції).

Крім того, скаржник ОСОБА_3 наголошує на тому, що однією із підстав чому його не може бути піддано видачі є те, що його стан здоровя значно погіршився. Останнім часом, він скаржиться на різке погіршення зору за час перебування під вартою, проблеми з дихальною та опорно-руховою системами. Також у нього постійно підвищена температура тіла, що може бути ознакою серйозних захворювань. Відповідно до листа начальника пенітенціарної установи, скаржник зазначає, що були зафіксовані деякі його скарги на стан здоровя, в звязку з цим був направлений запит на його огляд спеціалізованим лікарем. На думку скаржника довідка про те, що він може слідувати етапом за станом здоров'я, яка датована 30.10.2013 p. Втратила доказову силу, так як його стан різко погіршився з того часу як була видана вищевказана довідка. Тому, ОСОБА_3 вважає, що його погіршення стану здоровя є підставою для вирішення питання про неможливість його (видачі) етапування.

Також, скаржник ОСОБА_3 зазначив у своїй скарзі, що Європейський суд з прав людини у нещодавній справі «Барило проти України» [Cose of Borilo v. Ukraine, заява № 9607/06, остаточне рішення від 16 травня 2013 року) встановив відсутність в Україні ефективного та доступного засобу юридичного захисту щодо скарг особи на умови тримання під вартою та відсутність належної медичної допомоги, а видача його за вказаних вище обставин означала б застосування до нього неналежної правової процедури, тому у своїй скарзі ОСОБА_3 просить скасувати постанову заступника Генерального прокурора України про видачу (екстрадицію) його до Російської Федерації від 20 листопада 2013 року, а в своєму доповненні до скарги просив також суд, звільнити його з під варти, з зазначених вище підстав.

В судовому засіданні ОСОБА_3 разом зі своїм захисником-адвокатом свою скаргу підтримав з підстав, викладених в ній та просив суд скасувати постанову заступника Генерального прокурора України про його видачу до Російської Федерації від 20 листопада 2013 року та звільнити його з тримання під вартою.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти заявленої скарги, оскільки викладені доводи на його думку є безпідставними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Дослідивши матеріали скарги слідчий суддя вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, захисник стверджує. що у постанові про видачу ОСОБА_3 є невірним зазначення, того факту що «ОСОБА_3 є громадянином ОСОБА_5». Однак як вбачається з матеріалів скарги та наданих у судовому засіданні документів прокурором зазначена постанова посилається на документ, який надісланий компетентним іноземним органом, зокрема Генеральною прокуратурою Російської Федерації, так як питання визнання чи не визнання нею відповідних окремих територій регулюється її внутрішнім законодавством. Відповідно до даного законодавства особи які мають громадянство Південної Осетії визнаються РФ як громадяни ОСОБА_6 ОСОБА_5. Крім того, скаржник не надав суду будь-яких документів що підтверджувало б його позицію з даного приводу, оскільки відповідно до відповіді Міністерства юстиції ОСОБА_5 від 12.10.2010 ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, а відповідно до постанови про уточнення анкетних даних винесеної 22.12.2009 року слідчим слідчого відділу по м. Олександрів слідчого управління Слідчого комітету при прокуратурі РФ в Володимирівській області ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_4. На підставі цього у слідчого судді не виникає будь-яких сумнівів стосовно того, що позиція скаржника та його захисника є необґрунтованою.

Крім того, у своїй скарзі ОСОБА_3 разом зі своїм захисником посилається на те, що у нього закінчилися строки притягнення особи до кримінальної відповідальності. На думку слідчого судді, є також не обґрунтованими, оскільки ті факти та документи які приводить у своїй скарзі ОСОБА_3 разом зі своїм захисником-адвокатом не містять чіткості та хронологічної послідовності. Крім того, зазначенням причин вчинення викрадення дитини не може розглядатися слідчим суддею, як підставою відповідно до якої скаржник не може бути виданий РФ, так як відповідно до діючого законодавства України слідчий суддя при розгляді скарги не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу (екстрадицію). Крім того, доводи ОСОБА_3 є несумісними з положеннями ч. 1 ст. 49 КПК України, де зазначено, що особа звільняється від кримінальному відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули строки.

Тому враховуючи вище викладене та матеріали запиту про видачу особи, а саме: постанови про притягнення ОСОБА_3 у якості обвинуваченого від 22.12.2009 року, слідчий суддя приходить до висновку, що на підставі п.3 ст. 49 КК України строки давності притягнення скаржника до кримінальної відповідальності закінчуються у травні 2014 року, а тому у даному випадку ніякі збройні конфлікти серпня 2008 року, та виїзди з країни проживання не можуть вплинути на їх перебіг, та не мають будь-якого між собою логічного звязку.

Крім того, позиція скаржника з приводу не правильного та неналежного розяснення йому права на оскарження тих чи інших рішень та дій, на думку слідчого судді, не обґрунтована, оскільки посилання на той факт, що у рішенні відповідного органу було зазначено, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 може подати до Староміського районного суду м. Вінниці не є порушенням його права на оскарження передбаченого законодавством України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 591 КК України, рішення про видачу особи (екстрадицію) може бути оскаржено особою, стосовно якої воно прийняте, її захисником до слідчого судді, в межах територіальної юрисдикції якого така особа тримається під вартою, а Вінницький міський суд Вінницької області створено внаслідок об'єднання районних судів м. Вінниці, у тому числі і Староміського районного суду, а тому питання щодо адресата у цьому випадку не може вплинути на законність направлення документів. Тим більше, слідчий суддя зазначає, що захисник ОСОБА_3 ОСОБА_1 оскаржив зазначене рішення до Вінницького міського суду. Крім того, у ході затримання ОСОБА_3, йому було розяснено вимоги ч. 2 ст. 581 КПК України, у тому числі користуватись послугами перекладача. ОСОБА_3 жодного разу не звертався до адміністрації місць тримання під вартою з заявою про надання перекладача, а у судових засіданнях йому забезпечувався перекладач та рішення направлялись на російській мові. Крім того, скаржнику були вручені такі процесуальні документи, а саме: - Наказ Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 08.11.2012 № 262нт про відмову ОСОБА_3 у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту; Рішення Державної міграційної служби України від 29.01.2013 № 1-13, яким відхилено скаргу ОСОБА_3 на зазначене рішення УДМСУ у Вінницькій області; Постанова Житомирського окружного адміністративного суду від 24.07.2013, якою відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про скасування рішення від 29.01.2013 № 1-13; Ухвала Житомирського окружного адміністративного суду від 07.03.2013 про залишення без задоволення позову ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про скасування рішення, щодо відмови в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту; Ухвала Житомирського апеляційного адміністративного суду 13.05.2013 про залишення рішення суду від 07.03.2013 без змін, надані ОСОБА_3, і йому було забезпечено у повній мірі право на оскарження, яке він у повній мірі використав; Тому слідчий суддя не вбачає порушення скаржника права на оскарження прийнятого рішення.

Крім того, як вбачається з вищевказаних документів скаржнику ОСОБА_3 було відмовлено у наданні статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту, а відповідно до повідомлення управління Державної міграційної служби від 18.12.2013 в Управлінні відсутні звернення ОСОБА_3 щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та набуття громадянства України. Тому з вищевказаного, слідчий суддя, приходить до висновку, що на даний час ОСОБА_3 не є громадянином України, а дана обставина є тільки прикриттям, з метою уникнення відповідальності за скоєний на території іншої держави злочин. Крім того, слідчий суддя приходить до висновку, що з часу прибуття на територію України до затримання та арешту ОСОБА_3 жодного разу не звертався з питанням щодо надання йому статусу біженця чи громадянства України.

Стосовно того, що ОСОБА_3 не може слідувати етапом за станом здоровя, слідчий суддя приходить до висновку, що дане твердження скаржника є необґрунтованим, так як відповідно до листа Вінницької установи № 1 УДПтСУ України у Вінницькій області від 18.12.2013 ОСОБА_3 за своїм станом здоровя може бути підданий екстрадиції.

Враховуючи вище вказане слідчий суддя не вбачає порушення прав скаржника які передбачені в ст. 581 КПК України, а також вказаних вище норм міжнародних договорів, та приходить до висновку, що в задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст. 206, 584 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_4, про скасування постанови заступника Генерального прокурора України про видачу (екстрадицію) ОСОБА_4 до Російської Федерації від 20 листопада 2013 року, та звільнення останнього з під варти.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області протягом пяти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя: