Справа № 127/6195/26
Провадження №11-сс/801/200/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Судді-доповідача: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , та прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026, якою задоволено клопотання слідчого про застосування до підозрюваного

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Літинські Хутори Вінницького району Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026 підозрюваному ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивує тим, що наведені стороною обвинувачення доводи та обставини кримінального провадження, є достатніми та належними для застосування до підозрюваного найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Слідчий суддя зазначив, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти доведеним під час розгляду ризикам.

Водночас, вирішуючи питання про визначення розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, слідчий суддя виходив з того, що стороною обвинувачення не наведено належних та достатніх обґрунтувань щодо запропонованого розміру застави. Зокрема, матеріали клопотання не містять даних про майновий стан підозрюваного, а також відомостей, які б свідчили про реальну можливість внесення ним застави у запропонованому розмірі. Крім того, слідчий суддя звернув увагу на відсутність у поданому клопотанні обставин, які б свідчили про наявність виключного випадку, що обґрунтовував би необхідність визначення застави саме у такому розмірі.

Не погодившись із вказаним рішенням слідчого судді прокурор Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу у якій просив скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026, та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб та визначити розмір застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Апеляційну скаргу прокурор мотивує тим, що, на його переконання, ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області є незаконною та підлягає скасуванню, оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, як зазначає прокурор, досудовим розслідуванням встановлено, що завідувач травматологічного відділення КНП «Літинська центральна районна лікарня», лікар-ортопед-травматолог ОСОБА_8 , будучи службовою особою, діючи умисно, з корисливих мотивів та за попередньою змовою з лікарем-невропатологом цього ж медичного закладу ОСОБА_10 , вимагав та одержав від громадянина ОСОБА_11 неправомірну вигоду за сприяння у вирішенні питання щодо встановлення йому групи інвалідності.

Як убачається з матеріалів провадження, у вересні 2025 року ОСОБА_11 звернувся до ОСОБА_8 за медичною допомогою, під час чого останній повідомив йому про можливість встановлення ІІІ групи інвалідності та, як зазначає прокурор, за неправомірну вигоду пообіцяв сприяти у вирішенні цього питання. При цьому ОСОБА_8 вказав на необхідність надання неправомірної вигоди у сумі 3 000 доларів США за встановлення ІІІ групи інвалідності строком на один рік з можливістю подальшого продовження.

Не погодившись із такими вимогами, ОСОБА_11 , як зазначено в апеляційній скарзі, звернувся до правоохоронних органів із відповідною заявою про вчинення кримінального правопорушення та був залучений до конфіденційного співробітництва, діючи надалі під контролем правоохоронних органів.

У подальшому, як стверджує прокурор, 28.10.2025 ОСОБА_8 , продовжуючи свої дії за попередньою змовою з ОСОБА_8 , повідомив ОСОБА_11 про необхідність проходження фіктивного стаціонарного лікування у неврологічному відділенні КНП «Літинська ЦРЛ». Після цього 07.11.2025 ОСОБА_8 видала ОСОБА_11 направлення на госпіталізацію та, як зазначає прокурор, склала і видала завідомо неправдивий офіційний документ медичну карту стаціонарного хворого, до якої внесла недостовірні відомості щодо перебування останнього на стаціонарному лікуванні.

Надалі, за твердженням прокурора, 22.02.2026 ОСОБА_8 , діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого незаконного збагачення, під час особистої зустрічі одержав від ОСОБА_11 , який діяв під контролем правоохоронних органів, неправомірну вигоду у сумі 3 000 доларів США за вплив на прийняття рішення членами експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи щодо встановлення йому ІІІ групи інвалідності.

Після цього, як зазначає прокурор, 24.02.2026 ОСОБА_8 та ОСОБА_8 були затримані в порядку ст. 615 КПК України, а 24.02.2026 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Водночас прокурор вважає, що слідчий суддя, частково задовольняючи клопотання слідчого та визначаючи підозрюваному заставу у розмірі 266 240 гривень, не врахував усіх обставин кримінального провадження.

Зокрема, як наголошується в апеляційній скарзі, відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, однак у даному випадку рішення в частині визначення розміру застави належним чином не мотивовано.

Крім того, прокурор зазначає, що підозрюваний обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого корупційного злочину, який пов`язаний із використанням службового становища, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки такого діяння.

При цьому, як підкреслює прокурор, під час проведення обшуку за місцем проживання підозрюваного було виявлено значні грошові кошти, зокрема 72 210 доларів США, 1 765 євро та 35 750 гривень, що, на його думку, свідчить про наявність у нього фінансових можливостей та, відповідно, про неспроможність визначеної судом застави у сумі 266 240 гривень забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваної.

У зв`язку з викладеним прокурор вважає, що найбільш дієвим запобіжним заходом буде застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що, на його переконання, забезпечить запобігання ризикам, передбаченим п.п. 1-3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Захисник ОСОБА_9 теж подала апеляційну скаргу, у якій просила скасувати ухвалу та постановити нову, якою призначити менш суворий запобіжний захід, аніж тримання під вартою.

Разом з тим, до початку апеляційного розгляду по суті підозрюваний ОСОБА_8 у судовому засіданні заявив про відмову від поданої в його інтересах апеляційної скарги захисника.

Відповідно до вимог ст. 403 КПК особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до початку апеляційного розгляду. При цьому підозрюваний, обвинувачений чи інша особа, в інтересах якої апеляційну скаргу подано захисником, також має право відмовитися від такої апеляційної скарги. У разі прийняття судом апеляційної інстанції такої відмови апеляційне провадження за відповідною скаргою підлягає закриттю.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону особа, в інтересах якої подано апеляційну скаргу захисником, має право відмовитися від такої апеляційної скарги до початку апеляційного розгляду. У такому випадку суд апеляційної інстанції, перевіривши добровільність та усвідомленість такої відмови, а також відсутність заперечень з боку інших учасників провадження, приймає відмову та припиняє апеляційне провадження у відповідній частині.

З огляду на те, що підозрюваний ОСОБА_8 у судовому засіданні підтвердив свою відмову від апеляційної скарги захисника, така відмова є добровільною, зрозумілою для нього та заявлена до початку апеляційного розгляду справи по суті, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для прийняття відмови від апеляційної скарги захисника.

Колегія суддів, вислухавши думку прокурора ОСОБА_6 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити, позицію захисника та підозрюваного, які заперечували стосовно апеляційної скарги прокурора та просили відмовити у її задоволені, дослідивши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026 відповідає.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного підозрюваного та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що завідувач травматологічного відділення КНП «Літинська центральна районна лікарня», лікар-ортопед-травматолог ОСОБА_8 , будучи згідно з ч. 3 ст. 18 КК України, ЗУ «Про державну службу» службовою особою, діючи умисно, з корисливим мотивом та метою, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, діючи за попередньою змовою з лікарем-невропатологом КНП «Літинська центральна районна лікарня» ОСОБА_10 отримав від громадянина ОСОБА_11 , неправомірну вигоду за вирішення питання встановлення групи інвалідності за наступних обставин.

Так, в вересні 2025 року, ОСОБА_11 звернувся за медичною допомогою до ОСОБА_8 , який в ході консультації повідомив останньому, що в сукупності з іншими діагнозами у нього є підстави для встановлення ІІІ групи інвалідності, та за неправомірну вигоду зможе допомогти у її оформленні. За вказані дії, ОСОБА_8 вказав, що йому необхідно буде надати неправомірну вигоду в розмірі 3 000 доларів США для встановлення ІІІ групи інвалідності, терміном 1 рік з можливістю подальшого продовження.

Вважаючи дії ОСОБА_8 по висловленню вимоги про необхідність надання неправомірної вигоди кримінально-протиправними, ОСОБА_11 звернувся до правоохоронних органів із письмовою заявою про учинення кримінального правопорушення та був залучений ними до конфіденційного співробітництва та у подальшому діяв під їх контролем.

У подальшому, 28.10.2025 ОСОБА_8 , продовжуючи свої злочинні дії, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10 , у ході особистої зустрічі з ОСОБА_11 повідомив, що йому потрібно буде пройти фіктивне стаціонарне лікування у неврологічному відділенні КНП «Літинстка ЦРЛ», а саме лікаря-невропатолога ОСОБА_10 .

Після цього, 07.11.2025, ОСОБА_11 діючи під контролем працівників правоохоронних органів, на виконання попередньої домовленості із ОСОБА_8 , прийшов до лікаря-невропатолога ОСОБА_10 , яка зробила йому направлення на «фіктивну» госпіталізацію. Крім того, в невстановлені досудовим розслідуванням місці та час, але не пізніше 19.11.2025 ОСОБА_10 склала та видала завідомо неправдивий офіційний документ, який здатний спричинити наслідки правового характеру, а саме можливість реалізації ОСОБА_11 прав у сфері охорони здоров`я та соціального забезпечення «медичну карту стаціонарного хворого», в якому зазначила завідомо неправдиві відомості про перебування ОСОБА_11 на стаціонарному лікуванні у відділенні КНП «Літинська ЦРЛ» терміном 10 днів, а також проведені обстеження.

Далі, ОСОБА_8 повідомив ОСОБА_11 , що всі документи готові, і йому потрібно лише чекати дати призначення комісії щодо встановлення групи інвалідності.

Після цього, 22.02.2026 в денний період часу, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом, корисливим мотивом та з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, у ході особистої зустрічі, одержав від ОСОБА_11 , який діяв під контролем працівників правоохоронних органів, шляхом передачі з рук у руки неправомірну вигоду у розмірі 3 000 доларів США за вирішення питання встановлення ІІІ групи інвалідності, терміном 1 рік.

У подальшому, 24.02.2026 ОСОБА_8 затримано співробітниками правоохоронних органів у порядку ст. 615 КПК України, вилучено предмет неправомірної вигоди та припинено їх кримінально-протиправну діяльність.

24.02.2026 ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених:

-ч. 3 ст. 368 КК України, тобто в одержанні службовою особою неправомірної вигоди, а так само проханні надати таку вигоду для себе та третьої особи за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням службового становища, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди;

-ч. 2 ст. 28 ч. 3 ст. 369-2 КК України, тобто в одержанні неправомірної вигоди для себе чи третьої особи за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави, вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з вимаганням такої вигоди;

Оцінюючи доводи сторін щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд апеляційної інстанції виходить із правових підходів, сформульованих у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні від 28.10.2004 у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що для вирішення питання про застосування запобіжного заходу факти, які викликають підозру щодо причетності особи до злочину, не повинні бути встановлені до такого ступеня переконливості, який необхідний для ухвалення обвинувального вироку або навіть для пред`явлення офіційного обвинувачення.

Водночас, як наголошено у рішенні Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства», поняття «обґрунтована підозра» передбачає існування таких фактів чи інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити інкриміноване їй кримінальне правопорушення.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», згідно з якою під час вирішення питання про застосування запобіжного заходу оцінці підлягає саме наявність обґрунтованої підозри, тоді як встановлення доведеності вини особи не є предметом такого розгляду, оскільки доведення вини віднесено до завдань досудового розслідування, яке здійснюється слідчим у межах кримінального провадження.

Підозра ОСОБА_8 у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000534 від 04.12.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, обґрунтовується наступними доказами:

?витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000174 від 17.10.2025;

?протоколом допиту свідка ОСОБА_11 від 21.10.2025;

?протоколом огляду особи та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів грошових коштів від 22.02.2026;

?протоколом за результатами проведення НСРД №53/5/1/371-2019т від 19.11.2025;

?протоколом за результатами проведення НСРД №53/5/1/371-2020т від 19.11.2025;

?протоколом затримання ОСОБА_8 у порядку ст. 615 КПК України;

?повідомлення про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 28 - ч. 3 ст. 369-2 КК України;

?іншими матеріалами кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції, що наданих доказів достатньо для того, щоб прийти до висновку, що підозра щодо вчинення ОСОБА_8 інкримінованих йому кримінальних правопорушень обґрунтована.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України взяття під варту є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Разом із тим колегія суддів звертає увагу, що зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що останній фактично не оспорює висновків слідчого судді щодо наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованих кримінальних правопорушень, а також щодо існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та необхідності застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Із наведеного слідує, що сторона обвинувачення не ставить під сумнів законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді в частині застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а висловлює незгоду виключно з визначеним судом розміром застави, який, на думку прокурора, є недостатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного.

Враховуючи викладене, колегія суддів перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали лише у межах доводів апеляційної скарги, а саме в частині правильності визначення слідчим суддею розміру застави як альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, постановляючи ухвалу про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, якщо відсутні підстави для її незастосування.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому застава повинна достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків та не може бути завідомо непомірною для нього.

Крім того, пунктом 2 ч. 5 ст. 182 КПК України передбачено, що щодо особи, яка підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Вихід за ці межі допускається лише у виключних випадках, якщо суд дійде висновку, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

Як убачається з матеріалів судового провадження, слідчим у клопотанні та прокурором у судовому засіданні порушувалось питання про визначення підозрюваній застави у розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, однак будь-яких переконливих доводів, які б свідчили про наявність виключного випадку у розумінні абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, стороною обвинувачення наведено не було.

При цьому посилання сторони обвинувачення на характер інкримінованого кримінального правопорушення, його корупційну спрямованість, а також на суму неправомірної вигоди, яка за версією слідства становила 3 000 доларів США, само по собі не може свідчити про наявність виключних обставин, які б давали підстави для визначення застави у розмірі, що значно перевищує встановлені законом межі.

Також, колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що посилання сторони обвинувачення на майновий стан підозрюваного не може бути безумовною підставою для визначення застави у 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки сам по собі фінансовий стан особи не є виключним випадком у розумінні положень ч. 5 ст. 182 КПК України.

Натомість слідчий суддя, врахував як характер інкримінованих кримінальних правопорушень, так і дані про особу підозрюваного, наявність постійного місця проживання, відсутність судимостей, а також інші обставини кримінального провадження та визначив максимальний розмір застави передбачений КПК України.

За таких обставин визначений слідчим суддею розмір застави відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є співмірним обставинам кримінального провадження та достатнім для забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не свідчать про неправильне застосування слідчим суддею норм кримінального процесуального закону та не спростовують правильності висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування ухвали слідчого судді в частині визначення розміру застави не вбачається.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , закрити, на підставі відмови підозрюваного ОСОБА_8 від апеляційної скарги.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 25.02.2026, якою задоволено клопотання слідчого про застосування до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначеним розміром застави у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0000174 від 17.10.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4