УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Про продовження запобіжного заходу

(повний текст)

13 лютого 2026 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представника заявника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 ч.5 ст.190, ч.3 ст.209, ч.1,2 ст.205-1, ч.1, 4 ст. 358, ч.3 ст.357 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.15 ч.5 ст.190, ч.3 ст.209 КК України, відомості щодо яких внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001635 від 26.04.2023

клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, -

ВСТАНОВИВ:

Виходячи із змісту поданого клопотання, на розгляді Солом`янського районного суду міста Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001635 від 26.04.2023 (справа №760/18928/25) за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 1, 2 ст. 205-1, ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 357 КК України, а також за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209 КК України. У вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 190, ч. 3 ст. 209, ч. 1, 2 ст. 205-1, ч. 1, 4 ст. 358, ч. 3 ст. 357 КК України обвинувачується ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Сахутівка, Корюківського (Менського) району, Чернігівської області, громадянин України, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , раніше не судимий.

Зі змісту клопотання вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_6 , діючи умисно, вчинив підроблення офіційних документів, які видаються та посвідчується суб`єктом державної реєстрації прав, з метою подальшого використання таких документів для вчинення кримінальних правопорушень. Так, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, однак не пізніше 29.08.2017 року ОСОБА_6 незаконно заволодів паспортом громадянина України на особу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , виданий 03.02.2012 року Станично-Луганським РВ України в Луганській області.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на підроблення офіційного документу, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, з метою подальшого використання, не пізніше 29.08.2017 ОСОБА_6 за невстановлених слідством обставин у раніше здобутий паспорт громадянина України на особу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 на першій сторінці вклеїв фотокартку зі своїм зображенням, тим самим підробив офіційний документ, що видається чи посвідчується установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, з метою використання його підроблювачем, після чого став зберігати вказаний офіційний документ при собі з метою подальшого використання.

В подальшому, ОСОБА_6 , використовуючи реальну можливість видавати себе за іншу особу, маючи у розпорядженні підроблений паспорт на особу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , розробив план дій, відповідно до якого останній у встановленому законом порядку зміг отримати частку у розмірі 100% у статутному капіталі суб`єкта господарювання. З метою реалізації злочинного умислу, направленого на перереєстрацію (шляхом придбання) вже діючого суб`єкта господарювання, усвідомлюючи власні дії, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, ОСОБА_6 , видаючи себе за гр. ОСОБА_10 , не пізніше 29.08.2017 року підшукав осіб та у спосіб ведення договірних відносин з уповноваженими особами - засновниками ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» () ОСОБА_11 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Таращанським РВ ГУ МВС України в Київській області 29.11.2007 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , частка в статутному капіталі якої становить 50%, та ОСОБА_12 , паспорт серії НОМЕР_4 , виданий Московським РУ ГУ МВС України в м. Києві 28.02.1997 року, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , частка в статутному капіталі якого становить 50%, уклав із кожним учасником договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «МАТРІКС-ГРУП».

В подальшому ОСОБА_6 , видаючи себе за іншу особу як гр. ОСОБА_10 , заповнив та подав 30.08.2017 Державному реєстратору відділу державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Печерської районної в місті Києві Державної адміністрації ОСОБА_13 заяву про державну реєстрацію змін до відомостей до юридичної особи, договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» від 29.08.2017 (сторони ОСОБА_12 та ОСОБА_10 ), договір купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» від 29.08.2017 (сторони ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ), Статут ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» від 29.08.2017 року, та інші документи, в результаті чого зазначений факт в установленому законом порядку зареєстрований 31.08.2017 о 15:07:39 за №1022721. Надалі, згідно відомостей реєстраційної справи, а саме протоколу №8 загальних зборів ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» () від 05.09.2017 змінено склад учасників товариства та призначено на посаду директора ОСОБА_14 з 06.09.2017, а також згідно договору купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ «МАТРІКС-ГРУП» від 05.09.2017 відбулась передача на визначених умовах частки в статутному капіталі в розмірі 100% на користь ОСОБА_14 , про що зазначений факт в установленому законом порядку зареєстрований 08.09.2017 о 10:37:48 під №5022721. В подальшому, як зазначено в клопотанні, ОСОБА_6 , володіючи якостями лідера, організаторськими здібностями, не пізніше січня 2018 року з метою вчинення особливо тяжких злочинів, пов`язаних із заволодінням чужим майном (грошовими коштами) шляхом обману (шахрайство), створив стійке злочинне об`єднання.

Так, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, але не пізніше грудня 2018 року ОСОБА_6 , Особа 1, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , діючи у складі організованої групи, проаналізувавши усі можливі умови кредитування під неіснуюче заставне майно, а саме високошвидкісного екструдера WELEX 90 30D Mark III (WELEX USA) із серійним номером 03/201400717, високошвидкісного екструдера WELEX 90 60D Mark III (WELEX USA) із серійним номером 04/201901130, а також інжекційної машини TOSHIBA IS-550GSW-34 із серійним номером НОМЕР_6 у банківських установах станом на кінець 2018 року, вирішили заволодіти грошовими коштами АТ «АЛЬТБАНК». В подальшому, спільними злочинними діями усіх учасників організованої групи ОСОБА_6 , Особи 1, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 під виглядом довготривалих договірних відносин з уповноваженими особами АТ «Альтбанк», ввівши їх в оману щодо дійсного фінансового стану підприємства ТОВ «МАТРІКС-ГРУП», дійсного походження заставного імітованого майна та його реальної вартості, в межах максимально доступного кредитного ліміту за договором від 19.03.2020 №672/2020-ВКЛ з урахуванням договорів про внесення змін, отримали на розрахунковий рахунок № НОМЕР_7 грошові кошти на загальну суму 26 702 920 гривень, а також в межах максимально доступного кредитного ліміту за договором овердрафту від 03.08.2021 №822/2021-О з урахуванням договорів про внесення змін отримали на розрахунковий рахунок № НОМЕР_8 грошові кошти на загальну суму 3 971 792 грн, а всього сукупно упродовж січня 2019 року - липня 2022 року отримали грошові кошти на загальну суму 30 674 712 грн, якими розпорядилися на власний розсуд.

В подальшому учасники організованої групи, як зазначено у клопотанні, реалізували свій злочинний умисел на набуття, володіння, використання, розпорядження грошовими коштами, щодо якого фактичні обставини свідчать про його одержання злочинним шляхом, та як наслідок легалізували у повному обсязі загальну суму грошових коштів, отриманих у спосіб заволодіння шахрайським шляхом від АТ «Альтбанк», в загальному розмірі 30 674 712 грн.

Окремо у клопотанні зазначено про реалізацію злочинного умислу на набуття, володіння, використання, розпорядження грошовими коштами, щодо яких фактичні обставини свідчать про їх одержання злочинним шляхом, та як наслідок легалізацію у повному обсязі загальної суми грошових коштів, отриманих шахрайським шляхом від ТОВ «ТЕКОМ-ЛІЗИНГ» в загальному розмірі 24 600 000 гривень на користь ТОВ «Манатік» (), юридична адреса: 03126, м. Київ, вул. Академіка Білецького, буд. 11.

Відповідно до абз. 1 ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування, та за результатами розгляду постановляє вмотивовану ухвалу про скасування, зміну запобіжного заходу або продовження його дії на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У цьому контексті суд виходить також із змісту ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, відповідно до яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність є допустимим лише у випадках, прямо передбачених законом, за встановленою процедурою, а суд, здійснюючи контроль за продовженням тримання під вартою, зобов`язаний забезпечити баланс між правами обвинуваченого та належним захистом загальносуспільних інтересів.

Метою застосування запобіжного заходу, згідно ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, зокрема, переховуватися від суду, незаконно впливати на учасників кримінального провадження, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення. Ризики у цьому розумінні не є припущенням, а мають оцінюватися судом через конкретні факти та сукупність обставин справи, а також з урахуванням відомостей про особу, визначених ст. 178 КПК України.

Зі змісту поданого клопотання вбачається, що прокурор просить продовжити щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, посилаючись на наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та зазначає, що застосування менш суворого запобіжного заходу не зможе запобігти вказаним ризикам, оскільки лише перебування під вартою, на його думку, здатне забезпечити запобігання можливості переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому та інших кримінальних провадженнях, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; окремо зазначено, що обвинувачений може продовжити кримінально-протиправну діяльність та вчинити новий умисний злочин, з огляду на інкриміновані діяння.

Захисниця проти клопотання прокурора заперечує, вказує на формальний підхід сторони обвинувачення, недоведеність обставин, передбачених ч. 3 ст. 199 КПК України, відсутність належного підтвердження продовження існування заявлених ризиків чи появи нових, а також звертає увагу на належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність нарікань на неї. Також у запереченнях наведено посилання на стандарти та практику ЄСПЛ щодо необхідності якнайширшого застосування альтернатив триманню під вартою та належного мотивування необхідності подальшого обмеження свободи.

Оцінюючи доводи сторін у сукупності з матеріалами кримінального провадження та завданнями кримінального провадження, визначеними ст. 2 КПК України, суд виходить з того, що для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою має бути встановлено: по-перше, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування/продовження такого запобіжного заходу, не зменшилися настільки, щоб можна було дійти висновку про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого менш суворими заходами; по-друге, що саме тримання під вартою є необхідним і пропорційним у конкретних обставинах.

З урахуванням змісту пред`явленого обвинувачення, кількості інкримінованих статей, характеру та способу вчинення діянь, які, за версією сторони обвинувачення, пов`язані з використанням підроблених документів, організацією та реалізацією схеми заволодіння значними грошовими коштами банківської установи під виглядом кредитування під неіснуюче заставне майно, а також подальшою легалізацією одержаних коштів, суд доходить висновку, що ризик переховування від суду у цьому кримінальному провадженні не є суто декларативним.

Вказаний ризик обумовлюється як очікуваністю для обвинуваченого реальних негативних наслідків у разі постановлення обвинувального вироку, так і фактичними обставинами, викладеними у клопотанні, які характеризують інкриміновані дії як такі, що потребували тривалого планування, узгодженості та використання документів/реєстраційних процедур, а отже свідчать про наявність у обвинуваченого організаторських навичок та ресурсів для зміни моделі поведінки з метою уникнення правосуддя.

Так само суд бере до уваги наведені прокурором посилання на ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків і перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, який у справах про злочини, пов`язані з господарською діяльністю, документальним оформленням, державною реєстрацією змін до юридичних осіб, фінансовими операціями та взаємодією із уповноваженими представниками установ, за своєю природою здатний реалізовуватися не лише шляхом прямого контакту, а й опосередковано - через коло зв`язків, комунікації та вплив на джерела доказів. При цьому суд враховує, що сторона обвинувачення в клопотанні прямо зазначає про неможливість нівелювання цих ризиків більш м`якими заходами, оскільки, на її думку, лише перебування під вартою здатне їх запобігти.

Окремо оцінюючи ризик вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінально-протиправної діяльності, суд виходить з того, що у клопотанні прокурор прямо вказує на ймовірність продовження кримінально-протиправної діяльності та вчинення нового умисного злочину, з огляду на характер інкримінованих діянь. У контексті наведеного опису обвинувачення (використання підробленого паспорта, участь у схемі заволодіння коштами шляхом обману, подальша легалізація коштів) суд вважає, що такий ризик не може бути повністю усунений лише шляхом покладення процесуальних обов`язків без реального обмеження свободи пересування, оскільки потенційні механізми вчинення інкримінованих діянь, за твердженням сторони обвинувачення, реалізовувалися в цивільно-правовому обігу, де контроль за поведінкою особи через інші запобіжні заходи істотно ускладнений.

За таких обставин суд доходить висновку, що заявлені ризики у своїй сукупності, з урахуванням конкретного змісту обвинувачення та наведених у клопотанні обставин, на цей час не зменшилися настільки, щоб застосування більш м`якого запобіжного заходу могло забезпечити досягнення мети, визначеної ст. 177 КПК України.

Домашній арешт, особисте зобов`язання чи особиста порука, навіть із покладенням обов`язків, не здатні належним чином нейтралізувати встановлені судом ризики, оскільки ці заходи не забезпечують належного рівня запобігання можливому переховуванню від суду, опосередкованому впливу на учасників провадження та перешкоджанню кримінальному провадженню, а також не створюють достатніх процесуальних гарантій від продовження кримінально-протиправної діяльності. При цьому суд враховує, що завданням запобіжного заходу є не покарання наперед, а забезпечення належної процесуальної поведінки та інтересів правосуддя, а тому оцінює пропорційність подальшого тримання під вартою саме крізь призму запобігання ризикам, визначеним законом.

Разом із тим, вирішуючи питання про альтернативу у вигляді застави та її розмір, суд виходить із того, що відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування (а також при продовженні) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України.

У клопотанні прокурор просить визначити заставу у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а саме у розмірі раніше визначеної застави - 908 400 грн.

Водночас зі змісту заперечень захисниці вбачається, що сторона захисту обґрунтовано звертає увагу суду на те, що у мотивувальній частині клопотання прокурор фактично пов`язує необхідність саме такого розміру застави із зазначенням розміру матеріальної шкоди та суспільної небезпеки інкримінованих діянь, однак не надає суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували помірність цього розміру застави саме для ОСОБА_6 , не надає оцінки його фінансовому стану та не обґрунтовує, чому застава у меншому розмірі не зможе забезпечити виконання обов`язків.

Захисниця також вказує на формальний характер відповідного обґрунтування та на те, що прокурор навіть не описує доцільність і об`єктивність продовження застосування саме такого розміру застави, а також наголошує, що раніше визначений розмір застави фактично є непомірним для обвинуваченого та його родини, оскільки ОСОБА_6 так і не зміг внести відповідну суму, а отже альтернатива у вигляді застави в такому обсязі втрачає свою правову природу і перетворюється на засіб тиску або покарання, що є неприпустимим.

Суд погоджується з тим, що сам по собі значний розмір інкримінованої шкоди або узагальнені посилання на суспільну небезпеку не можуть бути єдиним та достатнім критерієм для визначення застави, оскільки застава не має мети відшкодування шкоди й не є штрафом за вчинене діяння.

Визначаючи розмір застави, суд зобов`язаний забезпечити її реальність та досяжність для внесення, і водночас достатність для забезпечення належної процесуальної поведінки. Невиконання стороною обвинувачення обов`язку надати суду дані щодо фінансового стану обвинуваченого, відсутність конкретних доказів, які б об`єктивно обґрунтовували необхідність саме 300 прожиткових мінімумів, та відсутність мотивування, чому менший розмір застави не здатен забезпечити виконання процесуальних обов`язків, свідчать про недоведеність пропонованого розміру застави як помірного для конкретної особи.

За таких обставин, з урахуванням доводів заперечень захисниці про непомірність раніше визначеної застави для ОСОБА_6 та відсутність доказів з боку прокурора, які б підтверджували помірність і необхідність саме такого розміру, а також беручи до уваги, що застава має зберігати характер реальної альтернативи триманню під вартою і водночас бути достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, суд вважає за необхідне визначити заставу в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. При визначенні саме такого розміру суд виходить з балансу між наявністю та інтенсивністю встановлених ризиків і необхідністю забезпечити реальність альтернативи, аби вона не була суто декларативною, а також враховує, що невнесення застави у розмірі 908 400 грн. протягом тривалого часу, на що прямо посилається сторона захисту, свідчить про її фактичну непомірність для обвинуваченого і його родини.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 КПК України, визначаючи розмір застави, суд враховує, зокрема, обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан особи, інші дані про особу та ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Саме такий підхід забезпечує відповідність застави принципу пропорційності та її процесуальній меті.

У даному випадку, продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд одночасно застосовує альтернативу у вигляді застави, оскільки це прямо передбачено ч. 3 ст. 183 КПК України, а визначення застави у помірному, реальному для внесення розмірі є необхідним для дотримання балансу між правом особи на свободу та належним забезпеченням інтересів правосуддя, з огляду на наявні ризики і встановлені судом обставини.

Виходячи із змісту норми ч. 3 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя, в ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Виходячи із зазначеного, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суму застави у якості альтернативного запобіжного заходу для обвинуваченого ОСОБА_6 визначити в розмірі 100 прожиткових мінімумів доходів для працездатних осіб, що становить 332800,00 грн. (триста тридцять дві тисячі вісімсот грн.. 00 коп.), яка може бути внесена як самим обвинуваченим так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на наступний рахунок:

Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 26268059

Банк отримувача ДКСУ, м.Київ

Код банку отримувача (МФО) 820172

Рахунок отримувача UA1012089

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, протягом дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- прибувати до Солом`янського районного суду м. Києва за першою ж вимогою;

- не відлучатися з м. Києва без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти прокурора чи суд про своє місце проживання та його зміну;

- здати на зберігання до відповідного державного органу свій закордонний паспорт (паспорти), що дають право виїзду за кордон.

Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення з-під варти та повідомити усно і письмово прокурора та Солом`янський районний суд м. Києва.

У разі внесення застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної у даній ухвалі, обвинувачений зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

Строк дії ухвали в частині дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - по 13 квітня 2026 року включно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 діб з моменту оголошення, а обвинуваченим, що тримається під вартою - з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошується 18 лютого 2026 р.

Суддя ОСОБА_1