Справа № 461/1338/26 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/238/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючої судді ОСОБА_2 ,

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 ,-

встановила:

цією ухвалою задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з утриманням у Державній установі "Львівська УВП № 19" строком на 60 днів, до 30.04.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Контроль за виконанням ухвали поклалдено на прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_7 .

Мотивуючи своє рішення суд, зокрема, вказав, що клопотання прокурора підставне та підлягає до задоволення, оскільки ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, дане кримінальне правопорушення вчинене останнім із прямим умислом, виходячи зі своєї позиції захисту, відповідно до своєї репутації, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, сховати будь -які речі та документи, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується. Обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі не встановлено та сторонами не доведено, у зв`язку з чим суд вважає недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою, а тому суд приходить до висновку про доцільність залишення в силі обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

На дану ухвалу обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, просить оскаржувану ухвалу змінити, призначити більш альтернативний запобіжний захід, а саме у вигляді застави. Вважає, що оскільки на досудовому слідстві його дії перекваліфіковано з ч.1 ст. 121 КК України на ч.2 ст. 125 КК України, який є легшим злочином, то запобіжний захід у вигляді застави належним чином забезпечить виконання ним процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Зважаючи на відсутність клопотань сторін кримінального провадження про розгляд апеляційної скарги за їх участі, колегія суддів вважає за можливе провести розгляд апеляційної скарги без участі сторін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши наведені доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з таких підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою без визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Встановлено, що на розгляді у Галицькому районному суді м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 407, ч.2 ст. 125 КК України.

Ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів до 30.04.2026 року.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, задовольняючи клопотання прокурора та продовживши обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обґрунтовано врахував, що ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, дане кримінальне правопорушення вчинене останнім із прямим умислом, виходячи зі своєї позиції захисту, відповідно до своєї репутації, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, сховати будь -які речі та документи, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Крім того, судом першої інстанції підставно зазначено, що обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом, на даному етапі не встановлено та сторонами не доведено, у зв`язку з чим суд вважав недостатнім застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання наявним ризикам, аніж тримання під вартою, та прийшов до вірного висновку про доцільність залишення в силі обраного обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Так, на переконання колегії суддів, продовжений судом запобіжний захід у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумності, є відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційним судом не отримано відомостей щодо комплексу обставин, які би переважили ризики передбачені ст. 177 КПК України.

На думку колегії суддів, ризики, встановлені стороною обвинувачення та судом, існують та виправдовують тримання під вартою ОСОБА_6 .

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що перекваліфікація його дій на менш тяжке кримінальне правопорушення виключає необхідність подальшого застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений обвинувачується у вчиненні злочину, не лише за ч. 2 ст. 125 КК України, а й за ч. 5 ст. 407 КК України, який відноситься до категорії тяжких злочинів та передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

За таких обставин посилання апелянта виключно на зміну правової кваліфікації одного з інкримінованих діянь не відображає повного обсягу пред`явленого обвинувачення та не впливає на оцінку наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Сам по собі факт перекваліфікації окремого епізоду не є безумовною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки вирішальним є наявність та інтенсивність ризиків, які оцінюються судом з урахуванням усіх обставин кримінального провадження в їх сукупності.

Посилання апелянта на можливість застосування запобіжного заходу у виді застави є декларативними, оскільки не підтверджені жодними обставинами, які б свідчили про зменшення або відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не дають підстав вважати, що такий запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до абзацу 8 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, в умовах дії воєнного стану таке право прямо передбачене, зокрема, у кримінальних провадженнях щодо злочинів, передбачених статтею 407 КК України. З огляду на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави, що відповідає вимогам кримінального процесуального закону та встановленим обставинам кримінального провадження.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не дають підстав для зміни обраного запобіжного заходу.

При розгляді клопотання суддя врахував передбачені КПК України обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржувана ухвала суду є законною й обґрунтованою, відтак підстав для задоволення апеляційних вимог не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

постановила:

ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 02 березня 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4