Номер провадження: 11-кп/813/871/26
Справа № 489/1579/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.03.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурорів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2025 у к/п № 0000058 від 13.01.2025 стосовно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Миколаєві, громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 27.09.2024 Ленінським райсудом м. Миколаєва за ч. 1 ст. 122 КК України до 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 роки,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначене йому покарання у виді обмеження волі на строк один рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.09.2024 у справі № 489/585/24 та остаточно до відбуття визначено ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі на строк два роки один місяць з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк один рік.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з часу приведення вироку до виконання.

Речовий доказ: автомобіль «Hyundai H200», д.н.з. НОМЕР_1 вирішено залишити у власника ОСОБА_10 . Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів Миколаївського відділення ОНДІСЕ МЮ України в сумі 11874,24 грн.

Заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Ленінського райсуду м. Миколаєва від 15.01.2025 у справі № 489/300/25, - скасовано. До набрання вироком законної сили запобіжний захід обвинуваченому не обирати.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, 13.01.2025 близько 13:45 год на ринку «Клаксон» по вул. Космонавтів, 64, в м. Миколаєві ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Hyundai H200», р.н. НОМЕР_1 , розпочав рух заднім ходом по сухій прямій ділянці пішохідної алеї вказаного ринку для того, щоб якнайближче під`їхати до магазину для розвантаження товарів. Рухаючись в обраному напрямку, водій ОСОБА_8 , в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 10.1, 10.9 ПДР, а саме: перед початком руху заднім ходом не переконався у безпечності свого руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, рухаючись заднім ходом по пішохідній алеї ринку «Клаксон», маючи перешкоду на смузі свого руху у вигляді пішохода, не вжив заходів до зниження швидкості, аж до повної зупинки керованого ним автомобіля, не переконався, що у напрямку його руху відсутній пішохід, для якого може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух у вибраному ним напрямку, при цьому для забезпечення безпеки руху не звернувшись за допомогою до інших осіб, внаслідок чого допустив контактування задньою частиною автомобіля з пішоходом ОСОБА_11 .

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді перелому анатомічної шийки правої плечової кістки зі зміщенням уламків, струсу головного мозку, саден та забою м`яких тканин голови, які відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалості розладу здоров`я.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок злочинного порушення водієм ОСОБА_8 вимог п. 2.3 «б», 10.1, 10.9 ПДР, які знаходяться у прямому, причинному зв`язку з наслідками, що настали.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин інкримінованого йому злочину та кваліфікації його дій, не погоджується з вироком суду 1-ої інстанції в частині призначеного йому покарання, яке є надто суворим, оскільки воно не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з огляду на таке:

- суд 1-ої інстанції при призначенні покарання не врахував інші обставини, які пом`якшують покарання, а саме: надання ним медичної допомоги або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину; активне сприяння розкриттю злочину; його ставлення до вчиненого правопорушення. При цьому, зауважує, що суд 1-ої інстанції неправильно зазначив, що він має матір з невиліковною хворобою, в той час як його мати померла 27.03.2002 коли йому було лише 7 років, надалі його виховував рідний дід ОСОБА_12 , який має невиліковну хворобу та потребує стороннього догляду, який на теперішній час він здійснює та отримує за це від держави фінансову допомогу.

- він особисто здійснює догляд за дідом ОСОБА_12 , до ухвалення вироку неофіційно працював таксистом на базі «994» та мав дохід, на теперішній час офіційно працевлаштувався до ТОВ «ВІК ТЕХНОЛОГІЇ» та має постійний дохід, його дружина отримує допомогу по догляду за малолітньою дитиною, він отримує допомогу по догляду за дідом, а дід продав транспортний засіб та отримані кошти передав йому на сплату штрафу, в разі призначення такого апеляційним судом.

Враховуючи викладене обвинувачений ОСОБА_8 просить змінити вирок суду 1-ої інстанції та призначити йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 3 тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, натомість прокурори ОСОБА_7 заперечувала щодо її задоволення.

Потерпілий ОСОБА_11 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, при цьому інші учасники провадження не заперечували щодо розгляду справи за його відсутності, тому колегія суддів, керуючись приписами ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе апеляційний розгляд провести без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз оскаржуваного вироку суду 1-ої інстанції свідчить про те, що він вказаним вимогам відповідає з огляду на таке.

Враховуючи те, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, а також кваліфікація його дій не оспорюється, апеляційний суд не переглядає оскаржуваний вирок в цій частині та констатує, що суд 1-ої інстанції, належним чином оцінив досліджені під час судового розгляду докази з точки зору належності, допустимості, достовірності та правильно кваліфікував дії ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України, за кваліфікуючими ознаками: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В контексті доводів обвинуваченого ОСОБА_8 щодо суворості призначеного йому судом 1-ої інстанції покарання, апеляційний суд зауважує, що за приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

В контексті зазначеного, апеляційний суд враховує, що відповідно до абз. 2 п. 1 Постанови Пленуму ВСУ №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Поняття судової дискреції у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому законом, обирати між альтернативами за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог кримінального процесуального закону, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Окрім того, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ККС у складі ВС від 15.08.2023 у справі №295/424/21, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Положення ч. 1 ст. 66 КК України містять перелік обставин, які пом`якшують покарання, при цьому визначений перелік не є вичерпним та ч. 2 цієї статті надає суду право визнати такими, що пом`якшують покарання інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті.

Натомість ч. 1 ст. 67 КК України визначає обставини, які обтяжують покарання та вказаний перелік є вичерпний, що закріплено в ч. 3 цієї статті, відповідно до якої при призначенні покарання суд не може визнати такими, що його обтяжують, обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті.

За обставинами цієї справи, суд 1-ої інстанції за результатами повного та всебічного дослідження обставин к/п та характеристик особи обвинуваченого врахував: особливості інкримінованого нетяжкого злочину, вчиненого з необережності в період іспитового строку, поведінку обвинуваченого безпосередньо після події, сімейні обставини обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину та доглядає за хворим членом сім`ї, визнав вину, розкаявся у вчиненому та відшкодував потерпілому завдану шкоду, ставлення обвинуваченого до скоєного, позицію потерпілого, відсутність обтяжуючих обставин та наявність в обвинуваченого судимості, про що суд 1-ої інстанції зазначив безпосередньо в оскаржуваному судовому рішенні.

В контексті наведеного, апеляційний суд звертає увагу на правову позицію ККС ВС в постанові від 15.07.2025 в справі № 462/7107/24, відповідно до якої: «Суд неодноразово наголошував у постановах, що у разі засудження особи за кримінальне правопорушення, вчинене у період іспитового строку за попереднім вироком, визначеним у порядку статей 75, 79, 104 КК, та призначення покарання, яке згідно із ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК і визначити за сукупністю вироків таке остаточне покарання, яке має бути більшим як від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, так і від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. У такому випадку суд визначає остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалює рішення про їх самостійне виконання.

Окрім цього касаційним судом сформована стала практика про те, що у випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Тобто звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку».

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

В зв`язку із вище зазначеним та оскільки обвинувачений ОСОБА_8 вчинив новий злочин, в період іспитового строку, встановленого попереднім вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.09.2024, на переконання колегії суддів, місцевий суд 1-ої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та на підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком частково приєднав невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відтак, з врахуванням наведеного, наявність можливості в обвинуваченого сплатити штраф, в разі призначення судом відповідного виду покарання, правового значення для визначення остаточного покарання за встановлених обставин справи не має, тому апеляційний суд відхиляє відповідні доводи обвинуваченого.

При цьому, апеляційний суд враховує посилання обвинуваченого ОСОБА_8 щодо того, що суд 1-ої інстанції помилково встановив наявність в нього на утриманні матері з невиліковною хворобою, так як його мати померла 27.03.2002 коли йому було 7 років, надалі його виховував рідний дід ОСОБА_12 , який має невиліковну хворобу та потребує стороннього догляду, який на теперішній час здійснює ОСОБА_8 за що отримує від держави фінансову допомогу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає необхідним змінити оскаржуваний вирок, шляхом внесення змін в 17 абзац мотивувальної частини та замінити слово «матір» на слова «діда ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а оскаржуваний вирок зміні, з підстав викладених вище.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 409, 414, 419, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2025, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України змінити.

В 17 абзаці мотивувальної частини вироку замінити слово «матір» на слова «діда ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4