Номер провадження: 11-сс/813/517/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0001386 від 06.11.2025 року відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання ст. слідчого СВ ВП №2 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , яке погоджено прокурором Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_10 , та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_11 , підозрюваному у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України, з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», строком на 60 (шістдесят) днів, в межах строку проведення досудового розслідування, тобто до 04.04.2026 включно, без визначення розміру застави.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що прокурором надано матеріали, якими обґрунтовується підозра та які є достатніми для переконання що ризики не зникли та продовжують існувати.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з наступних підстав:

- слідчим суддею не було враховано того, що дії ОСОБА_8 підлягають перекваліфікації за ст. 128 КК України, а наведені у повідомленні про підозру фактичні обставини справи не підтверджують наявності умислу у підозрюваного на заподіяння шкоди потерпілому, оскільки дії ОСОБА_8 були спрямовані виключно на зупинку особи, яка намагалась уникнути перевірки військово-облікових документів, а не на заподіяння шкоди, тяжкі тілесні ушкодження були наслідком не безпосередніх дій підозрюваного, а падіння потерпілого та удару о перешкоду;

- поза вагою слідчого судді залишився висновок експерта №1627 від 13.01.2026 року, яким встановлено, що отримані потерпілим тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що виключає кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України;

- ризики, на які посилається у своєму клопотання сторона обвинувачення, не доведені;

- слідчим суддею не враховано позицію потерпілого ОСОБА_12 , який просив змінити запобіжний захід підозрюваному на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою що дозволило б ОСОБА_11 працювати та виконати взяті на себе зобов`язання перед потерпілим з повного відшкодування завданої шкоди, в той час як потерпілий вже отримав часткову компенсацію;

- ОСОБА_13 є громадянином України, має постійне місце проживання, за яким характеризується виключно з позитивного боку; за місцем навчання в Одеському торговельно-економічному фаховому коледжі зарекомендував себе як дисциплінований, сумлінний студент, користується повагою серед одногрупників та викладачів; раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має міцні соціальні зв`язки, активно займається волонтерською діяльністю, бере участь у благодійних акціях Ісламського культурного центру «Аль-Масар»; проживає разом із батьком, який має низку хронічних захворювань та потребує стороннього щоденного догляду.

Посилаючись на викладене, захисник просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Захисники підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор у судове засідання не з`явився, звернувся до апеляційного суду із заявою про розгляд справи без його участі, у задоволенні апеляційної скарги захисника просив відмовити.

Заслухавши суддю доповідача, захисника, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до вимогами ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Слід зазначити, що найбільш значущою гарантією прав людини, встановленою ст.29 Конституції України, є право на свободу та особисту недоторканність. Відповідно до цієї статті передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суддя-доповідач апеляційного суду вважає за необхідне застосувати Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до ст.5 Конвенції, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури встановленої законом: п.с) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинені нею правопорушення, або обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з положеннями ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст.176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Так, ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 КК України, яке кваліфікується як - умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, та ч. 1 ст. 135 КК України, яке кваліфікується як - завідомо залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

Відповідно до клопотання слідчого, ОСОБА_13 підозрюється у вчиненні, кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України, а саме в тому, що він будучи залученим на громадських засадах до мобільних груп працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 для проведення мобілізаційних заходів, 06.11.2025 року приблизно о 07:40 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, прибув до ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

В цей же день, відразу після прибуття до ІНФОРМАЦІЯ_1 була сформована мобілізаційна група, до якої був залучений на громадських засадах ОСОБА_13 , яка вирушили на пасажирському мікроавтобусі марки Mercedes-Benz з державними номерними знаками НОМЕР_1 , які не належать до даного автотранспорту, по маршруту відпрацювання. В подальшому, під час відпрацювання території, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з ОСОБА_14 , рухаючись по вул. Леонтовича побачили ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що пересувався на велосипеді.

Працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 зупинились для перевірки документів у ОСОБА_12 , однак останній побачивши працівників ІНФОРМАЦІЯ_1 почав від них втікати на велосипеді по тротуару, а працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 почали його наздоганяти на мікроавтобусі.

В подальшому, 06.11.2025 року о 08:26 год., наздогнавши ОСОБА_12 по вул. Базарна в м. Одеса, працівники ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з Таха Халед зупинили мікроавтобус поруч із будинком АДРЕСА_2 та із мікроавтобуса вибіг ОСОБА_13 , щоб зупинити ОСОБА_12 , який в цей час пересувався по тротуару на велосипеді.

В цей час у ОСОБА_8 , який був обурений тим що ОСОБА_12 намагався втекти на велосипеді, з мотивів явної неповаги до охоронюваних цінностей, життя та здоров`я людини, виник злочинний умисел, направлений на спричинення ОСОБА_12 тяжких тілесних ушкоджень.

Приступивши до безпосередньої реалізації свого злочинного наміру, направленого на умисне нанесення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , 06.11.2025 року, приблизно о 08:26 год., більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, знаходячись поруч з будинком № 18 по вул. Базарна в м. Одесі, діючи умисно, протиправно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та свідомо припускаючи їх настання, вискочив з пасажирського мікроавтобуса, на якому вони пересувались, та почав бігти на переріз потерпілому ОСОБА_15 , який в цей час рухався на велосипеді по тротуару, вздовж будинку № 18 по вул. Базарна в м. Одеса, та порівнявшись із потерпілим ОСОБА_12 , умисно, всім корпусом свого тіла, ОСОБА_13 штовхнув потерпілого ОСОБА_12 , від чого останній рухаючись на великій швидкості на велосипеді вдарився в металеві решітчаті двері та впав з велосипеда на асфальтне покриття, отримавши тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому ребер справа з 2 по 9 ребро (5, 7, 8 зі зміщення уламків), закритий багатоуламковий перелом тіла правої лопатки зі зміщенням уламків, закритий багатоуламковий перелом лівої стегнової кістки з відривом малого вертлюгу та зміщенням уламків, правобічний малий пневматоракс, контузія правої легені, міжм`язова емфізема справа, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

В подальшому ОСОБА_13 , побачивши поруч лежачого на асфальті ОСОБА_12 , який став кричати від болю, та звати на допомогу перехожих, суб`єктивно усвідомлюючи, що своїми діями поставив потерпілого ОСОБА_12 в небезпечне для життя становище, нехтуючи моральними і правовими нормами, які передбачають надання допомоги людині, що перебуває у небезпечному стані, та маючи можливість надати таку допомогу, з метою уникнути кримінальної відповідальності, залишивши місце скоєння кримінального правопорушення на пасажирському мікроавтобусі марки Mercedes-Benz з державними номерними знаками НОМЕР_1 , разом із працівниками ІНФОРМАЦІЯ_1 втекли, а потерпілий ОСОБА_12 каретою швидкої медичної допомоги був доставлений до КНП «Міська клінічна лікарня №1» ОМР, розташованої за адресою: м. Одеса, вулиця Мясоєдовська, 32, де йому було надано невідкладну кваліфіковану медичну допомогу.

Апеляційний суд вважає, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України, підтверджується долученими до клопотання слідчого доказами.

Апеляційний суд зазначає, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, № 182), (Erdagoz v. Turkey (Ердагоз проти Туреччини).

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Мюррей проти Сполученого Королівства", зазначив що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі досудового розслідування зазначені докази є вагомими та достатніми для обґрунтування підозри ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 135 КК України.

При цьому, відповідно до статей 89, 94 КПК України та Глави 28 КПК України питання про встановлення вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, оцінка зібраних доказів на предмет їх достовірності і допустимості відноситься до компетенції суду за наслідками судового розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення, а підстав для визнання доказів недопустимими, відповідно до ст.87 КПК України, в ході апеляційного розгляду не встановлено та стороною захисту в апеляційній скарзі не наведено.

У справі «Ферарі-Браво проти Італії», ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою».

Посилання захисника на те, що дії ОСОБА_8 підлягають перекваліфікації за ст. 128 КК України, а наведені у повідомленні про підозру фактичні обставини справи не підтверджують наявності умислу у підозрюваного на заподіяння шкоди потерпілому, оскільки дії ОСОБА_8 були спрямовані виключно на зупинку особи, яка намагалась уникнути перевірки військово-облікових документів, а також те, що поза вагою слідчого судді залишився висновок експерта №1627 від 13.01.2026 року, яким встановлено, що отримані потерпілим тілесні ушкодження відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що виключає кваліфікацію дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 121 КК України, є передчасними з огляду на те, що досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні ще не завершене.

Колегія суддів зазначає, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вноситься попередня кваліфікація вчиненого правопорушення, і лише після проведення низки слідчих (розшукових) дій можна надати остаточну кримінально-правову оцінку тим чи іншим діянням.

Кваліфікація певного правопорушення не є статичною, це динамічний процес, який розпочинається з правової кваліфікації, яка є саме попередньою і яка, зокрема, у ході ефективного досудового розслідування може зазнавати змін з урахуванням розширення можливостей для сторони обвинувачення встановити дійсні обставини відповідної події. Так, на початку досудового розслідування наявний лише обмежений обсяг відомостей про події. У ході досудового розслідування кількість, обсяг та якість виявлених відомостей збільшуються, і лише на момент завершення досудового розслідування справи відповідний суб`єкт кваліфікації повинен володіти всіма суттєвими, необхідними й достатніми даними про скоєне діяння (поведінку).

Так, в межах вказаного кримінального провадження слідчим призначено комісійну судову-медичну експертизу відносно потерпілого ОСОБА_12 , задля усунення протиріч між раніше проведеною експертизою та матеріалами справи, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду вказаного кримінального провадження.

Відтак, питання щодо правильності попередньої кваліфікації дій підозрюваного буде вирішене в ході досудового розслідування, яке на теперішній час триває тас в якому проводяться необхідні слідчі дії.

Ураховуючи наведене, на теперішній час ОСОБА_13 обґрунтовано підозрюється у вчиненні, зокрема, тяжкого злочину, за який передбачена відповідальність у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Таким чином, ураховуючи тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_11 у разі доведеності його вини, існує ризик того, що підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнути кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень.

Крім того, відповідно до оскарженої ухвали, докази на підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих йому злочинів наразі вилучені органом досудового розслідування, водночас до теперішнього часу не вирішено питання про накладення на них арешту, як на тимчасове вилучене майно.

Під час апеляційного розгляду було встановлено, що досудове розслідування передбачає проведення великого обсягу слідчих дій, зокрема ще не проведено комісійну судову-медичну експертизу відносно потерпілого ОСОБА_12 , а тому вірогідність того, що підозрюваний має можливість знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального провадження, продовжує існувати, тобто наявний ризик, передбачений п.2) ч.1 ст.177 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про наявність ризику, передбаченого п.3) ч.1 ст.177 КПК України, а саме те, що перебуваючи на свободі ОСОБА_13 матиме можливість здійснювати вплив на свідків у даному кримінальному провадженні.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Разом з тим, слідчий суддя врахував, що досудове розслідування триває та підозрюваний ОСОБА_13 особисто знайомий зі свідком ОСОБА_16 , відтак перебуваючи не під вартою, матиме можливість підтримувати зв`язок із ним та вдатись до незаконних вплив на свідка з метою зміни ним показів, які викривають його у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Крім того, слідчим суддею було враховано те, що інкриміновані ОСОБА_11 події викликали значний суспільний резонанс та відбулися за значної присутності людей, а тому були висвітлені у соціальних мережах, у тому числі загальнодоступних групах з невизначеним колом людей «Telegram». Поміж іншого, органом досудового розслідування ще не вилучена вся медична документація, що в свою чергу свідчить про існування в даному кримінальному провадженні ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджання підозрюваним кримінальному провадженню іншим чином.

Вищенаведене в сукупності з встановленими ризиками свідчить про те, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів аніж тримання під вартою на даному етапі досудового розслідування не зможе запобігти заявленим слідчим ризикам та не дозволить контролювати місце перебування ОСОБА_8 , який у випадку застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу цілком ймовірно може вдатись до спроб зникнути з поля зору правоохоронного органу.

Апеляційний суд приймає до уваги посилання сторони захисту на те, що підозрюваний є раніше не судимим, має постійне місце проживання, навчається, позитивно характеризується, однак вказані обставини не можливо визнати такими, що можуть гарантувати запобіганню встановлених ризиків у разі застосування до підозрюваного іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_13 проживає разом із батьком, який має низку хронічних захворювань та потребує стороннього щоденного догляду, колегія суддів приймає до уваги, однак вважає відсутніми підстави стверджувати, що саме підозрюваний здійснює за ним догляд та відсутні інші особи, які б могли про нього піклуватись.

Матеріали справи також не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування підозрюваного ОСОБА_8 під вартою за станом здоров`я.

Обставин передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для продовження відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі досудового розслідування лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, на які слідчий посилається у своєму клопотанні.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, та на підставі повного та всебічного дослідження всіх обставин провадження дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 .

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що підозрюваний може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності вчинення ним дій, передбачених у ч. 1 ст. 177 КПК.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про недоведеність існування ризиків, які передбачають необхідність застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими, адже при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Колегія суддів також зазначає, що позиція потерпілого не є вирішальною при вирішенні питання про застосування або продовження запобіжного заходу, оскільки суд керується вимогами Кримінального процесуального кодексу (КПК) України, наявності обґрунтованої підозри та ризиків.

Крім того, із заяви потерпілого та розписки, долученої до апеляційної скарги захисника, убачається, що потерпілий отримав грошові кошти у якості компенсації моральної та матеріальної шкоди від батька ОСОБА_17 , в той час як сам підозрюваний офіційно не працевлаштований та навчається на 2 курсі «Одеського торговельно-економічного фахового коледжу».

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про наявність підстав для відмови у задоволенні клопотання слідчого про продовження ОСОБА_11 строку тримання під вартою є необґрунтованими, а слідчий суддя правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою підозрюваного ОСОБА_8 .

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржену ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 197, 199, 376, 404 - 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 лютого 2026 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження №0001386 від 06.11.2025 року відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.121, ч. 1 ст. 135 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4