Номер провадження: 11-кп/819/333/26 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Справа № 766/6812/25 Доповідач ОСОБА_2
ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 766/6812/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2026 м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2026, якою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженким. Херсон, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України,

продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26.04.2026 включно.

в с т а н о в и в:

В провадженні Херсонського міського суду Херсонської області на розгляді перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000198, за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченогоч.7 ст.111-1 КК України.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2026 задоволено клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 до 26.04.2026 включно.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26.04.2026 скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_9 відмовити, застосувати до неї більш м`який запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладення на неї обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, свавільною та такою, що постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та Конституції України. Суд першої інстанції припустився формального підходу та продублював бездоказові доводи прокурора.

Вказує на те, що ОСОБА_9 перебуває під вартою, станом на дату винесення оскаржуваної ухвали, більше року.

Суд першої інстанції повністю проігнорував те, що справа перебуває лише на стадії дослідження письмових матеріалів, прокурор тільки почав надавати суду докази. Нездатність прокурора належним чином розпочати дослідження доказів є прямим порушенням вимог «особливої ретельності». Перекладання тягаря та наслідків цієї процесуальної неефективності на обвинувачену шляхом подальшого тримання в СІЗО перетворює запобіжний захід на досудове покарання.

Крім того вказує на те, що обґрунтування ризиків є абсолютно ідентичними текстам попередніх клопотань. Прокурор не надав жодного нового факту, який би підтвердив, що ризики зберігають свою актуальність після року ув`язнення особи.

Також вказує, що висновки суду першої інстанції про наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, є абстрактними та не ґрунтуються на фактичних даних.

Ризик переховування від суду, мотивований виключно тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, але суворість можливого вироку не може бути єдиною чи вирішальною підставою для тривалого тримання під вартою. Таким чином, суд вкотре ухилився від проведення індивідуалізованої оцінки, не врахувавши наявності у ОСОБА_9 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, а також відсутність будь-яких доказів підготовки до втечі.

Ризик незаконного впливу на свідків, мотивований тим, що допит свідків не розпочато, а анкетні дані відомі обвинуваченій. Ризик має бути конкретним, а не базуватися на загальних припущеннях. За рік перебування під вартою прокурор не надав жодного доказу спроб ОСОБА_9 здійснити тиск на свідків.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Цей аргумент базується виключно на фабулі минулого діяння. Зважаючи на те, що територію м. Херсона деокуповано, а обвинувачена більше року ізольована, припущення про можливість її поточних контактів з окупаційною владою є абсурдним і бездоказовим.

Крім того, сторона захисту наголошує, що стороною обвинувачення штучно завищено тяжкість діяння та кваліфікацію дій ОСОБА_9 за ч.7 ст.111-1 КК України. Однак, судова практика судів України щодо керівників та працівників окупаційного МНС в Херсонській області вже чітко сформована, ця структура визнається органом окупаційної адміністрації, і дії її працівників кваліфікуються за ч.5 ст.111-1 КК України. Підозра в цій частині є очевидно необґрунтованою та штучно роздутою виключно з метою створення формальних підстав для беззаперечного застосування та продовження тримання під вартою. Відповідно, головний аргумент суду про загрозу покарання до 15 років як мотив для втечі повністю руйнується.

Також вказує, що Конституційний Суд України чітко розтлумачив, що ч.6 ст.176 КПК України не встановлює безальтернативну презумпцію тримання під вартою.

Сторона захисту системно наголошувала, що для забезпечення виконання альтернативного запобіжного заходу батьками обвинуваченої було орендовано житло у м. Миколаєві. Застосування цілодобового домашнього арешту з електронним засобом контролю у м. Миколаєві є ефективним і достатнім заходом.

Учасників судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце апеляційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду апеляційної інстанції, а також про обов`язкову участь обвинуваченої ОСОБА_9 в апеляційному розгляді, не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, позицію захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , який підтримав свої апеляційні вимоги, просив їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов такого висновку.

Положеннями ст.331 КПК України передбачено, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції дотримані.

До закінчення строку дії попередньої ухвали, судовий розгляд кримінального провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_9 не завершений, а тому суд зобов`язаний був вирішити питання щодо доцільності продовження строку дії запобіжного заходу.

У клопотанні про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 прокурор зазначає, що вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, та продовженням існування ризиків, передбачених п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, яким неможливо запобігти більш м`яким запобіжним заходом.

Ухвалюючи рішення про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 , суд виходив із того, що вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено безальтернативне покарання у виді «позбавлення волі» на строк від 12 до 15 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої, а також оцінивши наявність ризиків, які можуть стати підставою для продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 , визначених ч.1 ст.177 КПК України, суд врахував можливість у неї переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

На цій стадії процесу, суд повинен оцінювати лише підстави вважати обґрунтованим зникнення або зменшення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували під час обрання запобіжного заходу, а ні в якому разі достатність доказів для визнання обвинуваченої особи винуватою, оскільки вказане питання вирішується в нарадчій кімнаті при винесенні вироку, лише при оцінці усіх доказів у кримінальному провадженні в їх сукупності.

Обґрунтованість пред`явленої ОСОБА_9 підозри визначено на стадії досудового розслідування, а можливість оскарження повідомлення про підозру, передбачено на стадії досудового розслідування кримінального провадження.

Посилання захисник в апеляційній скарзі на недоведеність висунутого обвинувачення ОСОБА_9 та кваліфікації її дій у вчиненні кримінального правопорушення, у якому вона обвинувачується, є безпідставними, оскільки докази, якими обґрунтовується обвинувачення, тобто доводиться винуватість особи, підлягають перевірці під час розгляду кримінального провадження по суті, а оцінка зазначеним доказам дається в судовому рішенні, яким і закінчується розгляд кримінального провадження по суті.

Тобто, в межах вирішення питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження не вирішується питання про доведеність або недоведеність винуватості особи в обсязі висунутого обвинувачення, не перевіряються докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, не надається оцінка доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, що є предметом перевірки під час судового розгляду справи у суді першої інстанції та вирішується судом при ухваленні відповідного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження по суті.

У зв`язку з чим, доводи апелянта про необґрунтованість ОСОБА_10 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.7 ст.111-1 КК України, позбавлені підстав.

Ухвалюючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 , суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.178 КПК України, врахував наступне.

Перевіркою матеріалів установлено, що ОСОБА_9 на обліку у лікарів-нарколога та психіатра не перебуває; судом також враховано вік та стан здоров`я обвинуваченої, які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості її утримання під вартою до суду не надходило, що дало можливість зробити висновок про те, що її здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.

Разом з тим, кримінальна відповідальність за дії, передбачені ч.7 ст.111-1 КК України настає у разі добровільного зайняття громадянином України посади в незаконних судових або правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території, а також добровільної участі громадянина України в незаконних збройних чи воєнізованих формуваннях, створених на тимчасово окупованій території, та/або в збройних формуваннях держави-агресора чи наданні таким формуванням допомоги у веденні бойових дій проти Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, добровольчих формувань, що були утворені або самоорганізовувалися для захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Суспільна небезпека вказаного кримінального правопорушення полягає у тому, що особа (колаборант), з використанням умов воєнного стану, співпрацює з окупаційною владою на шкоду власній державі, тим самим свідомо допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади.

За таких обставин суд зауважив, що ОСОБА_9 органом досудового розслідування інкриміновано вчинення кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України, що суттєво підвищує рівень суспільної небезпечності діяння, що, на переконання суду, унеможливлює пом`якшення раніше застосованого запобіжного заходу, метою якого є посилений контроль за діями обвинуваченої та недопущення вчинення інших дій, направлених на співпрацю з рф.

В контексті даного питання апеляційний суд враховує практику ЄСПЛ, згідно з якою Суд звертає увагу, що тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, є суттєвим елементом, що може вказувати на існування вказаного ризику, адже суворість можливого покарання може спонукати особу до втечі. В той же час, для того щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: відомості про особу обвинуваченого, його характеристику як члена суспільства, наявність місця проживання, професії, прибутку, сімейних зв`язків, будь - яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Існування ризику переховування обвинуваченої ОСОБА_9 від суду обумовлене в тому числі тяжкістю інкримінованого їй кримінального правопорушення, адже за вчинення якого передбачено безальтернативне покарання у виді позбавленням волі на строк від 12 до 15 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від 10 до 15 років та з конфіскацією майна або без такої.

На думку суду, вказана обставина свідчить про існування ризику переховування ОСОБА_9 від суду, адже тяжкість імовірного покарання може спонукати обвинувачену до здійснення відповідних дій.

Ризик незаконного впливу на свідків зберігається до отримання показань вказаних осіб безпосередньо судом під час розгляду справи по суті, а тому не виключена ймовірність того, що обвинувачена ОСОБА_9 , не будучи обмеженою у спілкуванні із свідками, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показів, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення обґрунтовано тим, що оскільки кримінальне правопорушення, інкриміноване обвинуваченій за твердженням органу досудового розслідування було вчинено у співпраці з представниками держави-агресора, зокрема ОСОБА_9 добровільно обійняла посаду в незаконному правоохоронному органі, що саме по собі і створює підвищену вірогідність того, що існує достатнє підґрунтя для продовження протиправної діяльності на користь держави-агресора.

Зазначене свідчить про те, що ризики, які існували на час розгляду відповідного клопотання прокурора, не зменшилися та не припинили існувати.

Крім того, судом першої інстанції правильно враховано вік та стан здоров`я обвинуваченої ОСОБА_9 , які не перешкоджають подальшому утриманню в умовах ізоляції від суспільства, оскільки даних на підтвердження неможливості її утримання під вартою, до суду не надходило, що дає можливість зробити висновок про те, що стан її здоров`я не перешкоджає перебуванню у місцях попереднього ув`язнення.

Наведене свідчить про те, що строк тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 має бути продовжений з метою запобігання існуючим ризикам та забезпечення її належної процесуальної поведінки.

Відомості про особу обвинуваченої ОСОБА_9 у сукупності з іншими обставинами, що підлягають врахуванню відповідно до положень ст.178 КПК України доводять, що на даній стадії кримінального провадження більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, не зможе запобігти наявним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

З огляду на викладене, твердження апелянта про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 , є непереконливими.

Продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченоїОСОБА_9 , на думку колегії суддів, відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, за приписами ч.6 ст.176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, зазначені обставини свідчать про необхідність продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не забезпечить належного виконання ОСОБА_11 процесуальних обов`язків та не зможе запобігти вказаним ризикам.

Під час вивчення матеріалів провадження будь-яких фактів порушення конституційних прав обвинуваченої ОСОБА_9 на свободу та особисту недоторканість, колегією суддів не встановлено.

А тому доводи захисника про відсутність підстав для задоволення клопотання прокурора є неспроможними та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 , апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, підстав для скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд.

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 26.02.2026 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченої ОСОБА_9 до 26.04.2026 включно залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4