ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/951/26 Справа № 243/2002/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченого: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

прокурора: ОСОБА_8 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , на ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2025 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 23 грудня 2025 року продовжено запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, у виді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 21 лютого 2026 року включно, з визначенням розміру застави 908 400 грн.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків втечі, знищення речових доказів, впливу на свідків та вчинення іншого злочину, які на теперішній час не зменшились. Вважає, що більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не здатні забезпечити досягнення мети визначеної ст. 177 КПК України.

Із вказаною ухвалою не погодився захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_6 та оскаржив її в апеляційному порядку.

В обґрунтування апеляційних вимог вказує, що ухвала суду першої інстанції про продовження тримання під вартою є необґрунтованою, оскільки прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також не надано доказів неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Зазначає, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки з родиною, позитивно характеризується та майже п`ять років утримується під вартою без належного процесуального обґрунтування. Вказує, що у матеріалах кримінального провадження відсутні знаряддя злочину, речові докази, свідки події, сліди порохових газів, а результати експертиз містять розбіжності, що, на думку захисту, не підтверджує причетність ОСОБА_6 до інкримінованого правопорушення. Зазначає, що клопотання прокурора протягом тривалого часу є формальним, змінюється лише дата продовження запобіжного заходу, а суд першої інстанції не надає оцінки доводам сторони захисту та не розпочинає розгляд справи по суті. Вважає безпідставними посилання прокурора на ризик впливу ОСОБА_6 на потерпілого, оскільки потерпілий фактично проживає в іншому місті як внутрішньо переміщена особа, що, на думку захисту, виключає зазначений ризик. Зазначає, що ОСОБА_6 тривалий час утримується під вартою без належним чином врученого повідомлення про підозру, а первинне та змінене повідомлення про підозру, за твердженням захисту, здійснені з істотними порушеннями вимог КПК України, зокрема без участі захисника та без належного вручення. Вказує, що за відсутності належного повідомлення про підозру ОСОБА_6 фактично не набув процесуального статусу обвинуваченого, а його подальше тримання під вартою є незаконним. Вважає, що у провадженні порушено принцип розумних строків, оскільки ОСОБА_6 утримується під вартою з грудня 2020 року, при цьому сторона захисту не зловживала процесуальними правами та не перешкоджала судовому розгляду. Зазначає, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 можливо забезпечити шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, а саме нічного домашнього арешту з покладенням відповідних процесуальних обов`язків.

Просить скасувати оскаржувану ухвалу та змінити запобіжний захід підозрюваному ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тримання під вартою на нічний домашній арешт.

Встановити для підозрюваного ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 обов`язки: - прибувати за кожною вимогою до суду; - прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; - не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду; - повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти скасуванню оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу обвинуваченому, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту оскаржуваної ухвали від 23 грудня 2025 року, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою, діяв у межах та спосіб, передбачених ст.ст. 177, 178, 183, 194, 331 КПК України, надав оцінку наявності обґрунтованої підозри, існуванню ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а також перевірив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що йому інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного ст.ст. 3, 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання вимог кримінального процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.

Клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого прокурор мотивував тим, що не перестали існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, що стало підставою для продовження строку обраного запобіжного заходу.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я людини, які ст. 3 Конституції Україні визнані найвищою соціальною цінністю в Україні.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого будь-якого альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів зазначає, що наразі достатніми та належними підставами тримання ОСОБА_6 під вартою є не лише очікування завершення судового розгляду справи, а і дотримання балансу між можливими наслідками його звільнення та безпекою суспільства, що вимагає ізоляції осіб, які з встановленою високою вірогідністю здатні завдати істотної шкоди правам та свободам інших осіб, що в даному випадку, повністю виправдовує подальше утримання обвинуваченого під вартою.

Отже, на даний час продовжують існувати обставини, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 у цьому кримінальному провадженні, наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 і виключити ризики, пов`язані із звільненням його з-під варти.

Твердження захисника про те, що прокурором не доведено наявність ризиків, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами провадження.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя людини, передбаченого ч. 2 ст. 15 п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі. Тяжкість інкримінованого злочину, характер та спосіб його вчинення, а також можливість призначення суворого покарання у разі визнання винуватим, об`єктивно зумовлюють ризик переховування від суду.

Посилання сторони захисту на відсутність спроб втечі чи впливу на свідків не спростовує існування ризиків, оскільки належна процесуальна поведінка обвинуваченого зумовлена саме застосуванням до нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Відсутність зафіксованих порушень не свідчить про відсутність ризиків у разі звільнення з-під варти.

Крім того, суд першої інстанції врахував ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків, а також можливість перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. З огляду на стадію судового розгляду та недопитаність усіх свідків, такі ризики не можуть вважатися такими, що зменшилися.

Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки ОСОБА_6 шляхом застосування нічного домашнього арешту з покладенням процесуальних обов`язків колегія суддів вважає необґрунтованими.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатен нейтралізувати наявні ризики. Домашній арешт, у тому числі нічний, не виключає можливості впливу на учасників провадження, узгодження позицій, знищення або спотворення доказів чи ухилення від суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з урахуванням тяжкості інкримінованого злочину, характеру обставин справи та даних про особу обвинуваченого, саме тримання під вартою відповідає меті, визначеній ст. 177 КПК України, та принципу пропорційності.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки та позитивно характеризується, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, однак не стали запобіжником від можливої протиправної поведінки. Тому вони не можуть розцінюватися як такі, що нівелюють ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції врахував ці дані при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу та визначенні розміру застави.

Твердження сторони захисту про відсутність знаряддя злочину, речових доказів, свідків події, слідів порохових газів та наявність розбіжностей у висновках експертиз фактично стосуються оцінки доказів та доведеності вини.

Колегія суддів зазначає, що питання допустимості, належності та достатності доказів, а також доведеності вини обвинуваченого є предметом розгляду суду під час ухвалення вироку по суті обвинувачення, а не під час вирішення питання про запобіжний захід.

Твердження про формальний характер клопотань прокурора та ненадання судом оцінки доводам захисту не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Оскаржувана ухвала містить мотивовані висновки щодо кожного із ризиків, оцінку доводів сторони захисту та посилання на норми кримінального процесуального закону. Факт незгоди сторони захисту з такими висновками не свідчить про їх формальність.

Посилання захисника на те, що потерпілий проживає в іншому місті як внутрішньо переміщена особа, не виключає можливості незаконного впливу на нього.

Під незаконним впливом слід розуміти не лише фізичний контакт, а й інші способи впливу, у тому числі через третіх осіб, засоби зв`язку тощо. Тому географічна віддаленість сама по собі не нівелює відповідний ризик.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не набув належного процесуального статусу через порушення порядку повідомлення про підозру, є необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів провадження, обвинувальний акт скеровано до суду, провадження перебуває на стадії судового розгляду, а отже ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого у встановленому законом порядку.

Питання законності повідомлення про підозру та допустимості відповідних доказів підлягають оцінці під час судового розгляду справи по суті, а не в межах розгляду питання про продовження запобіжного заходу.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_6 утримується під вартою з грудня 2020 року. Водночас тривалість тримання під вартою зумовлена складністю кримінального провадження, обсягом доказів, необхідністю забезпечення прав усіх учасників процесу.

Матеріали провадження не містять даних про зловживання судом чи стороною обвинувачення процесуальними правами з метою штучного затягування розгляду. Сам по собі тривалий строк тримання під вартою не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу за наявності актуальних ризиків.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно перевірив наявність підстав для продовження запобіжного заходу, дотримався вимог кримінального процесуального закону, належним чином мотивував своє рішення.

Судова колегія не вбачає в діях суду першої інстанції порушень кримінального процесуального законодавства, які б вплинули на законність прийнятого рішення про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 .

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_6 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

Ураховуючи сукупність обставин, в тому числі стадію судового провадження, дані про особу ОСОБА_6 суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних які б свідчили, що зазначені ризики не існують, а інші, менш суворі запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого і продовження раніше обраного щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою є необхідним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наразі тримання обвинуваченого під вартою є обґрунтованими та виправданими, оскільки виключно в такому виді можливо забезпечити досягнення мети визначеної у ст. 177 КПК України.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою колегія суддів не вбачає та вважає рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи судом, які були б підставою для скасування ухваленого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 грудня 2025 року, про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді