ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/309/21

провадження № 51-3768км23

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4

засудженого ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

прокурора ОСОБА_7

розглянула в судовому засіданні спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_8 на вирок Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який у цьому ж місті зареєстрований ( АДРЕСА_1 ) і проживає ( АДРЕСА_2 ,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Рух справи, короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені фактичні4 обставини

За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 2 грудня 2021 року ОСОБА_5 було засуджено за ч. 1 ст. 309 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ст. 75 цього Кодексу звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Київський апеляційний суд ухвалою від 15 березня 2023 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд) 8 лютого 2024 року, задовольнивши касаційну скаргу прокурора, в якій порушувалося питання про неправильну кваліфікацію діяння за ч. 1 ст. 309 КК замість ч. 2 ст. 307 цього Кодексу та м`якість покарання, скасував згадану ухвалу і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду Київський апеляційний суд 19 листопада 2024 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок місцевого суду й ухвалив новий, яким засудив ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 307 КК і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК засудженому зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення.

Також було вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд апеляційної інстанції визнав ОСОБА_5 винним у вчиненні за викладених у вироку обставин кримінального правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів.

Як установив апеляційний суд, 22 жовтня 2020 року близько 09:20 у АДРЕСА_2 ОСОБА_5 добровільно видав працівникам поліції 17 пластикових ємностей із канабісом загальною вагою 17,75 г, який він придбав і зберігав із метою збуту. Надалі в період 12:05 - 13:00 під час обшуку за місцем фактичного проживання засудженого ( АДРЕСА_2 ,) правоохоронці виявили й вилучили 64 ємності з канабісом вагою 55,05 г та банку із залишками екстракту канабісу вагою 0,068 г, котрі той також придбав і зберігав із метою збуту.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи осіб, як її подали

У спільній касаційній скарзі з доповненням до неї засуджений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_8 просять на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), скасувати вирок суду апеляційної інстанції, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. Суть доводів зводиться до того, що оспорюване рішення незаконне, винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого за ч. 2 ст. 307 КК злочину, зокрема наявності мети збуту наркотичних засобів не доведено, висновки у вироку ґрунтуються на припущеннях і не відповідають фактичним обставинам справи, а застосований при її вирішенні підхід не узгоджується з практикою Верховного Суду. Скаржники також посилаються на неповноту досудового розслідування й залишення поза увагою окремої думки, висловленої під час попереднього касаційного розгляду. На переконання сторони захисту, результати обшуку є недопустимими через їх отримання з істотним порушенням прав людини. Аргументуючи позицію, автори скарги зазначають, що особистий обшук ОСОБА_5 та його помешкання було здійснено без судового дозволу та за відсутності невідкладного випадку в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК; упродовж проведення цих дій засуджений був обмежений у пересуванні, тобто фактично затриманий, проте протокол у порядку ст. 208 КПК не складено, процесуальні права йому не роз`яснено. З огляду на викладене скаржники вважають, що експертні висновки від 18 листопада та 9 грудня 2020 року теж не підлягали використанню. Як ідеться у поданій скарзі, ОСОБА_5 придбав і зберігав канабіс виключно для власних потреб. Крім того, зауважується, що в діянні останнього немає повторності, натомість апеляційний суд у своєму вироку не відобразив ознаки, котра визначає кваліфікацію за ч. 2 ст. 307 КК. За твердженнями скаржників, оскільки засуджений не мав умислу на збут наркотичних засобів, звідси, і корисливого мотиву, призначення додаткового покарання - конфіскації майна суперечить ст. 59 вказаного Кодексу. Разом із тим наголошують на неприпустимості позбавлення волі ОСОБА_5 , оскільки раніше до нього було застосовано ст. 75 КК і згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 20 червня 2023 року звільнено від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку. Акцентуючи на тому, що засуджений сплатив витрати за проведені експертизи, сторона захисту також не погоджується з рішенням про стягнення таких витрат. Водночас у доповненнях до касаційної скарги зазначається, що суд апеляційної інстанції, не врахувавши усіх позитивних даних про особу ОСОБА_5 , виключення канабісу з переліку особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг котрих заборонено, призначив занадто суворе покарання, пов`язане з ізоляцією від суспільства.

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду; клопотань про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник ОСОБА_6 підтримали касаційну скаргу, прокурор заперечив обґрунтованість вимог сторони захисту.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі та доповненні до неї, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 433, ст. 438 КПК суд касаційної інстанції, переглядаючи судові рішення в межах касаційної скарги, перевіряє правильність застосування норм права і не уповноважений досліджувати докази, оцінювати їх з погляду достовірності, ревізувати повноту слідства й розгляду та фактичні обставини, а при здійсненні провадження виходить із установлених судами попередніх інстанцій фактів у справі.

У поданій скарзі сторона захисту, серед іншого, посилається на неповноту досудового розслідування, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, що не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.

Аргументи в касаційній скарзі про незаконність вироку апеляційного суду не можна визнати прийнятними.

За матеріалами справи висновок вказаного суду про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні суспільно небезпечного діяння у сфері обігу наркотичних засобів є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, передбачених ст. 91 КПК, котрі підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час апеляційного розгляду й оціненими відповідно до статей 84-86, 94 цього Кодексу.

Такого висновку суд дійшов, проаналізувавши показання ОСОБА_5 як обвинуваченого, фактичні дані, що містяться у протоколах огляду місця події, обшуку від 22 жовтня 2020 року і відеозаписах до них, результати проведених експертиз від 18 листопада, 9 грудня 2020 року, зміст яких детально відображено у вироку.

Крім того, переглядаючи за змагальною процедурою ухвалений місцевим судом вирок, апеляційний суд з`ясував позицію ОСОБА_5 , котрий визнав незаконне придбання й зберігання канабісу, однак заперечував мету збуту; наполягав на тому, що наркотичні засоби були йому потрібні виключно для власного вживання.

Висунуту ОСОБА_5 на свій захист версію суд переконливо спростував, належним чином умотивувавши її відхилення.

Провівши часткове слідство й перевіривши здобуті докази, апеляційний суд узяв до уваги, що згідно з протоколом огляду місця події 22 жовтня 2020 року на АДРЕСА_2 ОСОБА_5 добровільно видав поліціантам наявні в нього (у кишені кофти) 17 пластикових ємностей із речовиною рослинного походження, поміщені до спецпакета.

Крім того, суд зважив на зафіксовані в протоколі обшуку дані, котрі підтверджують факт вилучення того ж дня за місцем проживання засудженого ( АДРЕСА_2 ) 64 ємності із сухою речовиною рослинного походження, банку із залишками згаданої речовини, пристрій для паління з нашаруваннями речовини коричневого кольору, два металевих предмети, що використовуються як знаряддя під час закладок.

Разом із цим було враховано результати проведених експертних досліджень № СЕ-19/111-20/52720-МРВ, СЕ-19/111-20/52738-МРВ від 18 листопада та 9 грудня 2020 року, відповідно до яких вилучена в ОСОБА_5 у ході огляду й обшуку речовина рослинного походження є наркотичним засобом - канабісом загальною вагою 72,8 г; у нашаруваннях речовини - екстракт канабісу вагою 0,068 г.

Упродовж здійснення кримінального провадження засуджений не оспорював незаконного придбання й зберігання наркотичного засобу в указаному розмірі, належності йому вилучених предметів та їх призначення.

Між тим установлені дані про розфасування наркотичного засобу в окремі ємності з приблизно однаковою вагою, кількість вилучених пакунків (81), що вочевидь значно перевищує потреби власного вживання, вилучення під час обшуку в засудженого спеціальних предметів для облаштування закладок,а також відомості про особу останнього, котрий на спеціальному обліку не перебуває, на момент подій не був офіційно працевлаштований і не мав легальних джерел доходів, у своїй сукупності переконливо свідчать про мету збуту і правильність висновку суду апеляційної інстанції.

Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду (наприклад, див. постанови від 13 лютого, 18 вересня, 10, 17 жовтня 2024 року, 13 травня 2025 року, справи № 707/262/23, 643/18636/21, 210/6977/21, 537/6445/21, 211/1237/22 відповідно).

Окрім того, виснувавши про наявність у ОСОБА_5 мети збуту, апеляційний суд, керуючись ст. 439 КПК, виконав указівки суду касаційної інстанції в постанові від 8 лютого 2024 року. Щодо окремої думки, то така є лише висловлюванням суддею власної позиції, яка не скасовує обов`язковості виконання постанови Верховного Суду.

Доводи авторів скарги про недопустимість доказів не ґрунтуються на матеріалах справи.

Як убачається з протоколів від 22 жовтня 2020 року та відеозаписів до них (т. 1, а. с. 34-45), у ході огляду місця події правоохоронці не обшукували ОСОБА_5 , останній добровільно видав наявний у нього наркотичний засіб. Конкретнаситуація зумовила невідкладність обшуку за місцем проживання засудженого ( АДРЕСА_2 ), що узгоджується з висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, сформульованим у постанові від 7 жовтня 2024 року у справі № 466/525/22. Процесуальну дію було проведено з додержанням ч. 3 ст. 233 КПК, про що свідчить постановлена відповідно до статей 235, 372 цього Кодексу ухвала слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2020 року (т. 1, а. с. 46, 47).

На відміну від тверджень у касаційній скарзі обмеження засудженого в пересуванні під час огляду та обшуку не становить істотного порушення вимог процесуального закону. Таке право слідчого передбачено ч. 6 ст. 237, ч. 3 ст. 236 КПК. Разом із цим процесуальні дії було проведено за участі двох понятих й спеціаліста із застосуванням фото-, відеозйомки, які додані до протоколів. Оформлені письмові документи ОСОБА_5 підписав без жодних зауважень, вимоги про необхідність залучення захисника не висловлював, а обов`язкової участі адвоката в статтях 236, 237 вказаного Кодексу не передбачено.

Надалі ОСОБА_5 було повідомлено про його затримання в порядку ст. 208 КПК, про що складено протокол, роз`яснено процесуальні права, у тому числі на захист, і повідомлено орган (установу), уповноважений законом на надання безоплатної правової допомоги (т. 1, а. с. 49 - 52).

До того ж у справі й у поданій скарзі немає жодних відомостей про звернення засудженого до компетентних органів зі скаргами на дії правоохоронців.

Таким чином, у розрізі висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованого в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17), скаржники не навели вагомих аргументів, які би вказували на те, що покладені в основу оспорюваного вироку докази було здобуто з істотним порушенням прав і свобод людини.

Отже, використані апеляційним судом фактичні дані є допустимими в силу ст. 84, ч. 1 ст. 86 цього Кодексу, а їх сукупність та зміст без сумніву доводить незаконне придбання і зберігання ОСОБА_5 наркотичних засобів із метою збуту.

Міркування сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_5 ознаки «повторність», а також щодо кваліфікації дій за ознакою «особливо небезпечний наркотичний засіб» є неспроможними.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу. За змістом указаної норми в ній йдеться про неодночасне вчинення повторно такого ж самого, подібного за своєю кваліфікацією злочину (тотожного), кожен з яких має суб`єктивну сторону (самостійний умисел), який виникає щоразу перед вчиненням окремого злочину.

Згідно з диспозицією ст. 307 КК незаконне придбання й зберігання наркотичного засобу з метою збуту є самостійними окремими злочинами.

За обставин цієї справи ОСОБА_5 у різний час з метою збуту придбав канабіс, спочатку 64 ємності, а потім ще 17; після купівлі наркотичного засобу зберігав його в різних місцях. Тому наведені суспільно небезпечні діяння не становлять продовжуваного злочину, натомість утворюють повторність за юридичним визначенням у ч. 1 ст. 32 КК.

При цьому саме собою не відображення в тексті вироку згаданої кваліфікуючої ознаки є недоліком, а не істотним порушенням норм права, адже апеляційний суд визнав ОСОБА_5 винним у межах пред`явленого обвинувачення - незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів з метою збуту, повторно. Водночас згідно з обвинувальним актом засудженому не інкримінувалася ознака «особливо небезпечний наркотичний засіб».

Отже, за встановлених фактичних обставин кримінального провадження вчинене ОСОБА_5 винне діяння суд, дотримуючись ст. 337 КПК, правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 307 КК, а доводи в скарзі про відсутність складу цього злочину є безпідставними.

Із позицією скаржників про порушення щодо ОСОБА_5 передбаченої ст. 61 Конституції України заборони подвійного притягнення до кримінальної відповідальності теж не можна погодитися.

Згідно з ч. 1 ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Згаданий принцип відображено в ч. 3 ст. 2 КК, яка проголошує, що ніхто не може бути притягнений до кримінальної відповідальності за те саме кримінальне правопорушення більше одного разу. Відповідна засада міститься і в ст. 19 КПК: ніхто не може бути двічі обвинуваченим або покараним за кримінальне правопорушення, за яким він був виправданий або засуджений на підставі вироку суду, що набрав законної сили; кримінальне провадження підлягає негайному закриттю, якщо стане відомо, що по тому самому обвинуваченню існує вирок суду, який набрав законної сили.

У розумінні наведених положень перешкодою для притягнення особи до кримінальної відповідальності є наявність остаточного обвинувального вироку за вчинення того самого правопорушення.

Натомість у цій справі попередній обвинувальний вирок стосовно ОСОБА_5 (від 2 грудня 2021 року) не можна вважати остаточним, оскільки його було скасовано за рішенням суду апеляційної інстанції (від 19 листопада 2024 року). Тож наразі засудженого притягнуто до відповідальності за кримінальні правопорушення в сфері обігу наркотичних засобів, учинені 22 жовтня 2020 року, лише за одним вироком - від 19 листопада 2024 року.

Обираючи захід примусу, керуючись статтями 50, 65 КК, апеляційний суд урахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, віднесеного за класифікацією (ст. 12 КК) до тяжких, припинення протиправних дій за втручання працівників правоохоронних органів, особу винного, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин. З огляду на все це суд призначив ОСОБА_5 основне покарання в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 307 КК.

За положеннями ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини і може бути призначена у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу. Відповідно до ст.12 КК кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 307 вказаного Кодексу є тяжким, санкцією передбачено таке безальтернативне додаткове покарання, а мета збуту наркотичного засобу безспірно свідчить про корисливий мотив. Тому суд правомірно застосував примусове безоплатне вилучення в засудженого майна, яке є його власністю, а протилежне твердження сторони захисту - хибне.

Підстав вважати застосоване за вироком передбачене законом обмеження прав і свобод засудженого явно несправедливим через суворість немає.

Щодо процесуальних витрат, то їх стягнення не є підставою для скасування судового рішення, адже в разі сплати ОСОБА_5 коштів порушене питання вирішується в порядку статей 537, 539 КПК.

Ухвалений вирок не суперечить статтям 374, 420 КПК.

Істотних порушень норм права, які би зумовлювали обов`язкове скасування вироку суду апеляційної інстанції і закриття кримінального провадження, про що йдеться в касаційній скарзі, під час перевірки за касаційною процедурою не встановлено.

Тому подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Київського апеляційного суду від 19 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_5 залишити без зміни, а спільну касаційну скаргу засудженого та захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_9 ОСОБА_3