Справа № 461/2074/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/136/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на ухвали Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаними ухвалами задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 08 квітня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 у, ІНФОРМАЦІЯ_4 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 08 квітня 2026 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року скасувати та ухвалити судове рішення про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, із застосуванням електронних засобів контролю, та покладенням обов`язку з`являтися до суду за кожною вимогою або визначити розмір застави.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник вказує, що оскаржена ухвала є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки прокурор не довів наявність конкретних, реальних ризиків, те, що такі не зменшились і що їм неможливо запобігти шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Суд обмежився загальними твердженнями про тяжкість інкримінованих злочинів, можливість впливу на свідків та ймовірність переховування. При цьому суд не врахував особу обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме, що він раніше несудимий, є особою молодого віку, має постійне місце проживання та позитивну характеристику, сталі соціальні зв`язки, є студентом, не має порушень режиму та наміру переховуватись; допитані судом потерпілі підтвердили відсутність будь-якого тиску, жодного конкретного факту спроб переховування або впливу судом не встановлено, відсутні будь-які заяви про тиск та докази спроб контакту; обвинувачений не має доступу до матеріалів досудового розслідування поза межами суду.

Вказує, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що ризик впливу має бути підтверджений конкретними фактами, а не припущеннями, тоді як суд покликався на абстрактну можливість впливу. В оскарженій ухвалі відсутній аналіз, які саме нові обставини виникли, чому ризики залишаються актуальними після тривалого перебування особи під вартою, які конкретні дії обвинувачений вчиняв або намагався вчинити. Ці обставини істотно зменшують ризики, однак суд без належного мотивування їх проігнорував.

Звертає увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що тяжкість можливого покарання сама по собі не може бути підставою для тримання під вартою; з плином часу тягар доведення необхідності подальшого тримання під вартою зростає.

Крім цього, суд декларативно, без аналізу зробив висновок про можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів; не врахував тривалість тримання ОСОБА_7 під вартою; порушив вимоги ст. 370 КПК України, оскільки ухвала не містить належної мотивації.

Вважає, що суд безпідставно відмовив у визначенні застави, оскільки формальне інкримінування ст. 255 КК України не звільняє суд від обов`язку оцінити пропорційність втручання у право на свободу; презумпція невинуватості не дозволяє автоматично застосовувати найсуворіший захід; навіть у справах щодо ст. 255 КК України ЄСПЛ вимагає індивідуальної оцінки ризиків; суд не мотивував, чому саме застава не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку; не оцінено майновий стан обвинуваченого та не наведено аналізу пропорційності втручання в право на свободу. Автоматична відмова у визначенні застави суперечить принципу індивідуалізації запобіжного заходу.

Звертає увагу, що у рішенні «Бузаджі проти Молдови» ЄСПЛ наголосив, що із плином часу саме держава повинна довести необхідність подальшого тримання під вартою.

У своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року в частині продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_9 запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, або домашній арешт за адресою: АДРЕСА_1 .

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржена ухвала є незаконною, необгрунтованою та не відповідає вимогам ст. 370 КПК України. Вказує на відсутність належного мотивування та конкретизації ризиків, оскільки в ухвалі суд не зазначив, які саме докази підтверджують існування ризиків, не навів конкретних фактичних обставин, які б свідчили про реальність таких ризиків, не здійснив оцінки доказів відповідно до ст. 94 КПК України.

Вказує на порушення вимог ст. 184 КПК України, оскільки прокурором не надано копій матеріалів, якими обґрунтовуються доводи клопотання, відсутні належні підтвердження фактичних обставин, на які посилається прокурор. За відсутності матеріалів, що підтверджують ризики, суд був позбавлений можливості надати їм оцінку відповідно до ст. 94 КПК України. Наведене є доказом неповноти судового розгляду та істотного порушення кримінального процесуального закону.

Крім цього, суд не перевірив можливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, не врахував, що ОСОБА_9 є особою молодого віку (2006 р.н.), є студентом вищого навчального закладу Львівський національний аграрний університет, має постійне місце проживання, раніше від слідства не переховувався, порушень режиму не допускав.

Обвинувачений тривалий час перебуває під вартою 1 рік і 2 місяці. З кожним продовженням строку тримання під вартою тягар доведення необхідності такого заходу посилюється, однак у клопотанні прокурора не наведено нових обставин та доказів, не наведено фактів, що свідчили б про актуалізацію ризиків.

Також вказує, що в оскаржуваній ухвалі відсутній належний виклад суті обвинувачення в обсязі, достатньому для оцінки його обґрунтованості у контексті застосування виняткового запобіжного заходу.

Захисники ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подані апеляційні скарги підтримали та просили такі задовольнити. Не заперечили проти проведення апеляційного розгляду у відсутності обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9

Прокурор ОСОБА_10 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційних скарг, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 23 лютого 2024 року за №0000772 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України, ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28 ч. 5 ст. 190, ч. 5 ст. 27 - ч. 2 ст. 361 КК України.

У межах цього кримінального провадження ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який надалі неодноразово продовжувався, востаннє - ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року.

У свою чергу, ОСОБА_9 ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який надалі неодноразово продовжувався, востаннє - ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності, оскільки у разі визнання винуватим йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна; незаконно впливати на учасників кримінального провадження, а саме, як організатор злочинів, маючи вплив на інших учасників злочинної організації та доступ до інформації про потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, зокрема й осіб, які надавали дані своїх банківських карток, може змусити останніх змінити свої показання з метою його виправдання. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема його молодий вік, статус студента, наявність постійного місця проживання та позитивну характеристику. При цьому будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі немає.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_9 може: переховуватися від суду з метою уникнення встановленої законом кримінальної відповідальності; незаконно впливати на учасників кримінального провадження, зокрема, володіючи відомостями про осіб, які надавали дані своїх банківських карток, може змусити останніх змінити свої показання з метою його виправдання. Крім цього, враховано особу обвинуваченого ОСОБА_9 , а також відсутність будь-яких даних, які б перешкоджали його утриманню в слідчому ізоляторі.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 , ОСОБА_9 під варту та до моменту вирішення клопотань прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо них запобіжних заході у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинувачених не зможуть забезпечити більш м`які запобіжні заходи.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжних заходів, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередніх ухвал про тримання осіб під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_9 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на них процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченими своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжних заходів розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні ОСОБА_7 , ОСОБА_9 запобіжних заходів у виді тримання під вартою місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинувачених під вартою.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Покликання захисників на молодий вік обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , їх позитивну характеристику та наявність міцних соціальних зв`язків, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо них більш м`яких запобіжних заходів, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинувачених та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Щодо покликання апелянтів на тривалість перебування обвинувачених під вартою, то таке не заслуговує на увагу, оскільки вказана обставина відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні обвинуваченим запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Беручи до уваги викладене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 та ОСОБА_9 запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, не пов`язані з триманням під вартою, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

При цьому, на виконання вимог ч. 4 ст. 183 КПК України, суд правильно обрав ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, оскільки згідно з указаною нормою, суд має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисниками у поданих до суду апеляційних скаргах, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційних скаргах доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскарженого рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвали Галицького районного суду м. Львова від 09 лютого 2026 року щодо обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 залишити без змін, апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4