Справа № 461/8307/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/504/26 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові у режимі відео конференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000076, внесеного 07 серпня 2025 року в ЄРДР, за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України

з участю

прокурора ОСОБА_15 ,

представника-адвоката ОСОБА_6 ,

встановила :

Ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2026 року задоволено клопотання слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_16 , та накладено арешт шляхом тимчасового, до скасування у встановленому КПК України порядку, позбавлення права відчужувати, користуватись та розпоряджатись майном, яке вилучено:

в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_13 , зокрема на: мобільний телефон марки Xiaomi Hyper OS, (IMEI: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 ), із сім-картою мобільного оператора НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_13

в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_7 , зокрема на: мобільний телефон марки IPhone 16 Pro (IMEI: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 ) з сім картою мобільного оператора НОМЕР_6 , який належний ОСОБА_7

в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , де проживає ОСОБА_14 , зокрема на: мобільний телефон марки Samsung Galaxy S7 Neo (IMEI1: НОМЕР_7 , IMEI2: НОМЕР_8 ) із сім картою мобільного оператора НОМЕР_9 , який належить ОСОБА_14 .

На вказану ухвалу слідчого судді адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу у якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2026 року в частині накладення арешту на мобільний телефон IPhone 16 Pro (IMEI: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 ) з сім картою мобільного оператора НОМЕР_6 , який належний ОСОБА_7 . Постановити в цій частині нову ухвалу, якою відмовити слідчому у задовленні клопотання в частині накладення арешту на мобільний телефон IPhone 16 Pro (IMEI: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 ) з сім картою мобільного оператора НОМЕР_6 , який належний ОСОБА_7 .

Вважає ухвалу слідчого судді необґрунтованою, незаконною через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального законодавства.

Зазначає, що ОСОБА_7 20.01.2026 був допитаний як свідок у цьому кримінальному провадженні, однак на прохання повернути мобільний телефон йому повідомили, що такий під арештом, при тому, що на вказану дату арешт був відсутній.

Вважає, що виходячи з приписів ч. 6 ст. 173 КПК України, 02.02.2026 слідчий суддя не мав правових підстав для накладення арешту на вказане майно, а був зобов`язаний повернути його власнику.

На думку апелянта в клопотанні відсутні будь-які обґрунтовані докази того, що мобільний телефон IPhone 16 Pro (IMEI: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 ) з сім картою мобільного оператора НОМЕР_6 , є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Окрім цього, суду не надано підтвердження того, що даний мобільний телефон дійсно належить ОСОБА_7 .

Адвокат переконана, що наявність постанови про визнання майна речовим доказом, не встановлює обов`язку слідчого судді накладати арешт на таке майно.

Звертає увагу також, що сам ОСОБА_7 не є підозрюваним у цьому кримінальному провадженні, а накладений на належний йому мобільний телефон не виправдовує такий ступінь втручання у його права та свободи потребам досудового розслідування.

Заслухавши доповідь судді, представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_6 на підтримку поданої нею апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_15 , який вважає рішення слідчого судді законним та обґрунтованим, у задоволенні апеляційної скарги просив відмовити, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно відповідає вимогам ст. 370 КПК України, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності. Згідно з вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до пункту 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження. Статтею 132 КПК України встановлені загальні умови, що не допускають застосування заходів забезпечення кримінального провадження, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно з вимогами ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України), наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК), розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Вказаних вимог кримінального процесуального закону слідчим суддею першої інстанції було дотримано в повному обсязі.

Так, згідно з клопотанням, відділом розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000076 від 07.08.2025 за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України та за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

14 листопада 2025 року першим заступником керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_17 винесено постанову про доручення здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000076 від 07.08.2025 за ч. 3 ст. 332 КК України СУ ГУ НП у Львівській області.

08 січня 2026 року за результатами проведення обшуків, у тому числі в приміщенні будинку за адресою: АДРЕСА_2 , де проживає ОСОБА_7 , було виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки IPhone 16 Pro (IMEI: НОМЕР_4 , IMEI2: НОМЕР_5 ) з сім картою мобільного оператора НОМЕР_6 , який належний ОСОБА_7

09 січня 2026 року вищевказаний телефон з сім картою, вилучені в ході обшуку, визнано речовими доказами у кримінальному провадженні відповідно до постанови слідчого відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_16

09 січня 2026 року слідчий відділу розслідування особливо тяжких злочинів слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_16 звернувся до слідчого судді Галицького районного суду м. Львова з клопотанням про накладення арешту на вищезгадане майно.

Задовольняючи дане клопотання сторони обвинувачення, внесене в межах кримінального провадження № 0000076 від 07.08.2025, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність накладення арешту на майно у зв`язку з наявністю достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, при цьому слідчим суддею було враховано розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання сторони обвинувачення слідчий суддя правильно встановив, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просять накласти арешт, відповідає вимогам ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, а тому потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться в клопотанні прокурора.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна. Вказані норми не враховані апелянтом в його доводах, що вказує на необґрунтованість апеляційних вимог.

З оскарженої ухвали вбачається, що слідчим суддею накладено арешт на майно, що є речовим доказом, оскільки таке майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000076 від 07.08.2025. При цьому прокурором у клопотанні зазначено підставу накладення такого арешту, а саме: з метою збереження речових доказів, оскільки вищевказані речі відповідають вимогам ч. 1 та ч. 2 ст. 98 КПК України, та можуть бути використані як докази факту і обставин вчинення кримінального правоворушення.

Апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про арешт майна слідчим суддею на виконання вимог ч.2 ст. 173 КПК України враховано можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що відповідає конституційним нормам.

Так, ЄСПЛ своїми рішеннями неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 7 червня 2007 року у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою майна у кримінальному провадженні належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку - вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей (майна) державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

На переконання апеляційного суду, слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення було враховано не лише вимоги щодо захисту фундаментальних прав власника майна та прав третіх осіб, а й «справедливий баланс» між інтересом суспільства та приватним інтересом, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Крім того, накладення арешту на зазначені в клопотанні предмети не припиняє права власності ОСОБА_7 на них, а лише тимчасово обмежує таке право.

Колегія суддів також враховує, що зазначений захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, його межі у часі окреслені строками досудового розслідування, які, в свою чергу, чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України. Поряд з цим, власник або інший володілець майна, відповідно до вимог ст. 174 КПК України, має право звернутися із клопотанням про скасування накладеного арешту.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді у ході апеляційного розгляду не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02 лютого 2026 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000076 від 07 серпня 2025 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: