Справа № 466/938/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/520/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2024 року про накладення арешту на майно,

з участю адвоката ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а :

вищезазначеною ухвалою клопотання задоволено.

Накладено арешт з позбавленням права на відчуження, розпорядження та вчинення будь-яких реєстраційних дій (в тому числі заборонити власникам земельних ділянок здійснювати будь-які дії щодо реєстрації права власності, поділу та/або об`єднання земельних ділянок) на земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :12:001:0092, :11:002:0029, :12:001:0090, :12:001:0086, :11:002:0028, :12:001:0085, :12:001:0011, :12:001:0076, :12:001:1086, :12:001:0079, :12:001:0080, :12:001:0084, :12:001:0081, :12:001:0082, :12:001:0066, :12:001:0053, :12:001:0054, :12:001:0052, :12:001:0043, :12:001:0059, :12:001:0051, :12:001:0046, :12:001:0031, :12:001:0055, :12:001:0045, :12:001:0039, :12:001:0042, :12:001:0040, :12:001:1088, :12:001:0050, :12:001:0049, :12:001:0048, :12:001:0047, :12:001:0044, :12:001:0032, :12:001:0041, :12:001:0065, :12:001:0033, :12:001:0038, :12:001:0035, :12:001:0078, :12:001:1082, :12:001:0058, :12:001:0064, :12:001:0063, :12:001:0060, :12:001:0057, :12:001:0061, :12:001:0069, :12:001:0062.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить поновити строк апеляційного оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2024 року та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання.

Зазначає, що розгляд клопотання здійснювався за відсутності власника майна та його представника. Копію ухвали власник отримав вже після спливу п`ятиденного строку на оскарження.

Отримавши текст ухвали виявивши невідповідність фактичним обставинам справи сторона захисту звернулась із клопотанням до слідчого судді про скасування арешту майна.

Однак ухвалою слідчого судді від 04.02.2026 у задоволенні клопотання було відмовлено, таким чином механізм захисту прав в порядку ст. 174 КПК України вичерпано а помилка допущена при накладені арешту 29.08.2024 залишається невиправленою.

Подання апеляційної скарги є єдиним можливим засобом відновлення порушених прав.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що ухвала є необгрунтованою.

Зазначає, що слідчий суддя в ухвалі посилається на те, що право власності на земельну ділянку набуте на підставі рішень Рясне-Руської сільської ради, що є помилковим, оскільки земельна ділянка знаходиться в межах смт. Брюховичі, а не с. Рясне-Руське, та рішення було прийнято на 37-й сесії VII скликання законним складом ради, що підтверджується Протоколм №37 та Списком поіменного голосування, а проект землеустрою пройшов погодження профільної комісії.

Під час розгляду клопотання про скасування арешту прокурор визнав, що посилання на Рясне-Руську раду є помилковим. Натомість сторона обвинувачення озвучила, що ділянка нібито накладається на землі ДП «Ліси України».

Звертає увагу на те, що в тексті оскарженої ухвали від 28.08.2024 немає жодного посилання на «накладення меж лісів», як на підставу арешту. Вважає, що наявні підстави для скасування ухвали про арешт майна.

Адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити.

Прокурор ОСОБА_8 у судовому засіданні просив ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, а також наведені доводи скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що строк апеляційного оскарження слід поновити, апеляційну скаргу залишити без задоволення з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджуються доводи апелянта щодо причин пропуску строку апеляційного оскарження. Суд вважає, що строк апеляційного оскарження пропущений апелянтом з поважних причин, а тому для належного захисту прав особи його слід поновити.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Згідно з клопотанням у провадженні слідчого відділу ВП №1 Львівського районного управління поліції №1 ГУНП у Львівській області перебуває кримінальне провадження №0000107 від 05 жовтня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України.

На адресу Галицької окружної прокуратури м. Львова надійшла заява від ДП «Ліси України» про те, що проводилась перевірка щодо прав та законних інтересів державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та належного оформлення права постійного користування на території філії «Львівський лісовий селекційно насіннєвий центр» на землі державної власності лісогосподарського призначення.

В ході перевірки було виявлено порушення по ряду земельних ділянок, що відносяться до земель рекреаційного призначення, житлової та громадської забудови, які перебувають у приватній власності та накладаються на землі державної власності лісогосподарського призначення ДП «Ліси України». Вищевказані земельні ділянки були вилучені та передані у приватну власність, що суперечить Земельному кодексу України. Оскільки відповідно до п.5 ст.149 ЗК України (редакція від 26.04.2003) земельні ділянки державної власності, які перебували у постійному користуванні вилучалися районними державними адміністраціями для всіх потреб в межах сіл, селищ, міст районного значення та за межами населених пунктів.

Згідно з матеріалів базового лісовпорядкування 2010 року (матеріали лісовпорядкування складені на основі геоданих землевпорядкування 1960-1968р.р. і лісовпорядкування 1980 та 1990 років), земельні ділянки знаходяться на території Брюховицького лісництва Філії «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Карпатського лісового офісу.

Наказом Державного агентства лісових ресурсів України від 23.01.2023 № 333 «Про затвердження передавального акту державного підприємства «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр» затверджено передавальний акт про передачу майна, прав та обов`язків від ДП «Львівський ЛСНЦ» до ДП «Ліси України».

Пунктом п.5 постанови КМУ від 07.09.2022 «Деякі питання реформування управління лісової галузі» встановлено, що державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником майна прав та обов`язків спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, матеріалів лісовпорядкування, розрахункових лісосік, поділів лісів на категорії, виділених особливо захисних лісових ділянок спеціалізованих державних лісогосподарських підприємств, які належать до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів, що реорганізуються.

Таким чином, ДП «Ліси України» є постійним лісокористувачем земель лісогосподарського призначення, що перебували в користуванні ДП «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр».

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування, з метою повного, об`єктивного, всебічного, неупередженого досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на земельні ділянки з кадастровими номерами: :12:001:0092, :11:002:0029, :12:001:0090, :12:001:0086, :11:002:0028, :12:001:0085, :12:001:0011, :12:001:0076, :12:001:1086, :12:001:0079, :12:001:0080, :12:001:0084, :12:001:0081, :12:001:0082, :12:001:0066, :12:001:0053, :12:001:0054, :12:001:0052, :12:001:0043, :12:001:0059, :12:001:0051, :12:001:0046, :12:001:0031, :12:001:0055, :12:001:0045, :12:001:0039, :12:001:0042, :12:001:0040, :12:001:1088, :12:001:0050, :12:001:0049, :12:001:0048, :12:001:0047, :12:001:0044, :12:001:0032, :12:001:0041, :12:001:0065, :12:001:0033, :12:001:0038, :12:001:0035, :12:001:0078, :12:001:1082, :12:001:0058, :12:001:0064, :12:001:0063, :12:001:0060, :12:001:0057, :12:001:0061, :12:001:0069, :12:001:0062, які й мовірно накладаються на земельні ділянки держлісфонду Брюховицького лісництва.

08.08.2024 постановою старшого слідчого СВ ВП №1 Львівського РУП №1 ГУ НП у Львівській області ОСОБА_9 вищевказані земельні ділянки визнано речовим доказам у кримінальному провадженні №00000107 від 05.10.2023.

Задовольняючи дане клопотання сторони обвинувачення, внесене в межах кримінального провадження №00000107 слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно у зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому слідчим суддею було враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просять накласти арешт, відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні слідчого.

З оскарженої ухвали вбачається, що слідчим суддею накладено арешт на майно, що є речовим доказом. При цьому слідчим у клопотанні зазначено підставу накладення такого арешту, а саме: з метою збереження речових доказів. Таким чином майно відповідає критеріям, визначеним ч. 1 ст. 98 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в ході перевірки виявлено порушення щодо земельних ділянок, які відносяться до земель рекреаційного призначення, житлової та громадської забудови, які перебувають у приватній власності та накладаються на землі державної власності лісогосподарського призначення ДП «Ліси України», відтак для встановлення законності передання земельних ділянок у приватну власність та з метою збереження речових доказів, доцільним є накладення арешту на дані земельні ділянки.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею на виконання вимог ч. 2 ст. 173 КПК України враховано можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що відповідає конституційним нормам.

Так, ЄСПЛ своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

На переконання апеляційного суду, слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано не лише вимоги щодо захисту фундаментальних прав власників майна та прав третіх осіб, а й «справедливий баланс» між інтересом суспільства та приватним інтересом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини.

Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Твердження адвоката про те, що земельна ділянка з кадастровим номером :12:001:0057 знаходиться в межах смт. Брюховичі, та сумнівність у її накладені на землі ДП «Ліси України», колегією суддів до уваги не беруться, оскільки вказані обставини належать до фактичних обставин кримінального провадження, а тому такі мають досліджуватися, у випадку, якщо кримінальне провадження надійде до суду, під час розгляду справи по суті в суді першої інстанції.

Інші зазначені в апеляційних скаргах обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді у ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

поновити адвокату ОСОБА_10 строк апеляційного оскарження.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова від 29 серпня 2024 року про накладення арешту на майно залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4