Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/4303/25
Провадження №: 1-кп/332/191/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

встановив:

В провадженні Заводського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 днів, оскільки ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні та судом при продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися та продовжують існувати, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченого не з`явилося, тому продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 необхідне для забезпечення розгляду кримінального провадження.

Потерпілий ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_5 проти задоволення клопотання прокурора заперечував, зазначив, що вважає клопотання прокурора необґрунтованим та таким, що надане формально і не відповідає вимогам КПК України та практиці Європейського суду з прав людини. По-перше клопотання прокурора є шаблонним та не містить конкретних доказів та ризиків. Зазначає, що у клопотанні фактично відтворені загальні формулювання ст.177 КПК України без наведення конкретних фактів. Прокурор не навів жодного доказу того, що він намагався переховуватися, не довів реального впливу на свідків, не підтвердив наміру перешкоджання суду. Викладені ризики є припущенням, що прямо заборонено практикою ЄСПЛ (справа «Христиченко проти України»). Посилання на тяжкість обвинувачення та воєнний стан є маніпулятивними. Прокурор обґрунтовує необхідність тримання під вартою тяжкістю обвинувачення; умовами воєнного стану «суспільним інтересом», однак тяжкість статті сама по собі не є підставою для тримання під вартою; воєнний стан не скасовує вимог щодо доведеності ризиків; суспільний інтерес не може підміняти докази, оскільки це суперечить як КПК України, так і практиці ЄСПЛ.

Також зазначив, що прокурор не довів неможливість застосування більш м`яких заходів. У клопотанні відсутній аналіз альтернатив, таких як: домашній арешт, застава, особисте зобов`язання, застосування електронних засобів стеження за особою, що перебуває на цілодобовому арешті. Клопотання не містить жодних нових обставин, які виникли після попереднього рішення суду, що, на думку ОСОБА_5 , є прямим порушенням ст.199 КПК України.

Послався на те, що він не вчиняв дій, що підтверджують ризики за весь час тримання під вартою, а саме: не впливав на свідків; не порушував порядку тримання під вартою, тобто вважає, що його поведінка фактично спростовує доводи прокурора. Зазначив, що він має постійне місце проживання та «прописки», крім того, «ніхто не вчиняв піклування про неповнолітню доньку», яка мешкає з його цивільною дружиною.

Також зазначив про відсутність у нього документів, таких як: закордонний паспорт, паспорт громадянина України, військового квитка, що, на думку ОСОБА_5 , свідчить про відсутність ризиків втечі, а наявність сім`ї підтверджують його соціальну прив`язаність та не були належним чином враховані прокурором.

Тому вважає, що клопотання прокурора не містить доказів, ризиків, не містить нових обставин, не доводить можливості альтернатив, є формальним та підлягає відхиленню. Просить суд відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження тримання під вартою і обрати йому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням обмеженням свобод, таких, як тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, посилаючись на недоведеність прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зазначив, що обвинувачений має постійне місце проживання в м.Запоріжжя, тому просив змінити запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, під час досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_5 ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2025 року застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, який неодноразово був продовжений, останній раз до 29 травня 2026 року включно.

Прокурором заявлено та надано письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені п.п.1,3 ч.1 ст.177 КПК України та зазначені в ухвалі слідчого судді про обрання запобіжного заходу: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків, не зникли та продовжують існувати.

За вимогами ч.1 ст.194 КПК під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім наявності зазначених у ст.177 КПК ризиків суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі передбачені ст.178 КПК.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до закінчення двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або з дня продовження строку тримання під вартою.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Відтак, жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, з наступних підстав.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо необґрунтованості клопотання прокурора в частині продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК, суд зазначає таке.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа обвинувачується (ч.1 ст.177 КПК).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити вищевказані дії (ч.2 ст.177 КПК).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин інкримінованого кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, зокрема його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, наявності утриманців, поведінки під час кримінального провадження, у тому числі наявності або відсутності спроб ухилятися від органів влади, а також інших обставин, які можуть мати значення для оцінки ймовірності позапроцесуальної поведінки особи.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості того, що особа вдасться до вчинків, які перешкоджатимуть судовому розгляду або створюватимуть загрозу досягненню завдань кримінального провадження. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високий ступінь ймовірності позапроцесуальних дій цієї особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає наявності даних про те, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування суд використовує для перевірки існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого ОСОБА_5 ..

Вирішуючи питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, суд виходить з того, що останній обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років. Отже, очікування можливого суворого вироку та реального відбування покарання у виді позбавлення волі об`єктивно може формувати в обвинуваченого мотив для ухилення від суду. Співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді потенційного ув`язнення у невизначеному майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у перспективі робить цей ризик достатньо високим.

У зв`язку з цим суд враховує прецедентну практику Європейського суду з прав людини, який у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 року зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування». У конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Щодо посилання обвинуваченого ОСОБА_5 на відсутність у нього документів, таких як: закордонний паспорт, паспорт громадянина України, військового квитка, що, на його думку, свідчить про відсутність ризиків втечі, то суд вважає за необхідне зазначити, що можливість легального перетину державного кордону України обвинуваченим передбачена, однак імовірність її використання не є високою. Водночас в умовах воєнного стану існує ймовірність нелегального перетину кордону поза офіційними пунктами пропуску, а переховування від суду можливе не лише за межами України, але й на її території, зокрема шляхом перебування за адресами, які не відомі суду та стороні обвинувачення.

Суд бере до уваги доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_5 постійного місця проживання, сімейних зв`язків та належної поведінки під час перебування під вартою. Однак зазначені обставини самі по собі не спростовують існування ризику переховування від суду, а лише зменшують його інтенсивність і підлягають оцінці при визначенні пропорційності подальшого застосування запобіжного заходу.

Крім того, такі обставини, як наявність у ОСОБА_5 постійного місця проживання та сімейних зв`язків, існували й на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, проте жодним чином не виступили стримуючим фактором в поведінці обвинуваченого.

Щодо заявлення обвинуваченим про те, що «ніхто не вчиняв піклування про неповнолітню доньку», яка мешкає з його цивільною дружиною, то такі дані нічим документально не підтверджені.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

За таких обставин суд вважає, що ризик переховування обвинуваченого від суду продовжує існувати.

Ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні є актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст.23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Слід зауважити, що відсутність, на даний час, фактів впливу на свідків, жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим цих дій в подальшому. Фактично належна процесуальна поведінка обвинуваченого ОСОБА_5 та відсутність спроб, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені дієвістю обраного запобіжного заходу.

Також суд враховує, що Указом Президента України № 64/2022 на території України з 24.02.2022 введено воєнний стан. Відповідно до п.8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022р. N 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, слідчий суддя (суд) керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Під час розгляду клопотання в суді не здобуто відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, чи іншого комплексу обставин, які би переважили над встановленими судом ризиками, передбаченими п.п.1,3, ч.1 ст.177 КПК України.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо можливості застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, суд виходить із такого.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами провадження, на час вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою продовжували існувати ризики переховування від суду та незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні. При цьому зазначені ризики оцінені судом з урахуванням характеру пред`явленого обвинувачення, тяжкості можливого покарання, стадії судового розгляду, кола осіб, які ще мають бути допитані судом, а також даних про особу обвинуваченого.

За таких обставин суд вважає, що застосування до ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, у тому числі домашнього арешту, не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого та не буде достатнім для запобігання встановленим ризикам.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. В рішеннях у справах «Маріянчук та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі «Амбрушкевич проти Польщі»).

Крім того, суд вважає, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та обґрунтованості підозри, на даний час не виходить за межі розумного строку.

Під час розгляду клопотання стороною захисту не надано відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, як і не надано відомостей щодо міцних соціальних зв`язків чи іншого комплексу обставин, які би переважили над встановленими під час обрання даного запобіжного заходу ризикам, передбаченим п.п.1, 3, ч.1 ст.177 КПК України. Встановлені ризики є дійсними та триваючими.

Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 , у випадку обрання більш м`якого запобіжного заходу, стороною захисту надано не було.

Продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Слід зазначити, що на даній стадії судового розгляду суд не вирішує питання щодо винуватості особи, належності та допустимості доказів на підтвердження такої винуватості. Між тим, суд виходить з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не може забезпечити уникненню ризиків, передбачених ст.177 КПК України, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків та рішень суду. Запобіжний захід у виді тримання під вартою буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_5 . Підстав вважати його завідомо непомірним для обвинуваченого суд не вбачає.

З урахуванням п.1 ч.4 ст.183 КПК України, категорії та характер інкримінованого ОСОБА_5 злочину, суд не вбачає підстав на визначення розміру застави, як умови звільнення обвинуваченого з-під варти.

Керуючись ст.ст.177-178, 181, 194, 315, 369 - 372 КПК України, суд,

постановив:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно ОСОБА_5 , продовжити до 60 днів, тобто до 11 липня 2026 року включно.

В задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Копію ухвали направити співробітникам ДУ «Дніпровська установа виконання покарань (№4)» для виконання.

Повний текст ухвали складений 13 травня 2026 року.

Суддя: ОСОБА_1