Номер провадження 1-кп/754/622/26
Справа№754/598/26
Вирок

Іменем України

12 лютого 2026 року

м. Київ

Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження №0003326 від 05.12.2025 року стосовно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України,

за участю сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілого: ОСОБА_5 ,

сторони захисту: обвинуваченого ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

І. ФОРМУЛЮВАННЯ ОБВИНУВАЧЕННЯ, ВИЗНАНОГО СУДОМ ДОВЕДЕНИМ (місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінальних правопорушень, форма вини і мотиви кримінальних правопорушень)

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 03.12.2025 приблизно о 13 год. 00 хв., знаходячись на сходинковому майданчику 9 поверху будинку АДРЕСА_2 , побачив велосипед виробника «Giant» моделі «Rock» радіус коліс «26» , розмір рами «ХS» білого кольору, який був припаркований біля сміттєпроводу, після чого у нього виник протиправний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, в умовах воєнного стану, який введено з 05 год 30 хв. 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та неодноразово продовжено, останній раз Указом Президента України від 20.10. 2025 №793/2025 строком на 90 діб, до 03.02.2026.

Реалізуючи протиправний умисел, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 10 години 16 хвилин 04.12.2025, ОСОБА_3 , діючи умисно, переслідуючи корисливий мотив, направлений на таємне викрадення чужого майна, знаходячись на сходинковому майданчику, що розташований на 9 поверсі будинку АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що поруч нікого немає та його дії є таємними для оточуючих, викрав чуже майно, що належить потерпілому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , a саме: велосипед виробника «Giant» моделі «Rock» радіус коліс «26», розмір рами «XS» білого кольору, вартістю 4536 гривень 67 копійок.

Після чого, продовжуючи свій протиправний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , утримуючи вищевказане майно при собі, залишив місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду на загальну суму 4536 гривень 67 копійок.

ІІ. СТАТТІ (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Вищезазначені дії ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кваліфікуються судом за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене в умовах воєнного стану.

ІІІ. ДОКАЗИ НА ПІДТВЕРДЖЕННЯ ОБСТАВИН, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДОМ

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним, щиро розкаявся і підтвердив вищеописані встановлені судом обставини справи.

Так, ОСОБА_3 повідомив, що приблизно 01.12.2025, точний час не пам`ятає, зайшовна 9 поверх будинку АДРЕСА_2 , щоб вжити ліки замісної терапії, яку проходить у зв`язку із наркотичною залежністю. Піднявшись на 9 поверх, побачив велосипед, який стояв біля сміттєпроводу, на ньому був тросик, який був накинутий на трубу сміттєпроводу, але замком не замкнений. Обвинувачений вирішив прийти наступного разу, щоб побачити: забере хтось велосипед, чи ні.

Прийшовши 03.12.2025 знову до будинку АДРЕСА_2 та піднявшись на 9 поверх, обвинувачений переконався, що велосипед знаходиться на тому ж місці, після чого узяв його і відніс до товариша, щоб той оглянув велосипед та назвав ОСОБА_3 його основні технічні характеристики та для якої їзди велосипед призначений.

Наступного дня ОСОБА_3 був затриманий працівниками поліції, а велосипед вилучений.

Показання обвинуваченого є логічними і послідовними та не залишають суду «розумного сумніву» щодо їх правдивості та відповідності встановленим обставинам кримінального провадження.

Суд вважає недоцільним дослідження доказів стосовно всіх обставин справи, які ніким не оспорюються, проти цього не заперечують учасники судового розгляду, обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, учасникам судового розгляду роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи у апеляційному порядку.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїх рішеннях "Ірландія проти Сполученого Королівства" від 18 січня 1978 року, "Коробов проти України" від 21 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

IV. КВАЛІФІКАЦІЯ ДІЙ

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, зокрема, чи містить діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи є підстава для притягнення особи до кримінальної відповідальності згідно з приписами ст. 2 КК України.

Юридична оцінка інкримінованого діяння є обов`язком суду, який у цій частині не тільки перевіряє правильність кваліфікації дій стороною обвинувачення, а й констатує, з огляду на таку оцінку, наявність підстав для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину.

Суд звертає увагу на те, що кваліфікація кримінального правопорушення - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального правопорушення, передбаченому КК України, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю та змістом кваліфікація кримінальних правопорушень завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу кримінального правопорушення, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретне кримінальне правопорушення.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка) вчинене в умовах воєнного стану.

При цьому суд погоджується із позицією прокурора, заявленою під час судового розгляду, про необхідність виключення із формулювання обвинувачення, яке міститься в обвинувальному акті, такої кваліфікуючої ознаки складу зазначеного злочину, як повторність.

Так, відповідно до п. 1 Примітки до ст. 185 КК України, у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається злочин, вчинений особою, яка раніше вчинила будь-який із злочинів, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною 4 статті 32 КК повторність відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності за підставами, встановленими законом, або якщо судимість за цей злочин було погашено або знято.

Судимість є правовим станом особи, який виникає у зв`язку з її засудженням до кримінального покарання і за зазначених у законі умов тягне настання для неї певних негативних наслідків. Правильне застосування правових норм про судимість, її погашення чи зняття має важливе значення для вирішення кримінальних справ у разі вчинення особою нового злочину.

Судимість має строковий характер. Закон визначає, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлює підстави її припинення. Такими підставами є погашення судимості та її зняття. Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 в минулому був засуджений:

-22.11.2016 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу 850 гривень;

-22.12.2016 Деснянським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 ст. 70,72 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

-10.04.2017 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 185, ст. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

- 01.09.2017 Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України шляхом часткового складання покарання за сукупністю вироків, а саме даного вироку та вироку цього ж суду від 10.04.2017 до відбуття покарання 2 роки 6 місяців позбавлення волі, звільнений умовно-достроково 03.06.2021 відповідно до ухвали Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 26.05.2021, невідбутий строк покарання - 1 рік 1 місяць 25 днів.

Як визначено пунктом 7 частини 1 статті 89 КК України, такими що не мають судимості визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за нетяжкий злочин, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 90 КК України, якщо особу було достроково звільнено від відбування покарання, то строк погашення судимості обчислюється з дня дострокового звільнення її від відбування покарання (основного та додаткового).

Отже, беручи до уваги вищенаведені судимості ОСОБА_3 , тяжкість вчинюваних правопорушень (проступки та нетяжкі злочини) та диференційовані строки погашення судимостей, визначені ст. 89 КК України, з огляду на положення ч. 5 ст. 90 КК України щодо переривання строку погашення судимості вчиненням особою нового кримінального правопорушення, а також те, що у цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення, - перебіг строку погашення судимостей ОСОБА_3 обчислювався заново з 03.06.2021 та закінчився 03.06.2024. Оскільки до 03.06.2024 ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень не вчиняв, попередні судимості станом на час вчинення інкримінованого правопорушення - 03.12.2025, були погашеними, а ОСОБА_3 вважається таким, що не має судимостей.

Припинення судимості анулює всі кримінально-правові та загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості при вирішенні будь-яких питань, у тому числі і при характеристиці особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості і є неприпустимим.

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, з точки зору належності та допустимості, суд приходить до висновку про те, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження, та його дії слід кваліфікувати за ч.4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), в умовах воєнного стану, виключивши кваліфікуючу ознаку повторності.

V. ПОКАРАННЯ

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, санкцією ч.4 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Відповідно до встановлених обставин, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке за класифікацією, визначеною ст. 12 КК України, є тяжким злочином.

У відповідності до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Суд враховує, що юридична відповідальність особи, відповідно до ч.2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає - щире каяття, яке полягає, зокрема, у визнанні обставин, регламентованих п.1 ч.1 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Відповідно до даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 : він раніше не судимий, непрацевлаштований, неодружений, жодних осіб на утриманні не має, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з 11.07.2024 діагноз: Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів Синдром залежності.

З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_3 покарання, яке є необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, - у виді позбавлення волі в межах, встановлених у санкції відповідної статті особливої частини КК України.

Крім того, суд враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має постійне місце реєстрації та проживання, неодружений, непрацевлаштований, на обліку у лікаря психіатра не перебуває, але перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з 11.07.2024 діагноз: Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів Синдром залежності. Суд також враховує думку потерпілого, висловлену у письмовій заяві на адресу суду, згідно з якою потерпілий ОСОБА_5 жодних претензій до ОСОБА_3 не має, на реальному відбутті покарання у виді позбавлення волі не наполягав.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації за місцем його проживання, а тому на підставі ст. 75 КК України звільняє його від відбування покарання з випробуванням з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1-2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, адже втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Верховний Суд у своїй постанові від 16 серпня 2018 року (справа № 183/163/14, провадження № 51-3549 км18) зазначив, що системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

На переконання суду, виправлення ОСОБА_3 можливе без ізоляції від суспільства, а призначення будь-якого іншого виду покарання не сприятиме досягненню мети, визначеної ст. 50 КК України, та не відповідатиме засадам, регламентованим ст. 65 цього кодексу.

VІ. МОТИВИ УХВАЛЕННЯ ІНШИХ РІШЕНЬ

Відповідно до ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Питання з речовими доказами суд вирішує в порядку ст. 100 КПК України.

Відповідно до ст. 124 КПК підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта, а саме за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/111-25/74316-ТВ від 08.12.2025 в сумі 1782 гривень 80 копійок.

Заходи забезпечення в кримінальному провадженні не застосовувались.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368, 370, ч. 15 ст. 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 5 /п`яти/ років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 /два/ роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта, а саме -за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/111-25/74316-ТВ від 08.12.2025 в сумі 1782 гривень 80 копійок.

Речові докази:

-велосипед марки « GIANT» моделі « XC» рама №С10А1400 білого кольору, який опечатано наліпками червоного кольору NPU №1033282, NPU №1033281, NPU №1033283, NPU №1033284, який передано до камери схову речових доказів Деснянського УП ГУНП у м. Києві (квитанція №001484) - повернути ОСОБА_5 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1