Справа № 130/1919/25
Провадження №11-кп/801/298/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000247 від 8 червня 2025 року,

за апеляційною скаргою прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_9 та апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 січня 2026 року,

яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жмеринка Вінницької області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, розлученого, військовозобов`язаного, працевлаштованого електромонтером у локомотивному депо ст. Жмеринка, мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30 червня 2023 року за частиною першою статті 125, частиною другою статті 125, частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України до 240 год громадських робіт;

вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 5 квітня 2024 року за частиною другою статті 389, частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України до 3 місяців 30 днів арешту;

вироком Вінницького апеляційного суду від 26 вересня 2024 року за частиною другою статті 389, частиною першою статті 71, пунктом 4 частини першої статті 72 Кримінального кодексу України до обмеження волі на строк один рік тридцять днів, яким скасовано вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 5 квітня 2024 року;

вироком Вінницького апеляційного суду від 1 квітня 2025 року за частиною другою статті 289, частиною четвертою статті 70 Кримінального кодексу України до обмеження волі на строк 4 роки 30 днів, яким скасовано вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 4 листопада 2024 року,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України, і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років без конфіскації майна.

У відповідності з частиною першою статті 71 Кримінального кодексу України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Вінницького апеляційного суду від 1 квітня 2025 року за частиною другою статті 289, частиною четвертою статті 70 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі на строк 4 роки 30 днів, і обрати ОСОБА_8 остаточну міру покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання ухвалено обчислювати з моменту набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_10 про стягнення матеріальної і моральної шкоди задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 67 234 грн матеріальної, 5 000 грн моральної шкоди, а також 3 000 грн за надання правової допомоги, а всього 75 234 (сімдесят п`ять тисяч двісті тридцять чотири) грн. В іншій частині позову про стягнення 45 000 грн моральної шкоди відмовлено.

Речові докази: автомобіль ВАЗ-21112, днз НОМЕР_1 , гумова накладка керма автомобіля, два чохли з сидіння автомобіля, які знаходяться у Жмеринському РВП, повернути потерпілому ОСОБА_10 ; гумовий тапок, який знаходиться у Жмеринському РВП, ухвалено знищити; а два відеодиски із системи «Безпечне місто» з записом від 8 червня 2025 року ухвалено зберігати у кримінальному провадженні.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати на залучення експертів при проведенні судових експертиз в сумі 10 696 (десять тисяч шістсот дев`яносто шість) грн 80 коп.

Скасовано ухвали слідчого судді Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13 червня 2025 року та 20 червня 2025 року про накладення арешту на речові докази.

Запобіжним заходом до набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_8 тримання під вартою у межах раніше продовженого строку.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що обвинувачений ОСОБА_8 , маючи незняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість за незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно вчинив тотожний злочин.

Так, 8 червня 2025 року, біля 17-30 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на території домоволодіння ОСОБА_10 по АДРЕСА_2 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, таємно, без дозволу власника, через незачинені двері проник у салон автомобіля ВАЗ-21112, держномер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , де шляхом провертання ключа запалення, який знаходився у салоні, привів у дію двигун автівки, виїхав з подвір`я вказаного домоволодіння та поїхав в напрямку вулиці Київської, де поблизу домоволодіння № 34/2 не справився з керуванням та допустив дорожньо-транспортну пригоду, перекинувшись на дах. Після чого покинув місце ДТП.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції кваліфіковано за частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

У вчиненому злочині обвинувачений ОСОБА_8 винним себе повністю не визнав, вказав, що 8 червня 2025 року десь о 14 год він разом з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 прийшли до потерпілого ОСОБА_10 , принесли літру горілки, вживали спирті напої, однак він не вживав, так як він на наступний день планував їхати у місця обмеження волі для відбування покарання за вироком. Пізніше поясняв, що не пив у зв`язку із станом здоров`я. Був ще ОСОБА_13 . Коли гості все випили, то потерпілий приблизно о 15-30 год з цим ОСОБА_14 на своєму автомобілі поїхали в магазин, привезли літру горілки і кілограм морозива. Коли вони всі сиділи на подвір`ї, то потерпілий неодноразово казав, щоб вони брали ключі і їхали у магазин, якщо не вистачить чогось. Потерпілий раніше давав йому свій автомобіль з`їздити на заправку. Потім потерпілий пішов у будинок і говорив з кимось по телефону, до нього мала прийти якась жінка. Під час цієї розмови він дав обвинуваченому свою банківську картку та ключі від машини і сказав, щоб він їхав у магазин, купив горілки, цигарок, ще чогось на свій розсуд. Обвинувачений разом з іншими поїхав на автомобілі потерпілого у магазин на «Розвилці», але там не пройшла картка, і вони поїхали у магазин на вул. Училищну. Під час руху щось трапилось з гальмами автівки, і вона перевернулась. Після ДТП вони всі пішли до ОСОБА_8 додому і випили там по п`ять чарок горілки. Таким чином, автомобіль він взяв з дозволу власника, а спиртне вживав після ДТП. Готовий повністю відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду, але умислу на угон автомобіля у нього не було.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції або ухвалити новий вирок, яким виправдати обвинуваченого у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування вказує, що вирок є незаконним та необґрунтованим, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Вважає, що суд не встановив прямий умисел на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, що суперечить висновкам ВС, викладеним у постанові від 22.05.2019 у справі № 712/11161/16.

Зазначає про те, що суд поклав в основу вироку відеозаписи слідчих експериментів чим фактично надав їм перевагу над показами безпосередньо допитаних свідків, що суперечить висновкам ВС, викладеним у постанові від 23.01.2019 у справі № 522/11807/15.

Також зазначає про процесуальний тиск на свідків та зазначення у вироку припущень щодо можливої кримінальної відповідальності свідків.

Посилається на те, що під час судового розгляду він неодноразово заявляв клопотання про одночасний допит допитаних свідків та потерпілого, а також одночасний допит його та потерпілого для усунення розбіжностей у показах про відсутність у нього умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом та факт надання потерпілим дозволу на користування його автомобілем, однак суд безпідставно йому відмовив.

Вважає, що суд проігнорував те, що в обвинуваченого була банківська картка потерпілого, а тому передача банківської картки разом із ключами від автомобіля виключає незаконність заволодіння автомобілем.

В апеляційній скарзі прокурор Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_9 просить оскаржуваний вирок стосовно ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України скасувати в частині призначеного покарання у зв?язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м?якості. Постановити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. У відповідності до ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком Вінницького апеляційного суду від 01.04.2025 за ч. 2 ст. 389, ч. 4 ст. 70 Кримінального кодексу України у виді обмеження волі на строк 4 роки 30 днів та обрати ОСОБА_8 остаточну міру покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років без конфіскації майна. У решті вирок суду залишити без змін.

Разом з тим, до початку апеляційного розгляду прокурор у порядку ч. 1 ст. 403 КПК України відмовився від своє апеляційної скарги.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав відмову прокурора від поданої апеляційної скарги та не заперечував щодо закриття апеляційного провадження у цій частині, а також просив залишити без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 не заперечували щодо закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого.

Потерпілий ОСОБА_10 про судовий розгляд повідомлений належним чином, однак з невідомих апеляційному суду причин у судове засідання не з`явився, за відсутності заперечень обвинуваченого, захисника та прокурора апеляційний розгляд проведено у відсутність потерпілого.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

За правилами ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Оскільки прокурор до початку апеляційного розгляду відмовився від своєї апеляційної скарги, а прокурор, який бере участь у суді апеляційної інстанції, таку відмову підтримав, то апеляційний суд переглядає оскаржуваний вирок лише в межах апеляційної скарги обвинуваченого.

Згідно з ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зазначених вимог під час ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 дотримався в повному обсязі.

Незважаючи на позицію сторони захисту про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення, вина останнього доведена низкою належних та допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку суду.

Зокрема, вина обвинуваченого ОСОБА_8 доводиться наступними доказами:

-показами потерпілого ОСОБА_10 , відповідно до яких 8 червня 2025 року до нього у гості прийшли ОСОБА_8 , ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , вони всі вживали спиртне. Автомобіль стояв на подвір`ї, ключі були у салоні на передньому пасажирському сидінні. Свій автомобіль він один раз давав ОСОБА_15 , однак обвинуваченому він ніколи автомобіль не давав, і керувати ним не дозволяв. Коли вони всі сиділи і вживали спиртне, то розмови за автомобіль не було. Через якійсь час йому стало зле, і він пішов у будинок, приліг. Проспав приблизно хвилин сорок, а коли вийшов, то виявив відсутність свого автомобіля. Про що повідомив працівників поліції. Потім дізнався, що автомобіль взяв обвинувачений, якому він не дозволяв його брати, і вчинив на ньому ДТП, автомобіль отримав механічні пошкодження. Через деякий час йому зателефонувала сестра ОСОБА_8 і пообіцяла відшкодувати шкоду, але це була лише розмова. Матеріальна шкода йому так і не відшкодована;

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, у якому потерпілий констатує факт викрадення у нього автомобіля (т.1 а.с.120);

- протоколом огляду місця події з фототаблицею від 8 червня 2025 року, під час якого потерпілий вказав на місце, де знаходився його автомобіль (т.1 а.с.121-125);

- протоколом огляду автомобіля ВАЗ-2111, днз НОМЕР_2 , який знаходився на вул. Київській в м. Жмеринка біля заправки «ОККО», з фототаблицею, у ході якого були зафіксовані технічні пошкодження автомобіля та вилучені змиви з ручок автомобіля, гумовий тапочок, чохол з керма та сидіння (т.1 а.с.126-137);

- протоколом № 169 від 8 червня 2025 року, яким зафіксований стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_8 о 20-30 год 1,92 % (т.1 а.с.142);

- протоколом затримання ОСОБА_8 8 червня 2025 року о 22 год 24 хв за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 289 Кримінального кодексу України, зауважень від ОСОБА_8 не надходило, про затримання було повідомлено співмешканку ОСОБА_16 (т.1 а.с.157-158);

- протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском з участю ОСОБА_8 від 9 червня 2025 року, у ході якого він розповів, що коли потерпілий пішов у будинок відпочивати, вони разом з ОСОБА_16 та ОСОБА_15 вирішили піти ще за горілкою. Але вийшовши за територію домогосподарства потерпілого, він повернувся і без дозволу власника взяв його автомобіль, виїхав за ворота, у нього сіли ОСОБА_16 і ОСОБА_15 , і вони поїхали. На вул. Київській сталася ДТП (т.1 а.с.160-164);

- протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском з участю потерпілого ОСОБА_10 від 9 червня 2025 року, який надавав такі ж показання, як у судовому засіданні (т.1 а.с.165-167);

- протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском з участю свідка ОСОБА_15 від 9 червня 2025 року, у ході якого він розповів, що в ході розпивання спиртних напоїв ніхто із присутніх не запитував дозволу у потерпілого на користування його автомобілем, і він такого дозволу нікому не давав. Коли ОСОБА_10 пішов у будинок відпочивати, ОСОБА_8 , він та ОСОБА_16 вирішили піти у магазин за спиртним, вийшли за територію домогосподарства потерпілого. Однак ОСОБА_8 повернувся і через п`ять хвилин виїхав на автомобілі ОСОБА_10 .. Вони з ОСОБА_16 сіли у салон і поїхали. В районі заправки «Окко» ОСОБА_8 , керуючи цією автівкою, вчинив ДТП (т.1 а.с.168-172);

- протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском з участю свідка ОСОБА_16 від 9 червня 2025 року, у ході якого вона розповідала, що в ході розпивання спиртних напоїв ніхто із присутніх не запитував дозволу у потерпілого на користування його автомобілем, і він такого дозволу нікому не давав. В подальшому ОСОБА_10 пішов у будинок спати, а вона, ОСОБА_8 та ОСОБА_15 зібрались йти у магазин за спиртним. ОСОБА_8 сказав його почекати, повернувся на подвір`я потерпілого і виїхав на його автомобілі, куди вона і ОСОБА_15 сіли і поїхали. На вул. Київській сталася ДТП (т.1 а.с.173-177);

- протоколом від 17 червня 2025 року огляду відеодисків, на яких зафіксований рух автомобіля ВАЗ-21112, держномер НОМЕР_1 , за кермом якого перебувала особа, схожа на ОСОБА_8 , а також перевертання даного автомобіля (т.1 а.с.180-181);

- висновком транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/102-25/13574-АВ від 24 червня 2025 року, яка встановила вартість ремонтно-відновлювальних робіт автомобіля ВАЗ-21112, реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 8 червня 2025 року в сумі 143 877,44 грн, а також розмір матеріального збитку, завдану власнику цього автомобіля, у сумі 67 234 грн (т.1 а.с.211-241);

- висновком судової біологічної експертизи № СЕ-19/102-25/13570-БД від 27 червня 2025 року, якою встановлено збіг зразку запаху ОСОБА_8 із зразками запахів, вилучених з автомобіля ВАЗ-21112 (т.1 а.с.242-243, т.2 а.с.1-26).

- а також іншими доказами, наведеними в оскаржуваному вироку.

Установивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_8 незаконного заволодіння транспортним засобом та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України.

При цьому всім наявним доказам суд першої інстанції відповідно до вимог КПК дав оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оскаржуваний вирок відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Доводи обвинуваченого щодо неправильної кваліфікації його дій та відсутності умислу на вчинення незаконного заволодіння транспортним засобом були перевірені судом першої інстанції, який належним чином їх проаналізував та навів докладні мотиви з яких виходив про їх безпідставність. Посилання обвинуваченого на висновки ВС, викладені у постанові від 22.05.2019 у справі № 712/11161/16, безпідставні, оскільки така постанова відсутня в ЄДРСР, а зазначений обвинуваченим номер справи стосується ухвали Соснівського районного суду м. Черкас про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Акцент-Банк» до Особи 2 про стягнення заборгованості.

Так, під незаконним заволодінням транспортним засобом (ст. 289 КК України) слід розуміти умисне, протиправне вилучення його з будь-якою метою у власника або законного користувача всупереч їх волі (з місця стоянки чи під час руху) шляхом запуску двигуна, буксирування, завантажування на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування, примушування їх до початку чи продовження руху тощо. Таке заволодіння може бути вчинене таємно або відкрито, шляхом обману чи зловживання довірою, із застосуванням насильства або погроз.

Цей злочин визнається закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатись унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу, - з моменту встановлення контролю над ним.

Так, під час судового допиту у суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, категорично та неодноразово заявляв про відсутність надання дозволу обвинуваченому ОСОБА_8 на користування автомобілем.

Аналогічні покази потерпілий ОСОБА_10 давав під час досудового розслідування, що підтверджується дослідженим судом першої інстанції протоколом слідчого експерименту із відеозаписом.

До того ж, та обставина, що потерпілий ОСОБА_10 не давав дозволу на користування своїм автомобілем також підтверджується заявою про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якої ОСОБА_10 , виявивши відсутність власного транспортного засобу, просить працівників поліції вжити заходи до невідомої особи, яка незаконно заволоділа його автомобілем, який перебував на подвір`ї домоволодіння.

Крім того, покази потерпілого ОСОБА_10 про те, що він не передавав обвинуваченому ОСОБА_8 свій автомобіль підтверджуються протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском за участю свідка ОСОБА_15 від 9 червня 2025 року та протоколом проведення слідчого експерименту з відеодиском за участю свідка ОСОБА_16 від 9 червня 2025 року.

Відповідно до відеозаписів, які є додатками до вказаних протоколів, свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомляли, що під час розпивання спиртних напоїв ніхто із присутніх не запитував дозволу у потерпілого на користування його автомобілем, і він такого дозволу нікому не давав. Коли потерпілий пішов у будинок відпочивати, обвинувачений та свідки вирішили піти в магазин за спиртним, вийшовши за територію домоволодіння потерпілого, обвинувачений сказав його почекати, а потім повернувся на подвір`я потерпілого і виїхав на його автомобілі, свідки сіли в автомобіль до обвинуваченого та поїхали, однак на вул. Київській сталася ДТП.

Колегія суддів виходить з того, що відомості, повідомлені свідками ОСОБА_16 , ОСОБА_15 під час проведення процесуальних дій, є складовим компонентом змісту документа як окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

За встановленим кримінальним процесуальним законом, належна правова процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта, за його волею та вільним волевиявленням. До системи таких гарантій належить участь захисника, понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії, як складової судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо. Дані гарантії під час проведення слідчих експериментів за участю свідків були належним чином дотримані.

Окрім того, відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження доказів (ст. 23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де протокол слідчого експерименту є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 цього Кодексу. Тому, протокол слідчого експерименту після його оцінки судом із точки зору належності, допустимості й достовірності набуває значення судового доказу.

Таким чином, у даному кримінальному провадженні відсутні підстави для ототожнення показань та протоколів слідчих експериментів, які є окремими процесуальними джерелами доказів для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні відповідно до ст. 91 КПК України.

Той факт, що в судовому засіданні свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 змінили свої показання, не є підставою для визнання протоколів слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки слідчий експеримент та показання є окремими процесуальними джерелами доказів. При цьому суд першої інстанції належним чином обґрунтував у вироку чому не взяв до уваги змінені у судовому засіданні під час допиту покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , пославшись на те, що свідки намагаються допомогти обвинуваченому уникнути кримінальної відповідальності за вчинення злочину. Натомість підстав для обмови обвинуваченого ОСОБА_8 потерпілим ОСОБА_10 не встановлено ні судом першої, ні судом апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи про те, що суд поклав в основу вироку відеозаписи слідчих експериментів чим фактично надав їм перевагу над показами безпосередньо допитаних свідків, що суперечить висновкам ВС, викладеним у постанові від 23.01.2019 у справі № 522/11807/15. При цьому постанова ВС від 23.01.2019 у справі № 522/11807/15 відсутня в ЄДРСР.

Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про здійснення тиску чи будь-якого незаконного впливу, примусу на свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 працівниками органів досудового розслідування під час проведення слідчих експериментів чи судом під час допиту даних свідків. Більше того, із відповідними заявами вказані свідки до правоохоронних органів не зверталися, а тому доводи обвинуваченого про незаконний вплив на свідків колегією суддів до уваги не беруться.

Зазначення судом у вироку про те, що в діях вказаних свідків вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 384 Кримінального кодексу України, що потребує додаткової перевірки прокурором та прийняття рішення ,не є тиском, а є процесуальним рішенням суду, спрямованим на реагування на ймовірне введення суду в оману, оскільки свідки, попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Таким чином, зазначення судом про необхідність додаткової перевірки є лише способом забезпечення правосуддя та запобігання фальсифікаціям, а не тиском на свідків під час надання ним показань.

Також не підставою для скасування оскаржуваного вироку доводи обвинуваченого про те, що судом не проведено одночасний допит допитаних свідків та потерпілого, а також одночасний допит його та потерпілого для усунення розбіжностей у показах про відсутність у нього умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом та факт надання потерпілим дозволу на користування його автомобілем.

Частиною 15 ст.352 КПК України передбачено, що суд має право призначити одночасний допит двох чи більше вже допитаних учасників кримінального провадження (свідків, потерпілих, обвинувачених) для з`ясування причин розбіжності в їхніх показаннях, який проводиться з урахуванням правил, встановлених частиною дев`ятою статті 224 цього Кодексу.

Із аналізу положень даної статті слідує, що суд наділений правом, а не обов`язком призначити одночасний допит свідків, потерпілих, обвинувачених.

Із матеріалів кримінального провадження слідує, що судом відмовлено у задоволенні клопотань обвинуваченого про одночасний допит, оскільки розбіжності, про які стверджує останній, спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого про ймовірну наявність у нього банківської картки потерпілого не спростовують неправомірність заволодіння ним автомобілем потерпілого. Іншими словами наявність у обвинуваченого банківської картки потерпілого не означає автоматичної згоди потерпілого на користування його автомобілем.

Обираючи ОСОБА_8 вид та розмір остаточного покарання у виді семи років позбавлення волі без конфіскації майна, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше судимий, характеризується позитивно, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, думку потерпілого, який просив покарати обвинуваченого суворо, відсутність пом`якшуючих покарання обставин та наявність обтяжуючих покарання обставин, і обґрунтовано призначив покарання у виді позбавлення волі в межах санкції статті КК України, застосувавши правила призначення покарання за сукупністю вироків.

Призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, з урахуванням тяжкості злочину, установлених обставин, даних про особу обвинуваченого, передбачених законом критеріїв при призначенні покарання, виходячи з мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, яке за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, є адекватним характеру вчинених дій і даним про особу обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

За наведеного, доказів на спростування висновків суду першої інстанції у апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено, і під час апеляційного розгляду не здобуто.

Вирок суду є законним, обґрунтованим, підстав для його скасування, призначення нового розгляду чи закриття кримінального провадження не має, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає

Керуючись ст.ст. 403, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Прийняти відмову прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_9 від поданої ним апеляційної скарги та закрити апеляційне провадження у цій частині.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 12 січня 2026 року стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст.289 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, у той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4