ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/105/26 Справа № 712/965/23 Категорія: ч. 3 ст. 286-1 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Черкаси

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

представника цивільного

відповідача ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 на вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч.3 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 6 років.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 до ОСОБА_13 , військової частини НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 500 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_11 моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 200 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Цивільний позов ОСОБА_15 до ОСОБА_13 , Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «БРОКБІЗНЕС» (далі ПАТ «СК«БРОКБІЗНЕС») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «СК«БРОКБІЗНЕС» на користь ОСОБА_15 шкоду, пов`язану з лікуванням в сумі 2553 грн., шкоду пов`язану з пошкодженням майна в сумі 127500 грн., процесуальні витрати за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 1691,10 грн., витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн., а всього 134744,10 грн.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду в сумі 211 752,23 грн., моральну шкоду в сумі 15000 грн., процесуальні витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 2808,90 грн., процесуальні витрати на правову допомогу у сумі 7000 грн., а всього 236 561,13 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_13 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз на загальну суму 9 061,44 грн.

ВСТАНОВИЛА

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком суду ОСОБА_13 визнаний винним у тому, що він, будучи військовослужбовцем військової частини (далі в/ч) НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», проходячи військову службу за контрактом на посаді водія автомобільного взводу автомобільної роти автомобільного батальйону підвозу пального в/ч НОМЕР_1 , у порушення вимог п.п.2.3.б), 2.9.а), 8.7.3.ґ),е), 12.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), 06.12.2022 близько 15.30 год., перебуваючи в стані сп`яніння внаслідок вживання марихуани, рухаючись автомобілем «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , зі швидкістю 75 км/год., по вул.30-річчя Перемоги, зі сторони вул. Олени Теліги в напрямку вул. Сумгаїтська у м. Черкаси, наближаючись до регульованого перехрестя, не зупинився до дорожньої розмітки «стоп лінія» з моменту загорання жовтого сигналу світлофора, виїхав за межі вказаної дорожньої розмітки і допустив зіткнення з автомобілем «Skoda Superb», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_15 , яка виїхала на перехрестя на дозволений сигнал світлофора, та звільняла перехрестя, закінчуючи маневр розвороту. Після цього, автомобіль «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_13 здійснив наїзд на велосипедиста ОСОБА_16 , який рухався в попутному напрямку із вказаним автомобілем.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), велосипедист ОСОБА_16 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер в лікарні.

Порушення обвинуваченим ОСОБА_13 вимог п.п. 8.7.3.ґ.е. ПДР, знаходяться в причинному зв`язку з ДТП та настанням наслідків у вигляді смерті ОСОБА_16 .

Вимоги апеляційних скарг, узагальнені доводи осіб, які їх подали, та заперечень на них.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди. Цивільний позов ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 до ОСОБА_13 , в/ч НОМЕР_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_13 та в/ч НОМЕР_1 солідарно на користь: ОСОБА_9 1 000 000 грн.; ОСОБА_11 750 000 грн.; ОСОБА_10 750 000 грн.

Стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що відповідно до ч.1 ст.1172 Цивільного кодексу України (далі ЦК) юридична особа відшкодовує шкоду, завдану її працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Обвинувачений ОСОБА_13 на момент вчинення кримінального правопорушення за ч.3 ст.286-1 КК перебував у службових відносинах з відповідачем в/ч НОМЕР_1 та вчинив кримінальне правопорушення під час виконання службового обов`язку, внаслідок чого з відповідача на користь дружини та дітей загиблого належало стягнути моральну шкоду.

Окрім того, визначаючи розмір спричиненої моральної шкоди, суд першої інстанції зменшив заявлену шкоду вдовою загиблого вдвічі, а дітьми більше ніж втричі кожному, при цьому жодним чином не мотивуючи своє рішення.

Стверджує, що ОСОБА_10 , ОСОБА_9 та ОСОБА_11 було завдано глибокі моральні, фізичні та душевні страждання, внаслідок непоправної втрати їх чоловіка та батька. Вони зазнали тяжких моральних страждань та перебувають у стресовому стані.

В той же час додаткових страждань позивачам завдає той факт, що відповідач не міг не розуміти, що після вживання наркотичних засобів він перебуватиме у стані наркотичного сп`яніння, який може супроводжуватися втратою реальної оцінки дорожньо-транспортної обстановки, що призвело до непоправних негативних наслідків у вигляді смерті людини.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 просить вирок суду щодо ОСОБА_13 скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Не заперечуючи встановлених судом фактичних обставин справи, вважає, що вирок суду незаконний та підлягає скасуванню з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого. Вказує, що покарання відносно ОСОБА_13 є занадто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності для виправлення винного.

Стверджує, що суд, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_13 , у повному обсязі не врахував вимоги ст. 65 КК та Постанову № 7 Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», що суперечить основній вимогі судочинства про всебічне, повне та об`єктивне дослідження всіх зібраних у справі доказів.

Представник ОСОБА_17 в інтересах цивільного відповідача в/ч НОМЕР_1 подав заперечення на апеляційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_7 , просив залишити її без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.

У судове засідання обвинувачений та його захисник, явка яких у судове засідання не є обов`язковою, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилися, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає проведенню розгляду. В телефонному режимі захисник просив розглядати справу без їх участі.

Позиції учасників судового провадження.

Після докладу суддею-доповідачем змісту вироку, доводів апеляційних скарг, були заслухані:

- представник потерпілих, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника; підтримав вимоги поданої ним апеляційної скарги;

- представник цивільного відповідача, який заперечив щодо апеляційної скарги ОСОБА_7 , не заперечував проти апеляційних вимог захисника;

- прокурор, який заперечував щодо апеляційної скарги захисника та не заперечував щодо апеляційних вимог представника потерпілих.

Мотиви суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника потерпілих, представника цивільного відповідача, прокурора, вивчивши матеріали провадження та дослідивши наведені в апеляційних скаргах доводи, колегія суддів приходить до таких висновків.

У відповідності до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_13 у вчинені кримінального правопорушення, а також кваліфікація його дій за ч.3 ст.286-1 КК є правильними, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що не оспорюється апелянтами.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність за своєю суворістю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особи, є непереконливими.

Відповідно до ст.65 КК, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким та необережним злочином. Також суд зважив на особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем реєстрації характеризується позитивно, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, одружений, є військовослужбовцем та учасником бойових дій. Судом встановлено обставину, що пом`якшує покарання, - часткове відшкодування обвинуваченим заподіяної шкоди в сумі 10 000грн.; відсутність обставин, які обтяжують покарання. Водночас, при вирішенні питання про призначення покарання, суд врахував часткове визнання вини обвинуваченим та перебування обвинуваченого під час ДТП у стані наркотичного сп`яніння.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання у межах, установлених у санкції відповідної статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про вид та розмір покарання.

Як убачається з матеріалів справи, вирішення місцевим судом питання про призначення ОСОБА_13 покарання ґрунтується на наведених вимогах.

Повною мірою врахувавши вказані обставини, на які також послався захисник в апеляційній скарзі, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_13 , попередження вчинення нових кримінальних правопорушень є можливим при призначенні покарання у виді реального позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами, яке є єдиним та безальтернативним покаранням у межах відповідної санкції закону України про кримінальну відповідальність.

На думку колегії суддів, такий захід примусу відповідає меті покарання, є співрозмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, тому відсутні підстави вважати його невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на що вказує захисник в апеляційній скарзі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про неможливість у цьому випадку прийняти рішення про звільнення ОСОБА_13 від відбування покарання з випробуванням, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, серед іншого, - неправні наслідки від вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення смерті особи.

Прагнення обвинуваченого до відшкодування потерпілим шкоди, та часткове її відшкодування потерпілій ОСОБА_9 в грудні 2022 року у сумі 10 000грн., не є тією обставиною, що вказує про призначення покарання судом першої інстанції за своїм розміром явно несправедливим через суворість.

Вирішуючи вимоги апеляційної скарги захисника, в якій він ставив питання про скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, апеляційний суд зауважує, що при ухвалені вироку, що оскаржується, судом першої інстанції не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, цебто які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, та котрі згідно з приписами ч. 2 ст. 412, ст. 415 КПК є підставами для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

Перевіряючи доводи представника потерпілих, висловлені у апеляційній скарзі щодо часткового задоволення цивільних позовів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином обґрунтовано прийняте рішення щодо їх часткового задоволення.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з вимогами ст. 127 КПК, шкода, завдана кримінальним правопорушенням, або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною третьою цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Водночас розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд має навести в рішенні відповідні мотиви.

Таким чином, законодавець визначив загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Цебто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо вирішення позовних вимог потерпілої сторони щодо відшкодування моральної шкоди зокрема, що неправомірними діями ОСОБА_13 дійсно була завдана потерпілим ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, які потерпілі зазнали у зв`язку із втратою члена родини, рідної людини чоловіка та батька ОСОБА_16 .

Судом першої інстанції всебічно, повно і неупереджено досліджені матеріали кримінального провадження щодо вказаного цивільного позову, пред`явленого потерпілими ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та відповідно до ст.1167, ч.2 ст.1168, ч.2 ст.1187 ЦК обґрунтовано визнано можливим частково задовольнити позов в цій частині, з наведенням відповідних мотивів прийнятого ним рішення про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_13 на користь потерпілих в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі: 500 000грн. ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_11 по 200 000грн. кожному.

Попри позицію апелянта, з огляду на приписи ст.ст. 23,1167 ЦК, апеляційний суд уважає, що з урахуванням обставин справи, характеру завданої потерпілим шкоди, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявленого ними цивільного позову, дотримавшись при цьому засад розумності, виваженості, справедливості, врахувавши особу обвинуваченого, характер та глибину страждань потерпілих.

Суд першої інстанції при визначені розміру моральної шкоди обґрунтовано прийняв до уваги, що завдана потерпілій ОСОБА_9 котра приходиться дружиною загиблого ОСОБА_16 , моральна шкода полягає у душевному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв?язку з раптовою втратою близької людини, істотними негативними змінами в її житті, порушенні звичайного ритму життя, погіршенні здоров`я, неможливістю самостійно виконувати роботу по дому, та утримувати себе на одну пенсію тощо. Щодо відшкодування моральної шкоди дітям загиблого, суд першої інстанції слушно вказав, що вони зазнали душевних страждань та болю, у зв`язку з втратою батька, нині мають переживання з приводу матері ОСОБА_9 , яка залишилась проживати одна, без будь-якої підтримки. Водночас суд, частково задовольняючи цивільний позов, зважив, що потерпілі ОСОБА_11 і ОСОБА_10 проживають за кордоном, цебто не проживали разом, не перебували на утриманні один у одного.

Також апеляційний суд уважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника потерпілих щодо відповідальності за заподіяну шкоду у цьому кримінальному провадженні військової частини з огляду на таке.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Цебто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом.

Частина 1 статті 1172 ЦК визначає, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Таким чином відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цими особами, у трудових відносинах і шкода, заподіяна нею у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків. Заразом, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою, або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , власником автомобіля «Audi А4», реєстраційний номер НОМЕР_2 , є ОСОБА_18 . Вказаний транспортний засіб перебував у володінні та користуванні ОСОБА_13 .

Відповідно до акту службового розслідування, 06.12.2022 о 15.00 год. солдат ОСОБА_13 після виконання ним службових обов`язків м. Сміла на транспортному засобі «Audi А4» реєстраційний номер НОМЕР_2 , котрий перебував у його законному володінні, вирушив до пункту постійної дислокації в м. Черкаси на шикування підрозділу, та близько 15.45 год. потрапив у ДТП.

Враховуючи вказане, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що шкода, заподіяна військовослужбовцем ОСОБА_13 під час несення служби, не під час виконання ним службових обов`язків, використовуючи джерело підвищеної небезпеки автомобіль «Audi А4», який не закріплений за військовою частиною, і перебував у володінні та користуванні вказаного військовослужбовця, в контексті ч.2 ст.1187, ч. 1 ст. 1172 ЦК не повинна відшкодовуватись військовою частиною, де він проходив військову службу.

Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК, моральна шкода може бути відшкодована лише за умови доведення вини особи, яка її завдала.

В той же час, матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що в/ч здійснювала дії, які б спричинили моральну шкоду позивачам. Більше того, в/ч не мала відношення до обставин, які призвели до ДТП, адже ОСОБА_13 діяв за межами виконання службових обов`язків.

Водночас обставин, які призвели до ДТП не є такими діями, адже ОСОБА_13 діяв на власний розсуд, переміщаючись на з одного населеного пункту до іншого. На момент ДТП ОСОБА_13 перебував не на робочому місці, за межами території в/ч, використовував транспортний засіб, який не закріплений за в/ч. Будь-яких доказів, що дії ОСОБА_13 були обумовлені виконанням службового завдання або відповідали інтересам в/ч відсутні, а використання приватного транспортного засобу у власних цілях під час службового часу, не може бути ототожнене із виконанням службового завдання.

У контексті позовних вимог представника потерпілих апеляційний суд також зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 541 ЦК солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Втім, у правовідносинах за участю потерпілих відсутній закон чи договір, що передбачають солідарну відповідальність ОСОБА_13 і цивільного відповідача (в/ч НОМЕР_1 ) на випадок заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Наведене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 , що завдану моральну шкоду має відшкодовувати солідарно в/ч НОМЕР_1 і обвинувачений ОСОБА_13 .

За таких обставин, колегією суддів не встановлено істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які є підставою для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги представника ОСОБА_7 в інтересах потерпілої ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_12 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 залишити без задоволення, вирок Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 грудня 2024 року щодо ОСОБА_13 - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4