Справа 127/5430/26
Провадження 1-кс/127/2264/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

представника поліції ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України, за фіксації судового розгляду технічними засобами,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла клопотання ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України.

Клопотання мотивовано тим, що заявник здійснює міжнародну журналістську діяльність з фіксації та оприлюднення незаконних дій органів державної влади на території країн, які ратифікували Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року в рамках редакційної роботи німецького онлайн медіа-проекту "Widerstandsorden" ( офіційна назва українською мовою Орден Опору) ІНФОРМАЦІЯ_1 .

18.12.2026 року громадянина України ОСОБА_5 було позбавлено свободи за відсутності судового рішення яке набрало законної сили За публічним зверненням доньки ОСОБА_6 в соцмережах стало відомо, що він незаконно утримується в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також донька позбавленої свободи особи стверджує, що до нього застосовували фізичну силу та не допускають швидку допомогу .

Відповідно до положень ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою.

Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правовою допомогою захисника.

Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.

Кожен слідчий суддя, суд зобов`язаний вживати заходів для забезпечення дотримання прав людини у кримінальному провадженні.

Якщо слідчий суддя, суд отримує від будь-якої особи інформацію про те, що особа позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави, або якщо особа затримана без ухвали слідчого судді, суду чи без складання протоколу затримання, слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу, якою зобов`язати орган державної влади чи службову особу, під контролем яких перебуває ця особа, негайно доставити її до слідчого судді, суду для з`ясування підстав позбавлення свободи.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа не доведе: наявність судового рішення, яке набрало законної сили; наявність інших правових підстав для позбавлення свободи; що особа не була звільнена після внесення застави.

Якщо слідчий суддя, суд отримує від будь-якої особи інформацію про застосування до неї насильства під час затримання або тримання під вартою, або про інші порушення її прав, слідчий суддя, суд зобов`язаний зафіксувати таку заяву, забезпечити проведення перевірки та вжити заходів для забезпечення безпеки цієї особи.

Слідчий суддя, суд має право витребувати необхідні документи, заслухати пояснення та вжити інших заходів, необхідних для перевірки законності позбавлення свободи.

Окрім того заявником на адресу суду було направлено додаткові письмові пояснення, у яких останній зазначав, що ним було виявлено відеозапис, на якому зображений ОСОБА_5 в супроводі декількох невідомих осіб в піксельній формі. На відео особа позбавлена свободи знаходиться в кайданках. Після перевірки вказаного відеозапису було виявлено наступні факти: 17.02.2026 року громадянина ОСОБА_5 було затримано на території юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області. Після того, донька ОСОБА_5 записала відеозвернення, в якому стверджувала, що її батька викрали працівники ІНФОРМАЦІЯ_3 . Пізніше стало відомо, що в цей час особа, затримана працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 і знаходилася в приміщенні тубдиспансеру більше 3 годин, що вже перевищує термін адміністративного затримання особи з метою складення протоколу і винесення постанови у справі. З огляду на вказане, фактичне позбавлення свободи особи на строк понад добу свідчить про наявність ознак кримінального затримання в порядку ст. 208 КПК. Після вжиття слідчим суддею попередніх заходів реагування ОСОБА_7 було доставлено до Вінницької міської лікарні у супроводі конвою з 27 бригади. Якої саме бригади-ТЦК, ЗСУ, Національної поліції-з публічно доступних даних не представляється можливим, оскільки з собою, позбавленою свободи відсутній зв`язок, що може свідчити про фактичне вилучення особистих речей та засобів зв`язку після фактичного обшуку в порядку ст. 208 КПК України. Таким чином, на цей час особа змогла вийти на зв`язок та отримати медичну допомогу, проте залишається під фактичним контролем держави на території юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області позбавленою свободи з можливим застосуванням насильства під час утриманні в державному органі влади. З огляду на викладене, особа позбавлена свободи знаходиться в приміщенні Вінницької міської лікарні, до неї за її словами застосовуються кайданки, аби вона не втекла.

18.02.2026 року особа на ім`я ОСОБА_5 о 4 ранку була в юрисдикції слідчого судді.

Інформація про місце перебування особи позбавленої свободи на даний час з 18.02.2026 року з 04 ранку отримана: вулиця Київська, 68, Вінниця, Вінницька область, Украйна, 21000 . На відео позбавлена свободи особа стверджує, що буде під конвоєм цих представників держави ще кілька днів поки проводиться медичне обстеження. Зі скріншотів з відео вбачається, що ОСОБА_5 стоїть навпроти будівлі бордового кольору. На самому відео він стверджує що знаходиться на території Вінницької міської лікарні, куди його доставила швидка у супроводі конвою з кількох осіб у кайданках. Однак, відповідно до інформації з Google Maps лише одна лікарня в місті Вінниця має фасад бордового кольору. Зпівставивши скріншоти з відео та з додатку мали можна дійти висновку, що ОСОБА_5 знаходиться на території Вінницької міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.

Положення п. 6,7 ст. 206 КПК: Якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та:

- забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи;

- доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи;

- вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Слідчий суддя зобов`язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі.

Слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються.

Відповідно до ст. 209 КПК Особа є затриманою з моменту, коли вона силою або через підкорення наказу змушена залишатися поряд із уповноваженою службовою особою чи в приміщенні, визначеному уповноваженою службовою особою.

Відповідно до ст. 211 КПК строк затримання особи без ухвали слідчого судді, суду не може перевищувати сімдесяти двох годин з моменту затримання, який визначається згідно з вимогами статті 209 цього Кодексу.

Затримана без ухвали слідчого судді, суду особа не пізніше шістдесяти годин з моменту затримання повинна бути звільнена або доставлена до суду для розгляду клопотання про обрання стосовно неї запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 207 КПК, Кожен, хто не є уповноваженою службовою особою (особою, якій законом надано право здійснювати затримання) і затримав відповідну особу в порядку, передбаченому частиною другою цієї статті, зобов`язаний негайно доставити її до уповноваженої службової особи або негайно повідомити уповноважену службову особу про затримання та місцезнаходження особи, яка підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на те, що на час судового розгляду клопотання мине 60 годин з моменту фактичного позбавлення особи свободи, заявник вважає, що відсутні подальші перешкоди для дій суду в порядку ст. 206 КПК з встановлення причин позбавлення особи свободи.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою державою Україна 17.07.1997 року

Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Практика ЄСПЛ щодо застосування вищевказаних положень Конвенції:

Позбавлення свободи не обмежується класичним випадком тримання під вартою після арешту або засудження, проте може мати багато інших форм («Гуццарді проти Італії» (Guzzardi V. Italy), 1980, § 95).

Поняття позбавлення свободи за змістом пункту 1 статті 5 містить як об`єктивний елемент поміщення людини у певний обмежений простір на значний період часу, так і додатковий суб`єктивний елемент, який полягає в тому, що людина не давала законної згоди на таке поміщення («Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), 2005, § 74; «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], 2012, § 117).

До відповідних об`єктивних факторів, які мають братись до уваги, належать: можливість покинути зону обмеження, рівень нагляду та контролю за переміщенням особи, ступінь ізоляції і наявність соціальних контактів («Гуццарді проти Італії» (Guzzardi v. Italy), 1980, § 95; «Х.М. проти Швейцарії» (Н.М. v. Switzerland),2002,§ 45; «Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom), 2004, § 91; та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), 2005, § 73).

Коли факти вказують на те, що мало місце позбавлення свободи за змістом пункту 1 статті 5, відносно короткий строк тримання під вартою не впливає на цей висновок («Ранцев проти Кіпру та Росії» (Rantsev v. Cyprus and Russia), 2010, § 317; «Іскандаров проти Росії» (Iskandarov v. Russia), 2010, § 140).

Право на свободу є занадто важливим в демократичному суспільстві, тому людина не втрачає можливість скористуватися захистом, передбаченим Конвенцією, навіть якщо вона, можливо, сама дала згоду на взяття під варту, особливо, якщо ця людина не має дієздатності для того, щоб погодитись або не погодитись із запропонованими діями («Х.Л. проти Сполученого Королівства» (H.L. v. the United Kingdom), 2004, § 90; «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria) [ВП], 2012, § 119; див. також справу «Н. проти Румунії» (N. V. Romania), 2017, §§ 165-167, у якій подальше тримання заявника під вартою після ухвалення рішення про його звільнення було визнано свавільним заходом, навіть якщо заявник погодився залишитися під вартою до тих пір, поки соціальні служби не знайдуть належного рішення для його ситуації).

Підставою для настання відповідальності Держави є її мовчазна згода на позбавлення особи свободи приватними особами або неспроможність врегулювати ситуацію («Ріера Блуме та інші проти Іспанії» (Riera Blume and Others v. Spain), 1999; «Ранцев проти Кіпру та Росії» (Rantsev v. Cyprus and Russia), 2010, §§ 319-321; «Медова проти Росії» (Medova v. Russia), 2009, §§ 123-125).

Таким чином, Суд вважає, що невизнане тримання особи під вартою є повним запереченням принципово важливих гарантій, що містяться у статті 5 Конвенції, та найтяжчим порушенням цього положення («Ель-Масрі проти колишньої Югославської Республіки Македонія» (El-Masri v. the former Yugoslav Republic of Macedonia) [ВП], 2012, § 233; «Ал Наширі проти Польщі» (Al Nashiri v. Poland), 2014, § 529; «Белозоров проти Росії та України» (Belozorov v. Russia and Ukraine), 2015, § 113). Відсутність записів щодо дати, часу і місця затримання, імені затриманого, причин затримання та імені особи, яка провадила це затримання, повинні розглядатися як несумісні, зокрема з самою метою статті 5 Конвенції («Курт проти Туреччини» (Kurt v. Turkey), 1998, § 125;). Це також суперечить вимогам законності згідно з Конвенцією («Ангелова проти Болгарії» (Anguelova v. Bulgaria), 2002, § 154)

Жодне позбавлення свободи не буде законним, якщо воно не ґрунтується на одній із допустимих підстав, зазначених у підпунктах (а) - (f) пункту 1 статті 5 («Хлаіфія та інші проти Італії» (Khlaifia and Others v. Italy) [ВП], 2016, § 88; див. також, серед нещодавніх справ, «Афтанаш проти Румунії» (Aftanache v. Romania), 2020, §§ 92-100; «І.С. проти Швейцарії» (I.S. v. Switzerland), 2020, §§ 46-60).

Поняття свавілля може змінюватися в певній мірі в залежності від виду позбавлення свободи. Суд вказав, що свавілля може виникнути, якщо має місце елемент несумлінності або обману з боку органів влади; якщо рішення про позбавлення свободи і виконання цього рішення не відповідають цілям обмежень, що допускаються відповідним підпунктом пункту 1 статті 5; якщо не існує зв`язку між згаданими підставами для допустимого позбавлення свободи і місцем та умовами тримання під вартою; і якщо не дотримана пропорційність між згаданими підставами для позбавлення свободи і відповідним триманням під вартою (детальний огляд основних принципів див. у справах «Джеймс, Уеллс і Лі проти Сполученого Королівства» (James, Wells and Lee v. the United Kingdom), 2012, §§ 191-95; і «Сааді проти Сполученого Королівства» (Saadi v. the United Kingdom) [ВП], 2008, §§ 68-74).

Друга частина підпункту «Ь» пункту 1 статті 5 передбачає затримання тільки для «забезпечення виконання» будь-якого обов`язку, встановленого законом. Таким чином, повинно мати місце невиконання зобов`язання, покладеного на особу, а арешт і тримання під вартою мають проводитись з метою забезпечення його виконання, а не мати каральний характер. Щойно відповідне зобов`язання було виконано, підстава для затримання відповідно до підпункту «Ь» пункту 1 статті 5 припиняє існування («Василева проти Данії» (Vasileva v. Denmark), 2003, § 36; «С., В. і А. проти Данії [ВП]» (S., V. and A. v. Denmark) [ВП], 2018, §§ 80-81). 73. Підпункт «Ь» пункту 1 статті 5 відсилає до національного законодавства в частині визначення змісту зобов`язання, а також процедури, якої слід дотримуватись для накладення та виконання цього зобов`язання («Рожков проти Росії (Na 2)»

Арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами («Ходорковський проти Росії» (Khodorkovskiy V. Russia), 2011, § 136). Окрім того, принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві («Сааді проти Сполученого Королівства» (Saadi v. the United Kingdom) [ВП], 2008, § 70).

Судовий контроль стосовно тримання під вартою повинен бути автоматичним і не може залежати від подання заяви затриманою особою («Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. The United Kingdom) [ВП], 2006, § 34; «Варга проти Румунії» (Varga v. Romania), 2008,§ 52; «Віорел Бурзо проти Румунії» (Viorel Burzo v. Romania), 2009, § 107). Така вимога не тільки змінила б суть гарантії, яка передбачена пунктом З статті 5 і яка відрізняється від гарантії за пунктом 4 статті 5 Конвенції, що забезпечує право звернутися до суду для перевірки законності затримання. Крім того, втратила б сенс сама мета гарантії, встановленої пунктом 3 статті 5, яка полягає в захисті особистості від свавільного затримання шляхом забезпечення незалежної та ретельної судової перевірки акту позбавлення свободи («Аквіліна проти Мальти» (Aquilina v. Malta) [ВП], 1999, § 49; «Недбала проти Польщі» (Niedbata v. Poland), 2000, § 50). 186. Автоматичний характер контролю необхідний для досягнення мети цього положення, оскільки особа, яка зазнала жорстокого поводження, може бути нездатна подати заяву до суду про перегляд правомірності її затримання. Це так само стосується і інших вразливих категорій заарештованих осіб, наприклад, осіб з психічними розладами або осіб, які не володіють мовою, якою спілкується посадова особа, наділена судовою владою («Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. The United Kingdom) [ВП], 2006, § 34; «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), 2008, § 74).

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 клопотання підтримав за обставин викладених у ній, слідчому судді пояснив, що він являється відеоблогером та від своїх підписників дізнався про незаконне затримання працівниками ТЦК ОСОБА_5 , якого було незаконного позбавлено свободи, а тому просив слідчого суддю клопотання задовольнити та вжити дій, передбачених ст. 206 КПК України.

Під час судового розгляду представник поліції ОСОБА_4 слідчому судді пояснив, що він являється заступником начальника СВ ВП №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області, з приводу обставин клопотання зазначив, що на лінію «102» надійшло повідомлення що з с. Бохоники до ВМКЛ ШМД було доставлено громадянина ОСОБА_5 з тілесними ушкодженнями, за даний фактом було внесено відомості до ЄРДР, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, ОСОБА_5 визнано потерпілим та проведено його допит, призначено судово-медичну експертизу, наразі матеріали кримінального провадження направлено до органу прокуратури для визначення підслідності та продовження досудового розслідування кримінального провадження. Разом з тим зазначив, що на даний час ОСОБА_5 перебуває на стаціонарному лікуванні у ВМКЛ ШМД, знаходиться серед працівників даної медичної установи, має можливість вільно пересуватись, має доступ до свого мобільного телефону, його права жодним чином не обмежуються. При цьому зазначив, що 19.02.2026 під час проведення допиту ОСОБА_5 в якості потерпілого, сторонніх осіб, які б утримували ОСОБА_5 або здійснювали будь-який вплив на останнього виявлено не було. Надав додаткові матеріали на підтвердження своїх доводів.

Уповноважена особа ТЦК та СП в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду клопотання була повідомлена завчасно та належним чином, про причини неприбуття суд не повідомила.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання та копій матеріалів кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Згідно із ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Згідно із ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як зазначено в п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Згідно приписів ч. 1-5 ст. 206 КПК України, кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи. Якщо до доставлення такої особи до слідчого судді прокурор, слідчий звернеться з клопотанням про застосування запобіжного заходу, слідчий суддя зобов`язаний забезпечити проведення у найкоротший строк розгляду цього клопотання. Незалежно від наявності клопотання слідчого, прокурора, слідчий суддя зобов`язаний звільнити особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких трималася ця особа, не доведе: 1) існування передбачених законом підстав для затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; 2) неперевищення граничного строку тримання під вартою; 3) відсутність зволікання у доставленні особи до суду.

Виходячи із вищезазначених положень законодавства розгляду в порядку ст. 206 КПК України підлягають скарги, які виникають із кримінально-правових відносин.

Згідно з ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини означає фізичну свободу особи, а поняття свободи особистості має тлумачитись як відсутність будь-якого незаконного утримання.

Як встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 було доставлено до ВМКЛ ШМД, з ознаками тілесних ушкоджень, у зв`язку з чим було викликано слідчо-оперативну групу, яка відібрала у ОСОБА_5 пояснення з приводу отримання ним зазначених тілесних ушкоджень.

За даний фактом було внесено відомості до ЄРДР за № 0000103 від 19.02.2026, що підтверджується наданим слідчому судді витягом з ЄРДР.

Як вбачається із змісту заяви про вчинення кримінального правопорушення, ОСОБА_5 повідомляє, що працівниками РТЦК та СП, а також працівниками поліції 17.02.2026 було перевищено службові повноваження та обов`язки та незаконно затримано останнього застосувавши спеціальні засоби кайданки та спричинили тілесні ушкодження, після чого незаконно відвезли до с. Бохоники, Вінницького району, Вінницької області для проходження ВЛК.

Таким чином, саме в рамках вже наявного кримінального провадження № 0000103 внесеного 19.02.2026 буде перевірено факт можливих неправомірних дій працівників РТЦК та СП а також працівників поліції, буде надано оцінку таким діям та в разі підтвердження вказаних обставин притягнуто до відповідальності осіб причетних до протиправних дій згідно з вимогами чинного законодавства.

Згідно п. 10 ч.1 ст. 3 КПК України, кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

При цьому, копії матеріалів кримінального провадження № 0000103 внесеного до ЄРДР 19.02.2026 наданих слідчому судді вказують на те, що ОСОБА_5 перебуває у статусі потерпілого, що відповідно до приписів КПК України наділяє останнього відповідними правами та обов`язками, передбаченими законом, в межах кримінального провадження.

Разом з тим, як вбачається із пояснень заступника начальника СВ ВП №3 ВРУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_4 на даний час ОСОБА_5 перебуває на стаціонарному лікуванні в ВМКЛ ШМД, за адресою: Вінницька область, м. Вінниця, вул. Київська, 68.

Вказана обставина в свою чергу підтверджується наданими слідчому судді копіями матеріалів кримінального провадження № 0000103 внесеного до ЄРДР 19.02.2026, зокрема протоколом допиту потерпілого ОСОБА_5 від 19.02.2026.

Окрім того слідчий суддя враховує ту обставину, що ОСОБА_5 перебуваючи у приміщенні ВМКЛ ШМД не був та не є позбавленим змоги спілкування з працівниками поліції які прийняли від нього заяву про вчинення кримінального правопорушення, власноручно виклав обставини можливого вчинення відносно нього кримінального правопорушення під час відібрання пояснень та проведення його допиту в якості потерпілого, що свідчить про відсутність у останнього обмежень у спілкуванні, пересуванні, отриманні правоохоронної та медичної допомоги.

В свою чергу, як вбачається із змісту клопотання у даному випадку має місце незгода відеоблогера ОСОБА_3 , який перебуває на території Федеративної Республіки Німеччина (з його слів), із діями уповноважених осіб територіального центру комплектування та соціальної підтримки, пов`язаними з мобілізацією, на що слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до ч. 2 ст. 102, п. 1, 17, 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Указом Президента України №69/2022 «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022, оголошено про проведення загальної мобілізації.

У відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).

Як зазначено в п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», початком проходження військової служби вважається: день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Особливістю правого статусу військовослужбовців в Україні є те, що вони користуються конституційними правами і свободами з певними обмеженнями.

Слідчий суддя наголошує, що згідно норм кримінального процесуального законодавства службові (посадові) особи територіального центру комплектування та соціальної підтримки не є уповноваженими службовими особами, яким надано право на здійснення затримання в рамках кримінальної юрисдикції.

Призов громадянина на військову службу під час мобілізації не є позбавлення особи права на свободу, а є обов`язком громадянина України, передбачений ст. 65 Конституції України, відтак, не є незаконним утриманням особи.

Із клопотання ОСОБА_3 не вбачається, що правовідносини виходять із норм КПК України, при цьому, до клопотання не долучено жодних доказів того, що ОСОБА_5 на даний час незаконно затримано працівниками ТЦК та СП, та тих обставин, що останній незаконно позбавлено свободи.

З системного аналізу положень статті 206 та інших положень КПК України вбачається, що нею врегульовано порядок здійснення контролю слідчим суддею щодо законності тримання осіб під вартою, а зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи (яка позбавлена свободи), слідчий суддя уповноважений під час розгляду скарги на незаконне тримання під вартою або іншого клопотання (скарги), розгляд яких віднесено до його повноважень та які подані в порядку, передбаченому КПК України, а тому у слідчого судді відсутні повноваження надавати оцінку діям службових осіб РТК та СП та працівників поліції щодо виконання порядку проведення призову громадян України на строкову військову службу. Дана оцінка буде надана уповноваженою особою органу досудового розслідування та у разі встановлення підстав, вжито заходів передбачених законом.

Виходячи з обставин клопотання та вказаних правових норм, слідчим суддею встановлено, що твердження ОСОБА_3 про незаконне позбавлення ОСОБА_5 свободи не відповідає дійсності, є явно надуманим та таким, що має на меті перешкоджання здійсненню призову громадян на військову службу під час мобілізації, оскільки призов громадян на військову службу під час мобілізації не є позбавленням особи права на свободу та особисту недоторканість, гарантоване Конституцією України, а є обов`язком громадянина України на захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Оскільки в судовому засіданні було встановлено, що станом на момент розгляду клопотання ОСОБА_5 не тримається під вартою органом державної влади чи службовою особою, не позбавлений свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, не є не звільненим з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, окрім того жодним чином не обмежений у вільному пересуванні, спілкуванні, отримання необхідної правоохоронної та медичної допомоги з боку уповноважених осіб відповідних державних установ, а тому слідчий суддя приходить до висновку, що твердження заявника ОСОБА_3 про незаконне позбавлення ОСОБА_5 свободи не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому в даному випадку підстави для застосування приписів ст. 206 КПК України відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 3, 24, 26, 206, 309, 369, 370, 372 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_3 , в порядку ст. 206 КПК України - відмовити.

Ухвала слідчого судді є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя