ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/136/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.125 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2026 р.

Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000607 від 07 вересня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Малі Заліщики Бучацького району Тернопільської області, громадянку України, із середньою спеціальною освітою, працюючою швеєю у ФОП ОСОБА_11 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , жительку АДРЕСА_2 , раніше не судиму

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.125 КК України та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 100 (сто) годин.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 30 000 (тридцять тисяч) грн. На відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання речових доказів.

Згідно вироку суду, 06 вересня 2025 роу близько 20 год. 45 хв. у ОСОБА_7 , яка перебувала неподалік шлагбаума, що здійснює пропуск транспортних засобів на територію Західноукраїнського національного університету, що за адресою: вул. Львівська, 11 у м. Тернополі, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_9 , виник протиправний умисел на спричинення легких тілесних ушкоджень останній.

Реалізуючи свій протиправний умисел, 06 вересня 2025 року близько 20 год. 45 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи у вказаному місці, знаючи про те, що здоров`я та життя будь-якої людини рівною мірою охороняється законом, а також те, що протиправне посягання на нього є кримінально карним, діючи умисно, протиправно, цілеспрямовано та рішуче, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, побачивши біля шлагбаума, що здійснює пропуск транспортних засобів на територію Західноукраїнського національного університету, автомобіль марки «Volkswagen Т5», д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 , з яким остання спільно проживає, відчинивши передні пасажирські дверцята, сіла в зазначений транспортний засіб.

Надалі, перебуваючи в салоні автомобіля марки «Volkswagen Т5», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_7 зловила потерпілу ОСОБА_9 своєю правою рукою за футболку, в яку була одягнута остання, та потягнула до себе. Після цього, продовжуючи конфлікт, ОСОБА_7 правою рукою зловила ОСОБА_9 за волосся на голові та почала тягнути, у ході чого завдала один удар лівою рукою по верхній частині голови потерпілої та через деякий проміжок часу відпустила волосся останньої. Надалі, продовжуючи конфлікт у зазначеному автомобілі, ОСОБА_7 , знаходячись позаду потерпілої, завдала удар стопою правої ноги по задній частині стегна правої ноги ОСОБА_9 .

У ході продовження конфлікту на вулиці поряд із вказаним транспортним засобом, що знаходився неподалік шлагбаума, що здійснює пропуск транспортних засобів на територію Західноукраїнського національного університету, що за адресою: вул. Львівська, 11, у м. Тернопіль, ОСОБА_7 , продовжуючи словесний конфлікт та шарпанину, завдала удар стопою лівої ноги по передній частині стегна правої ноги потерпілої ОСОБА_9 , після чого завдала удар стопою лівої ноги по правій частині живота потерпілої. Надалі, у ході продовження словесного конфлікту ОСОБА_7 завдала удар кулаком правої руки у ділянку лівого плеча ОСОБА_9 .

У результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у виді синця передньої черевної стінки справа, синців із саднами на їх тлі правого стегна, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень - п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України № 6 від 17.01.1995.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_8 стверджують про невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не взяв до уваги, що дії обвинуваченої були спровоковані неадекватною поведінкою потерпілої та іншими учасниками події.

Вважають, що суд при винесенні вироку не врахував, що усі фігуранти даної події були знайомі між собою і перебували в дружніх стосунках і тому виникла ситуація, на думку апелянтів, є просто побутовою сваркою, в результаті якої не завдано ні матеріальної, ні моральної шкоди.

На переконання апелянтів, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки не врахував особу обвинуваченої, яка є вдовою, працює, її позитивну характеристику за місцем роботи проживання, відсутність попередніх судимостей, щире каяття та сприяння розкриттю злочину. Зазначають, що за цих обставин, призначене покарання у виді 100 годин громадських робіт є надто суворим і не відповідає ні тяжкості скоєного злочинну, ні особі винної.

Також не погоджуються з вироком суду в частині вирішення цивільного позову, оскільки вважають, що він не ґрунтується на доказах.

Вказують на неспівмірність суми в розмірі 30 000 грн., призначеної в якості компенсації моральної шкоди і вважають, що це суперечить принципам розумності, виваженості та справедливості.

Просять скасувати вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року відносно ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винною за ч.1 ст.125 КК України та призначити їй покарання у виді штрафу та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинувачену ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу та, з наведених у ній мотивів, просять скасувати оскаржуваний ними вирок суду, призначити ОСОБА_7 , покарання у виді штрафу та відмовити у задоволенні цивільного позову або зменшити суму його відшкодування до 3 000 грн.; потерпілу ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 , які заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим і просять залишити його без зміни; прокурора, який вирок суду вважає законним та обґрунтованим а призначене покарання таким, що повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і тому просить залишити його без зміни як в частині призначеного покарання, так і в частині вирішення цивільного позову; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Як встановлено перевіркою матеріалів справи, досудове та судове слідство проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону. Таких порушень цього закону, які були б істотними і могли б потягнути за собою скасування судового рішення, у справі не допущено.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення відповідає фактичним обставинам справи і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені у судовому засіданні, належно оцінені судом і детально викладені в вироку.

Так, висновок про доведеність вини ОСОБА_7 в умисному заподіянні легкого тілесного ушкодження потерпілій ОСОБА_9 ґрунтується на послідовних, незмінних протягом усього часу досудового та судового слідства, узгоджених між собою в деталях показаннях потерпілої, з яких слідує, що 06.09.2025 р., коли вона разом з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 на автомобілі під`їхали на вулицю Львівська в м. Тернополі та зупинились перед шлагбаумом, який відкриває в`їзд на територію ЗУНУ, до автомобіля підійшла співмешканка ОСОБА_16 , яку вона до того не знала, та розпочавши словесний конфлікт, почала тягнути її за волосся, розірвала одяг на ній та наносити удари по голові, обличчю, а надалі, коли вона вийшла з автомобіля, нанесла декілька ударів у ногу та ділянку живота.

Показання потерпілої ОСОБА_9 , надані в суді першої інстанції, підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту від 18.09.2025р., під час якого потерпіла детально розповіла та одночасно відтворила за допомогою статиста обставини, за яких обвинувачена ОСОБА_7 заподіяла їй тілесні ушкодження. (а. п.60-76)

Окрім того, показання потерпілої ОСОБА_9 щодо механізму спричинених їй тілесних ушкоджень узгоджуються з висновком судово-медичної експертизи № 632, проведеної в період з 08.09.2025р. по 18.09.2025р., відповідно до якої, виявлені у ОСОБА_9 синець передньої черевної стінки справа, синці із саднами на їх тлі правого стегна утворились від дії тупих предметів близько 1-3 доби до її експертного дослідження; за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень; утворення їх від ударів руками, ногами чи іншими тупими предметами не виключається.(а. п.53-55)

Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_17 та ОСОБА_18 засвідчили факт нанесення ударів обвинуваченою ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_19 , за обставин описаних останньою під час її допиту в суді та відображених під час проведення слідчого експерименту.

Такі ж показання свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 відображені у проколах проведення слідчих експериментів з ними, в ході проведення яких свідки відтворили події конфлікту під час якого ОСОБА_7 заподіяла тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_9 (а. п.81-97, 102-117)

Також, предметом дослідження суду першої інстанції були інші докази, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, належність та допустимість яких стороною захисту не оспорюється:

- протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 06.09.2025 р., відповідно до якого ОСОБА_9 звернулась до Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області із заявою про те, що 06.09.2025 р. близько 21 години в м. Тернополі по вул. Львівська, 7 невідома особа жіночої статі в ході словесного конфлікту нанесла їй декільтка ударів руками та ногами в різні частини тіла, чим спричинила їй тілесні ушкодження; (а. п.48)

- проколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 18.09.2025 р., відповідно до якого ОСОБА_9 , попередньо описавши характерні ознаки особи, впізнала ОСОБА_7 як особу, яка 06.09.2025 р. близько 21 години в м. Тернополі по вул. Львівській, неподалік шлагбауму, який відкриває в`їзд на територію ЗУНУ, заподіяла їй тілесні ушкодження; (а. п.56-59)

- протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками від 18.09.2025 р., відповідно до яких ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , впізнали ОСОБА_7 як особу, яка 06.09.2025 р. близько 21 години в м. Тернополі по вул. Львівській, неподалік шлагбауму, який відкриває в`їзд на територію ЗУНУ, спричинила тілесні ушкодження ОСОБА_9 ;(а. п.77-80, 98-101)

- протоколом огляду відеозапису від 19.09.2025 р,. на якому відображено відеозапис події, що мала місце 06.09.2025 р. за адресою м. Тернопіль, вул. Львівська, неподалік шлагбауму, який відкриває в`їзд на територію ЗУНУ, із мобільного телефону, який належить ОСОБА_9 ; (а. п.129-138)

- протоколом огляду відеозапису від 19.09.2025 р. на якому відображено відеозапис події, що мала місце 06.09.2025 р. за адресою м. Тернопіль, вул. Львівська, неподалік шлагбауму, який відкриває в`їзд на територію ЗУНУ, із камер відеоспостереження, які знаходяться у приміщенні Західноукраїнського національного університету. (а. п.145-163)

З огляду на викладене колегія суддів приходить до переконання, що досліджені судом першої інстанції докази, у своїй сукупності, свідчать про те, що місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 в умисному легкому тілесному ушкодженні, заподіяному потерпілій ОСОБА_9 .

Підстав для сумніву в правильності оцінки зібраних досудовим слідством та досліджених судом першої інстанції доказів щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правовідношення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в колегії суддів немає. Обґрунтованих доводів з цього приводу не наведено як в апеляційній скарзі, так і безпосередньо під час перегляду вироку в апеляційному порядку.

Доводи апелянтів про невідповідність висновків суду обставинам справи, з тих мотивів, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що дії обвинуваченої були спровоковані неадекватною поведінкою потерпілої та іншими учасниками події, а також, що мала місце побутова сварка, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наведені ними аргументи, за встановлених судом обставин, не підтверджуються дослідженими судом доказами і фактично не впливають на кваліфікацію дій ОСОБА_7 .

Що стосується твердження обвинуваченої ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 про неправильне застосування закону у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості правопорушення, то апеляційний суд вважає їх непереконливими, з огляду на наступне.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (ст. 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Виходячи з указаної мети та принципів справедливості, співмірності й індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їхньої небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Як слідує із змісту апеляційної скарги, обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом першої інстанції визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання й пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до з ч.2 ст.65 КК України та роз`яснень, наведених в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів.

Виходячи із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду від 12 січня 2026 року відносно ОСОБА_7 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України, вимог ст.65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12КК України є кримінальним проступком; особу винної, відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання, а також конкретні обставини справи.

Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадські роботи на строк до двохсот годин або виправні роботи на строк до одного року.

Обравши обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді громадських робі, суд визначив їх тривалість, з урахуванням положень ст.56 КК України, терміном наближеним до мінімального.

Узагальнюючи наведене, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості правопорушення, оскільки судом призначено покарання, в межах санкції статті обвинувачення за якою ОСОБА_7 визнано винною, з урахуванням особи обвинуваченої та тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, що повністю узгоджується з приписами ст.65 КК України.

При цьому колегія суддів вважає, що апелянтами не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного покарання, з огляду на те, що місцевим судом враховано всі обставини, з якими закон пов`язує вирішення цього питання.

Колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції покарання у виді 100 годин громадських робіт, повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального проступку та особі обвинуваченої і є достатнім та необхідним для її виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і застосування до обвинуваченого м`якшого покарання, про що ставиться питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

За змістом ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст.23, 1167 ЦК України у відповідності до яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про часткове задоволення цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди, належним чином мотивував своє рішення; обґрунтовано прийняв до уваги характер вчиненого злочинного діяння відносно потерпілої; ступінь вини особи, яка заподіяла моральну шкоду; особу потерпілої і негативні наслідки, що настали для неї внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень, та, врахувавши вимоги розумності і справедливості, дійшов правильного висновку про задоволення моральної шкоди в розмір 30 00 грн.

На думку колегії суддів, визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди є адекватною компенсацію перенесених потерпілою фізичних та моральних страждань, заподіяних неправомірними діями обвинуваченої ОСОБА_7 .

Доводи апелянтів щодо неправомірності визначеної судом суми відшкодування, викладені ним в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і отримали належну правову оцінку, з якою колегія суддів погоджується.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2026 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді