ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/3210/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/60/26 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст.126 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2026 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/63/26 за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 29.10.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за яким йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. Також ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, за яким йому призначено покарання у виді громадських робіт на строк 100 годин. На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді громадських робіт на строк 110 годин.

Цивільні позови представника потерпілих ОСОБА_11 , поданого в інтересах малолітніх потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто із обвинуваченого на користь ОСОБА_9 та ОСОБА_10 моральну шкоду у розмірі по 7000 гривень.

Згідно з вироком суду, 18 вересня 2024 року близько 12 години 50 хвилин ОСОБА_7 перебував у коридорі неподалік вхідних дверей до 8 класу Старопочаївської ЗОШ 1-3 ступенів, яка знаходиться по вул. Шевченка, 65 с. Старий Почаїв Кременецького району Тернопільської області.

У вказаному місці ОСОБА_7 зустрів малолітнього ОСОБА_9 . Між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виник словесний конфлікт. У цей час у ОСОБА_7 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на завдання удару ОСОБА_9 .

Реалізовуючи свій кримінально-протиправний умисел на завдання удару, ОСОБА_12 18.09.2024 близько 12 години 55 хвилин, перебуваючи у приміщенні коридору неподалік вхідних дверей до 8 класу Старопочаївської ЗОШ 1-3 ступенів, яка знаходиться по вул. Шевченка, 65 с. Старий Почаїв Кременецького району Тернопільської області, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно долонею правої руки наніс один удар в ділянку грудей ОСОБА_9 .

В результаті умисних неправомірних дій ОСОБА_7 ОСОБА_9 відчув фізичну біль в ділянці грудей, чим ОСОБА_9 завдано фізичного болю і не спричинено тілесних ушкоджень.

Крім того, 18 вересня 2024 року близько 12 години 50 хвилин ОСОБА_7 перебував у коридорі неподалік вхідних дверей до 8 класу Старопочаївської ЗОШ 1-3 ступенів, яка знаходиться по вул. Шевченка, 65 с. Старий Почаїв Кременецького району Тернопільської області.

У вказаному місці ОСОБА_7 зустрів малолітнього ОСОБА_10 . Між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 виник словесний конфлікт. У цей час у ОСОБА_7 виник кримінально-протиправний умисел, спрямований на завдання удару ОСОБА_10 .

Реалізовуючи свій кримінально-протиправний умисел на завдання побоїв, ОСОБА_12 18.09.2024 близько 12 години 53 хвилин, перебуваючи у приміщенні коридору неподалік вхідних дверей до 8 класу Старопочаївської ЗОШ 1-3 ступенів, яка знаходиться по вул. Шевченка, 65 с. Старий Почаїв Кременецького району Тернопільської області, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно схопив долонею правої руки за шию ОСОБА_10 та з застосуванням сили вдарив головою ОСОБА_10 об дерев`яний одвірок вхідних дверей класу, який знаходиться у вищевказаному приміщенні. Після чого, продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_12 долонею правої руки наніс ще один удар в голову ОСОБА_10 в ділянку потилиці.

В результаті умисних неправомірних дій ОСОБА_7 ОСОБА_10 відчув фізичну біль в ділянці голови, не отримавши при цьому тілесних ушкоджень.

Не погодившись із вироком суду у частині розміру відшкодування моральної шкоди, представником потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , адвокатом ОСОБА_11 подано апеляційні скарги в інтересах потерпілих, в яких він просить вирок суду в частині вирішення цивільного позову змінити, збільшити стягнення зі ОСОБА_7 на користь потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 розмір відшкодування моральної шкоди до 35 000 грн. кожному.

Посилається на те що суд лише формально навів загальні засади розумності, виваженості та справедливості, без належного мотивування зменшив розмір відшкодування моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих до 7 000 грн., не пояснивши, чому саме заявлена сума в розмірі 35 000 грн. є надмірною та з яких підстав визначений судом розмір компенсації відповідає реальним моральним стражданням малолітніх потерпілих, які були публічно побиті дорослим чоловіком у приміщенні школи.

Звертає увагу суду на те, що судом першої інстанції достовірно встановлено факт умисного застосування фізичного насильства обвинуваченим щодо двох 13-річних учнів у приміщенні школи, дії обвинуваченого супроводжувалися заподіянням фізичного болю, тривалими негативними фізичними наслідками та істотними моральними стражданнями, були вчинені публічно, в присутності інших учнів та педагогів, що істотно посилило відчуття приниження, страху та безпорадності малолітніх потерпілих.

Вказує на те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, не надав належної оцінки сукупності істотних обставин справи, зокрема віку потерпілих (13 років) та місцю вчинення правопорушення освітньому закладу, який відповідно до ст. 53 Закону України «Про освіту» має бути безпечним середовищем для дитини, що об`єктивно суттєво посилює глибину моральних страждань.

Вважає, що заявлена сума моральної шкоди у розмірі 35 000 грн. на користь кожного малолітнього потерпілого є обґрунтованою, співмірною з характером вчинених ним діянь та повністю відповідає вимогам ст. 23 ЦК України, оскільки враховує характер і тяжкість правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань, тривалі негативні наслідки для психоемоційного стану дітей, а також ступінь вини обвинуваченого, який не визнав своєї провини, не вибачився та не відшкодував шкоду добровільно.

Звертає увагу суду на те, що після події потерпілі відчували страх перед відвідуванням школи, мали порушення сну, підвищену тривожність та потребували консультацій шкільного психолога, що підтверджується їх показаннями та показаннями законних представників, а відтак свідчить про реальні та тривалі моральні страждання, які не можуть бути зведені до мінімальної компенсації.

Вказує на те, що суд першої інстанції не дотримався підходів, сформульованих у ст. 23 ЦК України, постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року та правових позиціях Верховного Суду і ЄСПЛ, відповідно до яких при визначенні розміру моральної шкоди суд зобов`язаний виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, оцінюючи характер і обсяг страждань, їх тривалість, неможливість уникнення негативних наслідків та природну презумпцію завдання моральної шкоди у разі грубого порушення прав дитини.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 просять вирок суду скасувати та ухвалити нове рішення яким ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126 КК України у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінальних правопорушень , а цивільні позови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишити без розгляду.

Мотивують скаргу тим, що суд першої інстанції, всупереч вимогам кримінального процесуального закону, неповно та однобічно оцінив обставини справи і досліджені докази, унаслідок чого дійшов помилкового та передчасного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 і безпідставно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 126 КК України, не досягнувши стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Вважають, що сторона обвинувачення не довела ані подію кримінального правопорушення та всіх елементів складу правопорушення, ані винуватість ОСОБА_7 , форму вини, мотив та мету, як це передбачено вимогами ст. ст. 91, 92 КПК України, а обвинувачення ґрунтується на формальних, поверхневих і сумнівних за походженням доказах, що не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки винуватість особи не може встановлюватися на припущеннях чи або міркуваннях сторони обвинувачення.

Аргументують свою позицію нормами національного права та сформованою практикою ЄСПЛ. Зазначають, що відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України, ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної практики ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах «Коробов проти України», «Капо проти Бельгії», «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії»), презумпція невинуватості покладає обов`язок доказування виключно на сторону обвинувачення, а всі неусунуті сумніви щодо доведеності вини підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого.

Вказують на те, що суд першої інстанції фактично не надав належної оцінки допустимості, належності та достовірності доказів у розумінні ст. ст. 8487, 94 КПК України, не врахував положень ст. 370 КПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, а також практику Конституційного Суду України та ЄСПЛ, у зв`язку з чим за відсутності належних і беззаперечних доказів повинен був постановити виправдувальний вирок відповідно до ст. ст. 284, 373 КПК України.

Вважають, що допити малолітніх свідків проводилися з істотними порушеннями закону за відсутності захисника та законних представників, що відповідно до вимог КПК України зумовлює недопустимість отриманих у такий спосіб доказів, а також що суд першої інстанції порушив принципи змагальності та рівності сторін безпідставно відмовивши стороні захисту у виклику та допиті зазначених осіб у судовому засіданні .

Звертають увагу суду на те, що обвинувачення є неконкретним і не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 126 КК України, оскільки з його змісту неможливо встановити, які саме дії обвинуваченого віднесено до ударів, а які до інших насильницьких дій.

Вказують на те, що матеріали кримінального провадження не містять належних і допустимих доказів, які б підтверджували заподіяння обвинуваченим потерпілим сильного фізичного болю, як обов`язкової ознаки складу злочину, передбаченого ст. 126 КК України посилаючись на те що бабуся потерпілого ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , звернулась в поліцію із заявою про притягнення до відповідальності ОСОБА_7 за нанесення її онукові тілесних ушкоджень лише 10.10.2024, тобто через 22 дні від вказаної події.

Окрім цього, зазначають що потерпілі не зверталися за медичною допомогою, їх показання є суперечливими та зміненими у судовому засіданні, зокрема, потерпілий ОСОБА_10 в судовому засіданні не вказав в якій ділянці тіла він відчув сильну фізичну біль і які негативні наслідки були спричинені йому зі сторони ОСОБА_14 оскільки ніяких дій, зокрема криків, тримання за певну ділянку тіла, малолітній ОСОБА_15 під час виникнення конфлікту не видавав, а допитаний в судовому засіданні ОСОБА_9 змінив свої покази та не вказував на той факт, що внаслідок удару він впав на підлогу, а обмежився лише поясненнями, що ОСОБА_7 наніс йому удар в область грудей та не повідомляв суду обставин, що він нібито після нанесеного удару плакав і по якій причині. Разом з тим, зазначає, що жоден зі свідків не підтвердив наявності об`єктивних ознак фізичного болю.

Додатково вказують на те, що суд першої інстанції безпідставно поклав у основу вироку показання осіб, заінтересованих у результатах провадження, та не врахував відсутність причинного зв`язку між діями обвинуваченого і заявленими наслідками, що у сукупності свідчить про недоведеність події кримінального правопорушення і складу злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які підтримали подану апеляцію та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів та заперечили щодо задоволення апеляційних скарг представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , - адвоката ОСОБА_11 , представника потерпілих, який підтримав подані ним апеляції та просив їх задовольнити з викладених у них мотивів, заперечив щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника, прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг, вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить його залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, серед завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КПК України, міститься вимога про те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура та прийнято законне рішення як під час розслідування справи, так і за результатами її судового розгляду.

Фактичною підставою для засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК стали об`єктивні дані (обставини), досліджені в судовому засіданні й зазначені у вироку. Під час юридичної оцінки цих даних були з`ясовані: причина виникнення конфлікту; місце вчинення протиправних дій, обстановка та обставини, за яких відбувався перебіг протиправного посягання; форма та характер дій обвинуваченого.

Так, не дивлячись на невизнання обвинуваченим ОСОБА_7 своєї вини у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, який пояснив місцевому суду що між ним та малолітніми ОСОБА_16 і ОСОБА_17 мала місце словесна перепалка 18 вересня 2024 року у школі з приводу цькування та знущання з його доньки ОСОБА_18 , суд на підтвердження висновків про його винуватість взяв до уваги показання потерпілих та свідків.

З показань потерпілого ОСОБА_9 суд встановив що 18.09.2024 після четвертого уроку о 12 год. 50 хв. коли він вийшов з класу ОСОБА_7 вдарив його рукою в груди, від чого він відчув біль, далі ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_19 головою в одвірок та правою рукою дав підзатильник. Вони хотіли пограти м`яч, але у Захара боліла голова, а у нього груди. На останньому уроці вони були у психолога і давали пояснення.

Із показань потерпілого потерпілого ОСОБА_10 , суд встановив що 18.09.2024 після четвертого уроку він вийшов з класу в коридор, побачив ОСОБА_7 , який підійшов до ОСОБА_9 і вдарив його рукою вище пояса, від чого у ОСОБА_9 були сльози в очах і йому було боляче, тоді підійшов до нього, взяв рукою за шию і вдарив головою в одвірок, він відчув біль, після уроків від удару його боліла голова.

З дослідженого відеозапису допиту малолітнього свідка ОСОБА_20 , який проведено за методикою «Зелена кімната», суд з`ясував що вона разом з іншими дітьми вийшла з класу в коридор та побачила ОСОБА_21 тата, який стояв біля дверей і питав де ОСОБА_22 . Коли на коридор вийшов ОСОБА_23 , то ОСОБА_7 вдарив долонею правої руки в груди ОСОБА_9 . Далі знов питав де ОСОБА_22 . Захар стояв позаду нього і сказав, що він ОСОБА_22 . Тоді ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_22 по голові і Захар вдарився головою об одвірок.

З дослідженим відеозапису допиту малолітнього свідка ОСОБА_24 , який проведено за методикою «Зелена кімната», суд, окрім показань аналогічних зі свідком ОСОБА_20 , встановив що він бачив як ОСОБА_7 завдав ще один удар рукою в голову в районі потилиці ОСОБА_10 , який повідомив що йому було боляче.

З показань свідка ОСОБА_25 , суд встановив що вона вчитель математики і після четвертого уроку 18.09.2024 між обвинуваченим та потерпілими у коридорі школи відбувався конфлікт.

Колегія суддів вважає що вищевказані показання потерпілих та свідків є послідовними та такими, що доповнюють один одного, є взаємоузгодженими, належними та допустимими та підтверджують винуватість ОСОБА_7 у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.126 КК України як умисне завдання удару потерпілому ОСОБА_9 , який завдав фізичного болю та не спричинив тілесного ушкодження та як умисне завдання побоїв потерпілому ОСОБА_26 , які завдали фізичного болю та не спричинили тілесних ушкоджень є вірною.

Покази обвинуваченого колегія суддів оцінює критично та вважає їх такими, що свідчать про обрану тактику захисту та спрямовані на уникнення від кримінальної відповідальності оскільки вони повністю спростовуються показами свідків та потерпілих, які узгоджуються між собою, а також вважає що відсутність даних, які б об`єктивно спростовували версію обвинувачення дала суду достатні підстави дійти переконливого висновку про наявність у діях ОСОБА_7 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 126 КК України.

Судом вірно визнано доведеним заподіяння обвинуваченим удару потерпілому ОСОБА_9 та побоїв до потерпілому ОСОБА_26 , які завдали фізичного болю та не спричинили тілесних ушкоджень, тобто саме ті об`єктивні ознаки, з якими кримінальний закон пов`язує відповідальність за ч. 1 ст. 126 КК України. Форма вини, мотив та характер дій обвинуваченого випливають із встановлених судом обставин та логічно підтверджуються дослідженими доказами.

Доводи захисника про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час допитів малолітніх свідків та недопустимість отриманих доказів також не знайшли свого підтвердження.

Так, потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 були допитані у судовому засіданні з дотриманням вимог КПК України в присутності їх законних представників, що прямо спростовує твердження захисту про порушення їх процесуальних прав. Показання потерпілих є безпосередніми, логічними та узгодженими між собою щодо часу, місця та характеру дій обвинуваченого. Зокрема, потерпілий ОСОБА_9 детально пояснив, що ОСОБА_7 умисно наніс йому удар рукою в груди, внаслідок чого він відчув фізичний біль та йому стало погано, а також підтвердив подальші насильницькі дії щодо ОСОБА_10 , потерпілий ОСОБА_10 також підтвердив отримання ним фізичного болю від нанесених обвинуваченим ударів Аналогічні обставини викладені й у показаннях потерпілого ОСОБА_10 , який зазначив, що після удару головою об одвірок відчував біль та головний біль, що підтверджує наявність фізичного болю як обов`язкової ознаки складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Посилання сторони захисту на те, що потерпілі не зверталися за медичною допомогою, є неспроможними, оскільки для наявності об`єктивної сторони кримінального правопорушення за ст. 126 КК України не передбачено спричинення тілесних ушкоджень, а достатнім є умисне нанесення удару чи побоїв, які завдали фізичного болю.

Твердження захисника про недопустимість показань малолітніх свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_24 , які були допитані за методикою «Зелена кімната», не грунтується на вимогам кримінального процесуального законодавства та міжнародних стандартах захисту прав дітей. Показання обох свідків є послідовними, взаємно узгодженими та корелюють із показаннями потерпілих. Свідки безпосередньо підтвердили факти нанесення обвинуваченим удару в груди ОСОБА_9 та ударів по голові ОСОБА_10 , після яких вони повідомли про біль.

Так, ОСОБА_27 в повідомила що події відбувались близько 12 год 50 хв. 18.09.2024року Коли діти почали виходити із класу то побачили що біля дверей стоїть ОСОБА_28 тато та питає де Захар. Коли на коридор вийшов Іващук дем`ян , то ОСОБА_7 наніс йому один удар долонею правої руки в ділянку грудей після чого ОСОБА_7 запитав де ОСОБА_22 , та коли останній вийшов вдарив ОСОБА_29 . Об дерев`яний одвірок вхідних дверей класу.

Неповнолітній ОСОБА_24 також показав суду що він бачив коли на коридор вийшов ОСОБА_30 то ОСОБА_7 наніс йому один удар правою рукою в ділянку грудей. Після цього кликав ОСОБА_22 й коли той вийшов об дерев`яний одвірок дверей класу та завдав йому один удар рукою в голову в районі потилиці. ОСОБА_10 . Повідомив свідку про те йому було боляче від цих ударів.

Вказані свідки допитувались за методикою Зелена кімната(до повідомлення особі про підозру) з використанням відеозапису на підставі ст.ст. 226, ч.11 ст.615 КПК України.

Колегія суддів вважає що органом досудового розслідування було дотримано вимог закону при їх допиті.

Згідно ч.2 ст.1 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

У відповідності до правової позиції ВС, викладеній у справі № 332/2216/17 від 03.04.2020 засаді безпосередності як і будь-якій іншій загальній засаді притаманна певна гнучкість при застосуванні в конкретних обставинах. Зокрема, у ній йдеться про безпідставність доводів засудженого про порушення його права на допит малолітнього свідка у зв`язку з тим що це може призвести до травмування психіки та негативних наслідків.

Відповідно до пунктів 68,72 Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, прийнятих 17.11.2010 слід уникати прямого контакту, протистояння або спілкування між дитиною жертвою або дитиною свідком з підозрюваним, наскільки це можливо якщо дитина жертва не вимагає цього.

Перехресний допит у суді малолітньої дитини допустимий лише у виняткових випадках, коли вичерпано усі інші способи встановлення істини.

Крім того, у справі № 369/1044/19(369/9731/17) постанова від 23.11.2021 ВС погодився з допустимістю доказів , зокрема, щодо безпосереднього дослідження судом відеозаписів допитів свідків за правилами Зеленої кімнати та зазначив що таке дослідження й прийняття таких відеосвідчень як доказу у суді дозволяє уникнути необхідності повторних викликів та допитів дитини та її ревіктимізації, що відповідає міжнародним вимогам до опитування дитини - свідка чи жертви злочинних посягань, а саме вимогам Конвенції ООН про права дитини та Керівним принципам ООН щодо правосуддя у питаннях, пов`язаних із участю дітей-жертв і свідків злочинів. Такої ж позиції притримується ВС у постанові від 23.11.2021 у справі № 369/1044/19.

Ч.11 ст.615 КПК України передбачено що у разі фіксування допиту потерпілого свідка за допомогою доступних технічних засобів відеофіксації, у кримінальному провадженні що здійснюється в умовах воєнного стану вони можуть бути використані як докази у суді.

А тому колегія суддів вважає що допити неповнолітніх свідків, проведені під відеозапис під час досудового розслідування з метою недопущення повторної травматизації та порушення прав свідків під час судового розгляду з урахуванням вимог КПК, правових позицій ВС та міжнародних правових актів, ратифікованих Україною, є належним та допустимим доказом.

Перевіряючи доводи захисника щодо непроведення слідчих експериментів за участю неповнолітніх свідків та потерпілих колегія суддів вважає їх такими що не заслуговують на увагу оскільки проведення слідчого експерименту не є обов`язком органу досудового розслідування, а лише одним із можливих доказів, які збирає сторона обвинувачення. Колегія суддів вважає що зібраних у даному провадженні доказів достатньо для визнання ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.126 КК України.

Перевіряючи доводи захисника щодо проведення допитів неповнолітніх свідків за відсутності захисника та законного представника колегія суддів вважає їх такими що не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Відповідно до ст.490 КПК України участь захисника є необхідною при допиті неповнолітнього підозрюваного чи обвинуваченого.

При цьому, кримінально процесуальним законом України не передбачено обов`язкової участі захисника при допиті неповнолітніх свідків чи потерпілих.

При допиті неповнолітніх свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_27 були присутні їх законні представники та психолог, що відповідає ст. 354 КПК України. А тому підстав для визнання недопустимими доказами відеозаписів їх допиту немає.

Малолітні потерпілі також були допитані місцевим судом у присутності їх законних представників.

Посилання захисника в апеляційній скарзі на протоколи допиту ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_25 , які не досліджували у суді, колегія суддів вважає некоректними з огляду на закріплений у ст.23 КПК України принцип безпосередності дослідження доказів оскільки вказані особи були у відповідності до вимог т.с 352 КПК України безпосередньо допитані у судовому засіданні тому суд обгрунтовано взяв до уваги саме ці показання .

Показання свідка ОСОБА_25 підтверджують факт перебування ОСОБА_7 18.09.2024 близько 12 год 5- хв. у коридорі неподалік вхідних дверей до 8 класу Старопочаївської ЗОШ 1-3 ступенів, яка знаходиться по вул.Шевченка,65 в с.Старий Почаїв Кремененцького району Тернопільської області та наявність конфлікту з потерпілими.

Подання заяви законним представником потерпілого не у день конфлікту не спростовує доведених у суді обставин вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Окрім того, колегія суддів враховує що заява представника потерпілого про притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.126 КК України, яке у відповідності до вимог ст.477 КПК України відноситься до кримінальних проваджень у формі приватного обвинувачення, що можуть бути розпочаті лише на підставі заяви потерпілого, подана у межах строків давності притягнення особи до кримінальної відповідальності. Отже, внесення відомостей за її заявою про вчинення до кримінального правопорушення та початок досудового розслідування з часу звернення повністю повністю узгоджується з нормами законодавства.

Не заслуговують на увагу і твердження захисту про неконкретність обвинувачення. З показань потерпілих та свідків чітко встановлено, які саме насильницькі дії вчинив обвинувачений: удари рукою в груди, удари по голові, в тому числі з ударом об одвірок, а також те що малолітні потерплі відчули від заподіяння цих ударів сильну фізичну біль. Такі дії повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 126 КК України, а тому обвинувачення є конкретним.

Перевіряючи доводи представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 про зміну вироку суду першої інстанції в частині розміру стягнення моральної шкоди з ОСОБА_7 на користь потерпілих, колегія суддів вважає їх такими що не підлягають до задоволення.

Частина 1 ст. 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи в результаті яких дій (бездіяльності) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

При цьому, як видно з вироку суду першої інстанції, визначаючи розмір моральної шкоди, суд урахував ступінь вини обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з засад розумності, виваженості й справедливості та беручи до уваги те, що потерпілими унаслідок вчинення щодо них неправомірних дій обвинуваченим перенесені моральні страждання та негативні наслідки, що настали у зв`язку із цим, порушення нормального та звичного способу життя, душевні страждання

Ураховуючи наведене, керуючись засадами виваженості розумності та справедливості, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та справедливого висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_7 , на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 по 7000 грн. кожному в рахунок відшкодування моральної шкоди, з чим погоджується і колегія суддів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді громадських робіт та застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим при визначенні йому остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень , суд врахував ступінь їх тяжкості, які згідно ст. 12 КК України є кримінальними проступками, відсутність пом`якшуючих його покарання обставин та наявність обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінальних правопорушень щодо малолітніх осіб, дані про особу винного, відсутність судимості, позитивну характеристику за місцем проживання; наявність на утриманні неповнолітньої дитини, неперебування на диспансерних обліках у лікарів психіатра та нарколога.

Однак, колегія суддів вважає що це покарання не відповідає ступеню тяжкості скоєних ним кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії кримінальних проступків та даним про його особу через суворість виходячи з того що протиправна поведінка ОСОБА_7 мала місце у зв`язку з тим, що його малолітня донька повідомила його про цькування та булінг зі сторони потерпілих у школі, тобто він добросовісно вважав що вони ображають його доньку, дані про особу обвинуваченого, який є несудимим, позитивно характеризується за місцем проживання; має на утриманні дитину, є переселенцем разом з сім`єю, а тому його сім`я та дитина як особи, які у зв`язку зі збройною агресією російської федерації змушені були залишити постійне місце проживання, роботи та навчання є більш соціально вразливими, дають підстави для призначення ОСОБА_7 менш суворого виду покарання за скоєні ним кримінальні проступки, зокрема, за вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_9 йому слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі 40 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 480 грн., за вчинення кримінального правопорушення стосовно потерпілого ОСОБА_10 йому слід призначити покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., з застосуванням у відповідності до вимог ч.1 ст.70 КК України при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень менш обтяжливого принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, яке відповідає вимогам ст.ст. 50,65 КК України, принципам індивідуалізації, справедливості, є співмірним характеру його дій, достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 -задовольнити частково, вирок місцевого суду від 29.10.2025 року щодо ОСОБА_7 - змінити в частині призначеного покарання. В решті вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 задовольнити частково, вирок Кременецького районного суду Тернопільської області від 29.10.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 126 КК України,- змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 40 (сорока) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначити остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятидесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді