Справа № 357/2052/26
У Х В А Л А

18 лютого 2026 року м. Біла Церква

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4

про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002928, відомості про яке 07.09.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 190 КК України,

У С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_3 , діючи в інтересах ОСОБА_4 , звернувся до слідчого судді із клопотанням, яким просить скасувати арешт накладений на автомобіль марки «Renault Magnum», 1997 року випуску червоного кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , видане на спеціалізований тягач «Renault Magnum», VIN НОМЕР_2 , днз НОМЕР_3 , зареєстрований 24.12.2022, власником якого є ОСОБА_4 . У разі неможливості повного скасування арешту скасувати арешт частково в частині заборони користування з передачею транспортного засобу на відповідальне зберігання його власнику з покладенням відповідних обов`язків з врахуванням позиції сторони обвинувачення висловленої в своєму клопотанні про арешт майна У разі скасування арешту зобов`язати слідчих та прокурорів у даному кримінальному провадженні повернути вилучений транспортний засіб його власнику - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання мотивує тим, що арешт на вказаний автомобіль було накладено у кримінальному провадженні № 0002928 від 07.09.2024 ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2024. Згідно ухвали основною та єдиною підставою для арешту майна, стала необхідність у наданні стороні обвинувачення можливості законно утримуючи в себе вилучене майно, з метою його дослідження та проведення ряду слідчих дій таких як огляд, допити свідків та проведення експертиз, а також у випадку ухвалення обвинувального вироку може застосовувати спеціальну конфіскацію, оскільки дані автомобілі були використані як засоби та знаряддя вчинення кримінального правопорушення. Звертає увагу слідчого судді, що власником вантажного автомобіля «Renault Magnum», 1997 року випуску червоного кольору, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу Серії НОМЕР_1 , видане на спеціалізований тягач «Renault Magnum», VIN НОМЕР_2 , днз НОМЕР_3 , зареєстрований 24.12.2022 є ОСОБА_4 . Власником напівпричіпа марки D-TEC UL-9401 синього кольору днз НОМЕР_4 , 1997 року випуску, VIN НОМЕР_5 є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час вилучення вантажного автомобіля Renault Magnum», 1997 року випуску його власниця ОСОБА_4 була неповнолітня. Зазначає, що ОСОБА_4 являється дочкою ОСОБА_5 , яка має III групу інвалідності. Її чоловік ОСОБА_6 ніде не працює по стану здоров`я. Даний автомобіль їм потрібен для здійснення підприємницької діяльності, а саме здійснення вантажних перевезень, що дасть змогу їм покращити своє фінансове становище. Вилучений автомобіль перебуває у володінні правоохоронців вже більше ніж півтора року. Цього строку більш ніж достатньо щоб його дослідити, перевірити та здійснити інші дії на свій розсуд з використанням цього майна та встановити можливість чи не можливість використання даного автомобіля для доведення певних фактів чи обставин. Вказаний проміжок часу вже вважається надмірним та таким, що порушує права власника та не може виправдовуватися одним намаганням, яке до того ж є тільки словесним, вжити заходів з метою перевірки чи має автомобіль хоч якесь відношення до даного кримінального провадження. Обвинувачені заволоділи майном шляхом його добровільної передачі (зерно сої), в даному випадку автомобіль не відігравав роль у злочині ним лише перевозили вкрадене. Тому роль даного автомобіля та напівпричепа у кримінальному провадженні не відіграє важливої ролі, оскільки злочин є закінченим по ст. 190 КК України з моменту коли особа незаконно заволоділа чужим майном, в даному випадку зерном сої. З автомобілем не проводиться жодних дій, він так і стоїть на тому ж місці де був пославлений в день його вилучення працівниками поліції. Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою: збереження речових доказів. Даний автомобіль та напівпричіп до нього до цього часу не був використаний як речовий доказ стороною обвинувачення та не використовується для встановлення, засвідчення чи доведення факту чи обставин у даному кримінальному провадженні, тому в даному випадку виключається підстава для арешту майна передбачена ч. 2 ст. 170 КПК України. Дані обставини беззаперечно засвідчують факт того, що необхідність у застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна відпала.

Представник заявника адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити. Додатково пояснив, що автомобіль і причіп не були продані, вони належить на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відповідно. Власників обманули, шахрайським шляхом заволоділи майном та не розрахувалися за нього. Право власності на майно виникає з моменту його державної реєстрації, у даному випадку на нового власника це майно зареєстроване не було.

Прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_7 проти задоволення клопотання про скасування арешту майна заперечив, посилаючись на те, що під час досудового розслідування 09.12.2024 допитана як свідок неповнолітня ОСОБА_4 , повідомила про те, що 24.09.2022 її бабуся ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 придбали автомобіль сідловий тягач «Renault Magnum», н.з. НОМЕР_3 , який був зареєстрований на неї. Фактично даним автомобілем користувався ОСОБА_6 , який здійснював перевезення зерна по території України через логістичні фірми. Бабуся та її чоловік продали вказаний автомобіль у серпні 2024 без зняття з обліку.

Допитана ОСОБА_5 повідомила, ті ж самі обставини, а також те, що як вони вирішити продати автомобіль та напівпричіп до нього, то розмістили оголошення на ОЛХ та РСТ у кінці липня 2024. У кінці серпня 2024 до її чоловіка з приводу купівлі автомобіля і причепа зателефонував невідомий чоловік та в подальшому телефонувала жінка на ім`я ОСОБА_8 28.08.2024 близько 18:-00 год до них додому приїхало троє чоловіків, які віддали їм гроші в сумі 8900 доларів США та забрали автомобіль з причепом. Так як був вечірній час вони домовилися, що покупець надішле копію паспорта і вони виготовлять генеральну довіреність із правом переоформлення автомобіля та напівпричепа. Чоловіки сказали, що майно буде оформлено на батьків. Але паспорт ніхто не надіслав, тому автомобіль та причіп вони не переоформляли на іншого власника.

Зазначає, що таким чином автомобіль був проданий, хоча документально не був переоформлений. Де-факто автомобіль не належить ОСОБА_4 , а належить особі, яка вчинила злочин, якій повідомлено про підозру та яка наразі перебуває у розшуку.

Окрім того, на автомобіль був накладений не тільки з метою збереження речового доказу, а й для забезпечення спеціальної конфіскації, тобто мета з якою був накладений арешт не зникла, а продовжує існувати.

Слідчий суддя, заслухавши представника заявника та прокурора, дослідивши клопотання, додані на його обгрунтування матеріали, матеріали кримінального провадження № 0002928 від 07.09.2024, дійшов висновку, що клопотання не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Виходячи з наведеного, дана норма пов`язує право слідчого судді на скасування арешту майна, накладеного за відсутності підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника, законного представника, іншого власника чи володільця майна, із можливістю надання особами, що не були присутніми в судовому засіданні і про права та законні інтереси яких вирішено питання судовим рішенням, доказів та матеріалів, які вказуватимуть, що арешт накладено необґрунтовано або в його застосуванні відпала потреба, доведеності перед слідчим суддею їх переконливості.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 КПК України, клопотання про скасування арешту майна розглядає слідчий суддя, суд не пізніше трьох днів після його надходження до суду. Про час та місце розгляду повідомляється особа, яка заявила клопотання, та особа, за клопотанням якої було арештовано майно тимчасовим вилученням майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

У судовому засіданні встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002928, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.09.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18.09.2024 у вказаному кримінальному провадженні накладено арешт на тимчасово вилучений в ході огляду місцевості 13.09.2024 за адресою 82 км +500 м автодороги Київ Одеса, вантажний автомобіль «Renault Magnum», 1997 року випуску, VF611GTA100002867, д.н.з. НОМЕР_3 , зареєстрований 24.12.2022, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_1 ), із накладенням заборони користування, володіння та розпорядження вказаним майном, з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації.

Слідчим суддею встановлено, що стороною обвинувачення із вказаним транспортним засобом проведено таку слідчу дію як обшук. Необхідності проводити ще якісь слідчі дії із вилученим майном у судовому засіданні прокурором не обгрунтовано.

Поряд з тим, не виключена можливість того, що під час судового розгляду кримінального провадження може виникнути необхідність оглянути речовий, що буде неможливим у разі задоволення клопотання.

Крім того, зі змісту ухвали слідчого судді про накладення арешту вбачається, що арешт на вказаний транспортний засіб був накладений також з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Відповідно до ч. 4 ст. 170 КПК України з метою забезпечення спеціальної конфіскації, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно, серед іншого: були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Слідчим суддею встановлено, що автомобіль марки «Renault Magnum», 1997 року випуску червоного кольору, VIN НОМЕР_2 , днз НОМЕР_3 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_1 , належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій підозру у кримінальному провадженні не пред`явлено. Згідно із наявних у матеріалах кримінального провадження протоколів допитів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вказаний автомобіль було продано за 8900 доларів США невідомим особам у серпні 2024 року. А вже у вересні 2024 вказаний автомобіль був використаний підозрюваним у кримінальному провадженні як засіб вчинення кримінального правопорушення, а тому належить до переліку майна щодо якого може бути застосована спеціальна конфіскація. Наразі досудове розслідування у кримінальному провадженні зупинене у зв`язку із розшуком підозрюваного.

Відповідно до ст. 173 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Ризиками, для запобігання яким є необхідність арешту майна, є можливість його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження як власником майна, так і третіми особами (незалежно від волі власника). З накладенням арешту на майно, та утримання його органом досудового розслідування, можливість вчинення вказаних дій із майном в тому числі і третіми особами (незалежно від волі власника) втрачається. За таких умов, заявлена слідчим мета (збереження речових доказів, забезпечення спеціальної конфіскації) буде досягнута саме через застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна із накладенням заборони володіти, користуватися та розпоряджатися ним.

Щодо розумності та співрозмірності арешту.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).

На думку слідчого судді, накладення арешту в даному випадку є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження, враховуючи високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, його специфіку і тяжкість, наявність обґрунтованої підозри у його вчиненні, а також необхідність забезпечення можливої спеціальної конфіскації майна.

При цьому, питання про спеціальну конфіскацію може бути вирішене судом лише під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження (ч. 9 ст. 100 КПК України).

Зважаючи що кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування, слідчий суддя вважає, що пов`язані із накладенням арешту обмеження є виправданими, співмірними із завданнями кримінального провадження та пропорційними меті, з якою такі обмеження застосовуються.

Також слідчий суддя відзначає, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав. Хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав, такий захід є тимчасовим.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що обмеження, яких зазнає третя особа, на даному етапі виправдовують такий ступінь втручання у його право власності.

Крім того, з урахуванням характеру кримінального правопорушення, що розслідуються у межах цього кримінального провадження, такий захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним втручанню у володіння майном. Підстав сумніватися в співмірності такого обмеження права власності завданням кримінального провадження у слідчого судді не виникає. У цьому випадку арешт майна необхідний для забезпечення ефективності кримінального провадження та негативних наслідків для володільців майна не створює.

Таким чином, приймаючи до уваги доводи викладені особою, яка звернулася з клопотанням про скасування арешту, позицію сторони обвинувачення з приводу скасування арешту, враховуючи те, що клопотання не містить обґрунтування та відповідних доказів того, що в подальшому в застосуванні арешту майна відпала повністю потреба, а також того, що арешт накладено необгрунтовано, слідчий суддя приходить до переконання, що клопотання про скасування арешту не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 169, 174, 307 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0002928, відомості про яке 07.09.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 190 КК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_9