Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/398/26
номер провадження 1-кп/368/116/26
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.05.2026 рокуКагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області кримінальне провадження № 0002221 від 28.12.2025 року щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Карпилівка Рокитнівського району Рівненської області, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 громадянина України, базова середня освіта, одруженого, проходить службу старшим водієм у військовій частині НОМЕР_1 , є учасником бойових дій, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.. 286 ч. 2 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- сторони обвинувачення прокурора першого відділу Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_4

- сторони захисту

обвинуваченого ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в:

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Будучи військовослужбовцем, старшим водієм 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону ОСОБА_3 відповідно до ст. ст. 11, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, бути зразком високої культури і дисципліни, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, поводитися з гідністю і честю, не допускати самій і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про дорожній рух», порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, вибору швидкості руху та дистанції, обгону та стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, осіб, які рухаються в кріслах колісних, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюється Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 1.1. «Правил дорожнього руху», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 встановлюється єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, відповідно до якого ОСОБА_3 , окрім іншого, зобов`язаний дотримуватись п. 1.5., п. п. б п. 2.3., та п. 12.1. вказаних Правил:

?п. 1.5. дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

?п. п. б п. 2.3. для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

?п. 12.1. під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

28.12.2025 близько 02 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford» модель «Transit 350», реєстраційний номер НОМЕР_2 , із пасажирами ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розміщеним на передньому пасажирському місці та розміщеними на задньому пасажирському місці ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , і ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , рухаючись по автомобільній дорозі Н-01 (сполученням Київ-Знам`янка) вулиці Столичній, в межах нерегульованого перехрестя із вулицею Довжик, на правосторонньому заокругленні дороги, в межах міста Кагарлик, Обухівського району Київської області, у напрямку центру міста, в порушення вимог п. 1.5., п. п. б п. 2.3. та п. 12.1. Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, тобто діючи необережно, не зменшив швидкість свого руху, при наближенні до право стороннього заокруглення дороги, допустив виїзд керованого ним автомобіля на ліве узбіччя та кювет, відносно свого напрямку руху, де допустив зіткнення із перешкодами у вигляді дерев дерева, під час чого пасажир ОСОБА_5 отримав тяжке тілесне ушкодження у вигляді: множинних саден в тім`яній ділянці справа та на обличчі, лінійного перелому виростка потиличної кістки ліворуч, компресійно-уламкових переломів тіла та поперечних виростків дванадцятого грудного хребця з пролабуванням в спинномозковий канал і забоєм спинного мозку, перелому грудини.

Грубе порушення водієм ОСОБА_3 вимог пунктів п. п. 1.5, п. п. б п. 2.3 та п. 12.1 Правил дорожнього руху України, перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді заподіяння потерпілому ОСОБА_5 тяжкого тілесного ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ст.. 286 ч. 2 КК України визнав повністю та відповідаючи на питання пояснив, що він їхав із військовослужбовцями до військової частини. В його машині знаходилося ще троє військовослужбовців. Коли сталося ДТП, то один з його пасажирів отримав тілесні ушкодження. Він сильно шкодує за вчинене, кається. Більше таке робити не буде. Просить його суворо не карати.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просить судовий розгляд кримінального провадження слухати за його відсутності у зв`язку із перебуванням на стаціонарному лікуванні/медичній реабілітації у відділені фізичної та реабілітаційної медицини комунального підприємства «Рівненський обласний клінічний госпіталь» Рівненської обласної ради з 13.02.2026. У разі визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, просить призначити йому не суворе покарання, справедливе покарання з урахуванням всіх обставин злочину.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою винність у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, та у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України при дослідженні доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюється, з`ясувавши правильне розуміння обвинуваченим та іншими учасниками судового провадження змісту цих обставин, встановивши чи не має сумніву у добровільності їх позицій, роз`яснивши, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку, суд користуючись правом, наданим ч. 3 ст. 349 КПК України і відсутністю заперечень учасників судового провадження, вважає достатнім обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 .

Це повністю узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Таким чином, суд допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого в їх сукупності, вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ст.. 286 ч. 2 КК України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, повністю доведеною.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності суд приходить висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України, а саме:

як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується, обвинувачений винний та підлягає покаранню.

Обставини, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно паспорта НОМЕР_3 , виданого 11 січня 2007 року обвинувачений ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Карпилівка Рокитнівського району Рівненської області, відповідно, на момент вчинення злочину був повнолітнім та є громадянином України.

Згідно військового квитка серії НОМЕР_4 виданого 10.02.2023 ІНФОРМАЦІЯ_6 на ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_7 в Карпилівка Рокитнівського району Рівненської області, був мобілізований 10.02.2023 р.

Згідно вимоги про судимість № 52-21012026/32016 від 21.01.2026 р. станом на 21.01.2026 року ОСОБА_3 є особою раніше не судимою.

Згідно довідки обвинувачений ОСОБА_3 за наркологічною допомогою не звертався та на обліку в лікаря - нарколога не перебуває.

Згідно довідки обвинувачений ОСОБА_3 за психіатричною допомогою не звертався та на обліку в лікаря - психіатра не перебуває.

Згідно посвідчення водія виданого 20.02.2015 р. ОСОБА_3 має відкриті такі категорії А1, А, В, С1, С.

Висновком експерта № 2П/549, експертиза почата 26.01.2026, експертиза закінчена 26.01.2026 встановлено, що у крові гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , метиловий, етиловий спирти, а також пропіловий, бутиловий, аміловий спирти та їх ізомери не виявлені.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 власником автомобіля марки Ford, моделі Transit 350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є АТ «Ощадбанк».

Згідно акту приймання-передачі транспортних засобів і техніки № 4088 від 07.05.2024 р. ІНФОРМАЦІЯ_8 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави у межах виконання військово-транспортного обов`язку здійснено вилучення спеціалізованого фургона малотоннажного оперативного Ford, моделі Transit 350, реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є АТ «Ощадбанк».

Згідно службової характеристики на старшого солдата ОСОБА_3 вбачається, що старший солдат ОСОБА_3 10 лютого 2023 року був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_9 та призначений на посаду водія 2 протитанкового відділення протитанкового взводу військової частини НОМЕР_6 . 31 березня 2025 року був призначений на посаду водія протитанкового взводу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 . 28 листопада 2025 року був переміщений та призначений на посаду старшого водія 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 . За час проходження військової служби зарекомендував себе як дисциплінований та відповідальний військовослужбовець. Функціональні обов`язки виконує без зауважень, має достатній рівень теоретичних та практичних знань, знає матеріальну частину та тактико-технічну характеристику стрілецької зброї. Накази, вказівки, розпорядження командирів виконує. З товаришами по службі стосунки підтримує та користується авторитетом у військовому колективі. За характером відкритий, спокійний та неконфліктний. Рівень індивідуальної та бойової підготовки оцінений на задовільно. Стан фізичної підготовки задовільний. Зовнішній вигляд відповідає встановленим вимогам, в стройовому відношенні підтягнутий, перебуває у нормальній спортивній формі. За своїми військово-професійними якостями відповідає займаній посаді, заслуговує на подальше службове зростання та заохочення.

Згідно медичної характеристики на солдата ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний ІНФОРМАЦІЯ_10 на посаді старшого водія І мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 про те, що за період військової служби у військовій частині НОМЕР_1 за медичною допомогою не звертався.

Згідно витягу із наказу № 103 від 10.04.2025 командира військової частини НОМЕР_1 про те, що військовослужбовців частини рахувати, що залучаються до здійснення заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації у Запорізькій та Донецькій областях та вважати такими, які зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 : військовослужбовця служби по мобілізації солдата ОСОБА_3 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 24.03.2025 року №119-РС на посаду водія протитанкового взводу роти вогневої підтримки мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , який прибув із військової частин НОМЕР_6 ( АДРЕСА_1 ), вважати таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків з 10 квітня 2025 року.

Згідно витягу із наказу № 341 від 28.11.2025 командира військової частини НОМЕР_1 вважати такими, які переміщенні з посади на посаду цієї самої військової частини: солдата ОСОБА_3 , водія протитанкового взводу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №359-РС від 27 листопада 2025 року на посаду старшого водія 1 мотопіхотної роти мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_1 , вважати таким, що з 28 листопада 2025 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

Згідно посвідчення серія НОМЕР_7 виданого 26.03.2024 р. ОСОБА_3 є учасником бойових дій.

Обгрунтування судом призначення обвинуваченому ОСОБА_3 міри та виду покарання.

Так, санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно ч. 5 ст. 12 КК України - тяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 , є тяжким злочином.

При призначенні обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахуванні ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

До обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 згідно ст. 66 КК України, суд відносить щире каяття, визнання вини та є учасником бойових дій.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно ст. 67 КК України, суд не вбачає.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Судом, враховуються вимоги ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні обвинуваченому покарання суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченого, а саме: визнання вини, де його позиція є добровільною та не є наслідком будь-якого примусу, має місце постійного проживання, позитивно характеризується за місцем військової служби, є учасником бойових дій, наявності обставин, що пом`якшують покарання, за відсутності обставин, що обтяжують покарання та думку прокурора щодо міри покарання обвинуваченому, а саме: призначення у виді позбавлення волі із застосуванням ст.. ст.. 75, 76 КК України, а тому суд вважає, що належним та достатнім є призначення обвинуваченому ОСОБА_3 покарання буде у виді позбавлення волі в межах санкції статті КК України.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Суд враховує конкретні обставини цієї справи в сукупності, зокрема, стосунки між обвинуваченим ОСОБА_3 і потерпілим ОСОБА_5 , які обоє є військовослужбовцями, характер допущених обвинуваченим порушень вимог Правил дорожнього руху та їх наслідки, а також ставлення обвинуваченого до цих порушень, який визнав свою вину, усвідомив протиправність своєї поведінки, а також те, що служба у військовій частині пов`язана з керуванням транспортними засобами, оскільки є діючим військовослужбовцем, думку потерпілого, який просив суворо не карати обвинуваченого та думку прокурора, який також пропонував не застосовувати додаткову міру покарання, та на підставі викладеного вважає необхідним не призначати обвинуваченому ОСОБА_3 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Приймаючи до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, наявність щодо обвинуваченого декількох пом`якшуючих покарання обставин, які знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, вчинення дій, спрямованих на усунення заподіяної шкоди, а також дані про обвинуваченого, який раніше до кримінальної, адміністративної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки за місцем проживання, проходить службу у військовій частині на посаді старшого водія, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без відбування основного покарання, і щодо них є підстави для застосування ст.75 КК України, яка передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням, якщо обвинувачений протягом іспитового строку не вчинить нового злочину, виконає покладені на нього відповідно до ч.1 ст. 76 КК України обов`язки.

Що стосується початку відбування покарання, то суд в даному випадку керується п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно з яким іспитовий строк обчислюється з дня постановлення вироку незалежно від того, судом якої інстанції застосовано ст.. 75 КК України (2001 року).

На думку суду, таке покарання та звільнення від відбування основного покарання з випробуванням є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень та відповідатиме принципам гуманності, справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів "рівних можливостей" та "справедливого судового розгляду", встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У відповідності до ст. 8 ч. 1 Конституції України в Україні діє принцип верховенства права. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику суду як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Судові витрати слід вирішити на підставі ст.. 124 КПК України.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, як вчинити із заходами забезпечення кримінального провадження.

Арешт, який накладений на підставі ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 06.01.2026 р., слід скасувати.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 на стадії судового розгляду не обирався, і підстави для його обрання відсутні.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, 376, 615 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до положень ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_3 звільнити від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо він протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_3 обов`язки:

1)періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2)повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

3)не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації

Відповідно до ч. 4 ст. 76 КК України, нагляд щодо засуджених військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, здійснюється командирами військових частин.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_8 , на користь держави вартість проведеної судової інженерно-транспортної експертизи «дослідження технічного стану транспортного засобу» № СЕ-19/111-26/54-ІТ від 26.01.2026 в сумі 5794,10 грн. та вартість проведеної судової інженерно-транспортної експертизи «дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди» № СЕ-19/111-26/3735-ІТ від 17.02.2026 в сумі 3565,60 грн., а всього 9 359 (дев`ять тисяч триста п`ятдесят дев`ять) грн.. 70 коп.

Речовий доказ по кримінальному провадженню: автомобіль марки «Ford» модель «Transit 350», реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_9 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Миронівка, вул. Соборності, 139, після набрання вироком законної сили повернути користувачу ОСОБА_3 .

Арешт, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 06.01.2026 року на майно, яке було вилучено під час проведеного огляду місця події в період часу 05 год. 30 хв. по 06 год. 30 хв. 28.12.2025 року, - вилучено транспортний засіб автомобіль марки «Ford» модель «Тransit 350» реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_9 , який поміщено на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, Обухівський район, м. Миронівка, вул. Соборності, 139, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, до скасування у встановленому порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, - скасувати.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1