ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року

м. Київ

справа № 752/2303/19

провадження № 51-3532км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008285, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чорна Чемеровецького району Хмельницької області та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Голосіївський районний суд м. Києва вироком від 04 листопада 2022 року визнав невинуватим ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за п. 6 ч. 2 ст. 115 ККта виправдав на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Також вирішив питання, які стосуються: запобіжного заходу; речових доказів, процесуальних витрат та цивільного позову у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 09 червня 2025 року вирок суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів за таких обставин.

Так, 01 вересня 2018 року приблизно о 03:30 ОСОБА_7 , діючи з метою умисного вбивства ОСОБА_8 з подальшим заволодінням його майном, перебуваючи в підземному переході на пл. Деміївській у м. Києві, ножем завдав один удар в грудну клітку потерпілому, від якого останній помер.

Смерть ОСОБА_8 настала від проникаючого колото-різаного поранення грудей, внутрішніх органів, що призвело до розвитку крововтрати та шоку.

Після цього, ОСОБА_7 незаконно заволодів майном ОСОБА_8 , а саме мобільним терміналом марки «NOKIA 105Dual SIM» з абонентським номером НОМЕР_1 та наплічним рюкзаком, який містив особисте майно потерпілого.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Як зазначає прокурор, апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення та не мотивував рішення про відмову в її задоволенні.

Звертає увагу на те, що без оцінки суду апеляційної інстанції залишилися фактичні обставини, встановлені з показань свідків. Так, показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 співпадають у тій частині, що у відповідний час у підземному переході інших осіб не було. Водночас свідок ОСОБА_9 повідомив, що з моменту, коли ОСОБА_7 і ОСОБА_8 спустилися у підземний перехід і до моменту, коли він виявив потерпілого з ножовим пораненням та ОСОБА_7 , який витирає ніж від крові, минуло приблизно 10 хвилин. Свідок ОСОБА_10 указав, що ніж у руках тримав саме ОСОБА_7 .

Водночас зазначає, що цей суд не врахував обставини спільного вживання алкогольних напоїв ОСОБА_7 та потерпілим.

На переконання прокурора, апеляційний суд обмежився загальними твердженнями про те, що докази не доводять винуватості ОСОБА_7 , що є порушенням вимог ст. 94 КПК щодо оцінки доказів у їх сукупності.

Наведені вище істотні порушення допущені апеляційним судом призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню - п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , надавши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення і просила її задовольнити.

Захисник ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 заперечили стосовно задоволення касаційної скарги прокурора.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, Суд дійшов висновку, що скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з ч. 1 цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, як визначено ст. 438 КПК, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З огляду на завдання та загальні засади кримінального провадження, визначені у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Суд апеляційної інстанції практично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК.

Під час залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Тож закон вимагає від суду проаналізувати всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, та надати на них мотивовані відповіді. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК є підставою для скасування судового рішення.

Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вказаних вимог не дотримався.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що на підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення прокурор надав низку доказів, серед яких показання свідків: ОСОБА_9 , знайомого ОСОБА_7 , який у день події разом із останнім та ще однією невстановленою особою вживав алкогольні напої, та повідомив, що під час їх відпочинку ОСОБА_7 підійшов до незнайомого йому чоловіка та спілкувався з ним. Після цього свідок бачив, як ОСОБА_7 разом із чоловіком, з яким він спілкувався, спустилися до підземного переходу. Через 10 хвилин він також спустився до переходу і побачив, що чоловік лежить, а ОСОБА_7 стоїть поруч і тримає в руках ніж, який витер та поклав до пакета. Свідок також зазначив, що чоловік, який разом із ними вживав алкоголь, забрав рюкзак, що лежав поруч із потерпілим, після чого вони втрьох вийшли з переходу та поїхали на таксі; та ОСОБА_10 , який працював охоронцем у підземному переході та вказав, що 01 вересня 2018 року бачив двох осіб, одна з яких тримала ніж, це був ОСОБА_7 . Після того, як ці особи пішли, він побачив чоловіка, який лежав, і з нього йшла кров; а також письмові докази, серед яких протоколи слідчих дій, зокрема огляду місця події, огляду диска та відеозаписів, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та слідчого експерименту, а також висновок судово-медичного експерта.

Дослідивши наведені вище докази, місцевий суд дійшов висновку, що вони не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

На обґрунтування свого висновку суд узяв до уваги показання ОСОБА_7 , який заперечив свою винуватість та зазначив, що 01 вересня 2018 року він не спілкувався з чоловіком, тіло якого було виявлено в підземному переході, а разом із ОСОБА_9 та чоловіком, з яким вони познайомилися, переходили через підземний перехід і бачили чоловіка, який лежав, однак, не зупиняючись, вони перейшли перехід, викликали таксі та поїхали. Лише в таксі він побачив у чоловіка, з яким вони познайомилися, рюкзак. Також підтвердив, що мав при собі ніж, який тримав у пакеті для їжі. Крім того, зазначив, що свідок ОСОБА_9 оговорює його у зв`язку з наявним між ними конфліктом матеріального характеру.

Також суд не прийняв до уваги протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, оскільки в ньому не зазначено даних про осіб, фотознімки яких були пред`явлені свідку ОСОБА_10 , та критично оцінив наведені в протоколі відомості про те, що свідок впізнав чоловіка на фотознімку, якого він нібито бачив 01 вересня 2018 року у підземному переході в момент, коли той стояв над трупом ОСОБА_8 , оскільки ці обставини не були підтверджені під час його безпосереднього допиту.

Водночас суд відхилив показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначивши, що їх показання не підтверджують винуватості ОСОБА_7 , оскільки зазначені особи не були безпосередніми свідками події, а також не врахував письмові докази сторони обвинувачення з підстав, що вони самі по собі та в сукупності з іншими дослідженими доказами не доводять винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК.

Зокрема, протокол слідчого експерименту, проведеного за участю свідка, відхилено з огляду на те, що його зміст фактично свідчить про проведення допиту ОСОБА_9 з метою уточнення його показань. Водночас протоколи огляду дисків, на яких містяться відеозаписи з камер відеоспостереження, не враховано, оскільки вони лише підтверджують факт перебування ОСОБА_7 поблизу місця події, проте за відсутності інших доказів не доводять його причетності до вчинення вбивства з корисливих мотивів. Крім того, залишено без урахування протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, оскільки в ньому не зазначено даних про осіб, фотознімки яких були пред`явлені свідку ОСОБА_10 . Крім того, наведені в протоколі відомості про впізнання свідком чоловіка під № 3, якого він нібито бачив 01 вересня 2018 року у підземному переході в момент, коли той стояв над трупом ОСОБА_8 , оцінив критично, оскільки ці обставини не були підтверджені під час його безпосереднього допиту.

З урахуванням наведеного суд виправдав ОСОБА_7 за висунутим йому обвинуваченням.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна. Також сторона обвинувачення в скарзі порушила питання, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 404 КПК, повторно допитати ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 та дослідити письмові докази.

У поданій апеляційній скарзі прокурор акцентував на тому, що суд залишив поза увагою показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтвердили перебування ОСОБА_7 вночі 01 вересня 2018 року в підземному переході з ножем у руках. Водночас свідок ОСОБА_9 зазначив, що бачив, як ОСОБА_7 витирав ніж від крові, а свідок ОСОБА_10 вказав, що не чув і не бачив, щоб, крім ОСОБА_7 та двох чоловіків, у ніч на 01 вересня 2018 року хтось спускався до підземного переходу.

Також прокурор наголошував, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, дослідженими судом.

Крім того, звертав увагу на показання ОСОБА_7 щодо невизнання ним своєї винуватості, зазначаючи, що вони спростовуються сукупністю доказів, досліджених судом, і є способом захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 , погодився з висновками місцевого суду та визнав їх обґрунтованими і вмотивованими.

Так, суд апеляційної інстанції, повторно дослідивши письмові докази та відтворивши аудіозаписи зафіксованих у судовому засіданні місцевого суду показань свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , встановив, що показання ОСОБА_7 про його непричетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення не спростовані, оскільки сторона обвинувачення під час судового розгляду не надала достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження висунутого обвинувачення.

Зокрема, погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд зазначив, що показання свідка ОСОБА_9 про те, що він бачив ОСОБА_7 , який, перебуваючи у підземному переході, тримав у руках ніж у крові, жодним чином не підтверджують його винуватості у вчиненні вбивства з корисливих мотивів за відсутності будь-яких інших доказів, оскільки сам по собі факт наявності у особи відповідного різновиду ножа не може свідчити про вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення з корисливих мотивів.

Також суд зазначив, що показання свідка ОСОБА_10 не підтверджують доводів сторони обвинувачення, оскільки він пояснив, що бачив двох чоловіків, які рухалися підземним переходом та стукнули у ролет. У зв`язку з цим свідок вийшов і побачив одного з них із ножем у руках, після чого зробив їм зауваження, і вони, перебуваючи в полі його зору, залишили перехід. Повертаючись до ролета, де він ніс нічне чергування, свідок побачив чоловіка, який лежав на підлозі.

Однак Верховний Суд не може погодитися з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

У своїй апеляційній скарзі прокурор наголошував, що винуватість ОСОБА_7 підтверджується, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які у своїй сукупності узгоджуються між собою та іншими доказами у справі.

Апеляційний суд, відхиляючи показання зазначених свідків, погодився з висновком місцевого суду з тих підстав, що свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не були очевидцями безпосереднього моменту вчинення кримінального правопорушення.

Верховний Суд неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку (статті 85 та 94 КПК).

Згідно з усталеною практикою Суду, доказування тих чи інших обставин злочину, як правило, ґрунтується не на одному чи кількох прямих доказах, а на сукупності всіх, у тому числі непрямих, доказів. Саме з урахуванням такого аналізу та оцінки всіх доказів і робиться висновок про доведеність поза розумним сумнівом або недоведеність (згідно із цим стандартом доказування) факту вчинення злочину конкретною особою (див., наприклад, рішення Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у справі № 728/578/19, від 26 травня 2023 року у справі № 737/641/17, від 15 квітня 2024 року у справі № 587/102/18).

З огляду на викладене Верховний Суд зазначає, що з урахуванням обставин цього кримінального провадження сама по собі відсутність безпосередніх очевидців моменту заподіяння потерпілому ножового поранення не могла бути достатньою підставою для відхилення показань свідків як таких, що не мають значення для доведення обвинувачення.

Водночас прокурор звертав увагу на узгодженість показань цих свідків у частині того, що під час події у підземному переході інших осіб не було, а також на те, що обидва свідки вказували на ОСОБА_7 як на особу, яку вони бачили в переході з ножем у руках безпосередньо перед виявленням потерпілого з ножовим пораненням.

Сторона обвинувачення акцентувала на показаннях свідка ОСОБА_9 про те, що він бачив ОСОБА_7 біля потерпілого в той момент, коли останній уже лежав у переході, а ОСОБА_7 витирав ніж від крові та ховав його до пакета. Однак цим показанням апеляційний суд належної оцінки не надав, зокрема не зазначив, з яких підстав відкидає або вважає їх непереконливими, та не оцінив їх у сукупності з іншими доказами, згідно з правилами, передбаченими у ст. 94 КПК.

Також суд апеляційної інстанції лише узагальнено зазначив, що показання свідка ОСОБА_10 не підтверджують доводів сторони обвинувачення, пославшись, що він не був свідком самої події кримінального правопорушення. Водночас суд не навів переконливих мотивів оцінки цих показань у взаємозв`язку із іншими даними, на які посилалася у свої доводах сторона обвинувачення щодо причетності ОСОБА_7 до інкримінованого кримінального правопорушення.

Крім того, апеляційний суд не перевірив у необхідному обсязі твердження прокурора про те, що висновок місцевого суду щодо недоведеності обвинувачення зроблено без належної оцінки всієї сукупності доказів (показань свідків, письмових доказів, результатів огляду місця події, даних судово-медичних досліджень та відеозаписів з камер спостереження) та без урахування їх взаємозв`язку. Натомість суд практично повторив висновок місцевого суду про недостатність кожного доказу окремо, не з`ясувавши, чи не набувають вони іншого доказового значення у взаємозв`язку між собою.

Ці питання стосуються правильного встановлення фактичних обставин кримінального провадження і потребують дослідження та аналізу доказів у справі.

Беручи до уваги визначені у ст. 433 КПК особливості касаційного розгляду за якими суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно усунути вказані порушення. Тому наведені обставини має перевірити саме суд апеляційної інстанції, який є судом факту.

Таким чином, апеляційний суд не вмотивував свого рішення, дійшов передчасного висновку про обґрунтованість вироку місцевого суду, не зазначив переконливих мотивів відхилення доводів апеляційної скарги сторони обвинувачення, а тому постановлене за результатом такої процедури судове рішення не можна вважати таким, що відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у зв`язку з чим ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що могло вплинути на висновки суду щодо доведеності/недоведеності винуватості та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене у цій постанові, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, повторно дослідити докази за наявності підстав і ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, що відповідатиме вимогам матеріального і кримінального процесуального законодавства.

Ураховуючи наявність указаних вище порушень, колегія суддів, зважаючи на недопустимість вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення та переваги одних доказів над іншими, дійшла висновку, що скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи протягом розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом для своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2018 році.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року стосовно ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3