Справа № 461/1438/26
Провадження № 1-кп/461/381/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2026 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника

особи стосовно якої вирішується

питання застосування заходів

медичного характеру ОСОБА_4 ,

законного представника особи

стосовно якої вирішується

питання застосування заходів

медичного характеру ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові клопотання старшого дізнавача відділу дізнання Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_6 про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000010 від 30 січня 2026 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, розлученого, з вищою освітою, непрацюючого, уродженця міста Львова, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

встановив:

старший дізнавач відділу дізнання Львівського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_6 , за погодженням з прокурором Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_3 , звернувся до суду з клопотанням про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні №0000010 від 30 січня 2026 року за ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, щодо ОСОБА_7 .

Згідно клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що 07 вересня 2025 року, близько 18 години 10 хвилин, ОСОБА_7 , перебуваючи в громадському місці, на алеї, що знаходиться за адресою: м. Львів, проспект Свободи, 27, грубо порушуючи громадський порядок, ігноруючи правила взаємоповаги та засади моральності, демонструючи свою зневагу до загальноприйнятих норм моральності, голосно лаявся, вживаючи нецензурну лексику в сторону перехожих та громадян, які відпочивали на алеї. Після цього, ОСОБА_7 , знаходячись в громадському місці, а саме в центральній частині м.Львова на алеї проспекту Свободи, 27, в присутності сторонніх осіб, в тому числі і неповнолітніх, публічно оголював частини тіла, у тому числі демонстрував свої статеві органи, чим порушив громадський порядок.

Отже, наведені дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування (дізнання) кваліфіковано як суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296 КК України, а саме хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.

В ході досудового розслідування для з`ясування психічного стану підозрюваного ОСОБА_7 призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено експертам Львівської філії судових експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України».

З висновку експерта №195 від 13.02.2026 встановлено, що на даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період інкримінованих дій ОСОБА_7 , також страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь, відповідно до положень статті 92 Кримінального Кодексу Україну.

16.02.2026, після отримання висновку судово-психіатричної експертизи, винесено постанову про зміну порядку досудового розслідування, на підставі п.1 ч.1 ст. 503 КПК України, оскільки ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Таким чином, у кримінальному провадженні виконані усі необхідні слідчі (розшукові) дії та зібрані достатні докази, які вказують на те, що інкриміноване ОСОБА_7 суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 296 КК України, вчинене саме ним, в той час, як ОСОБА_7 страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії та не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними.

Виходячи з наведеного, автор клопотання просить суд постановити ухвалу про застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримала та просила його задовольнити, вказавши, що, на її думку, є законні підстави застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_7 .

ОСОБА_7 у судовому засіданні клопотання підтримав, вказавши, що він потребує лікування.

Захисник ОСОБА_7 та його законний представник в судовому засіданні, кожен окремо, проти задоволення клопотання не заперечили, підтримавши позицію ОСОБА_7 .

Безпосередньо дослідивши докази подані під час судового розгляду, оцінивши їх у сукупності, з точки зору належності, допустимості, достатності та взаємозв`язку, провівши судовий розгляд, заслухавши та перевіривши доводи прокурора, особи відносно якої скеровано клопотання та інших учасників процесу, суд приходить до висновку, що клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Наявність у діях ОСОБА_7 ознак інкримінованого суспільно-небезпечного діяння об`єктивно доводиться дослідженими та перевіреними в ході розгляду клопотання, наступними нижченаведеними доказами.

Постановою судді Галицького районного суду міста Львова від 10.10.2025 про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення передбачене ст. 173 КУпАП щодо ОСОБА_7 , з огляду на наявність у його діях ознак складу кримінального правопорушення.

Протоколом огляду предмету мобільного телефону марки «Redmi 10C» від 04.02.2026 та фототаблицею до нього, згідно якого було оглянуто мобільний телефон на якому містяться фото та відео матеріали на яких зафіксовано, як та у який спосіб ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою: м. Львів, проспект Свободи, 27, порушував громадський порядок.

Оцінюючи встановлені в ході розгляду обставини, суд виходить з наступних доводів та мотивів.

Судом встановлено, що інкриміноване ОСОБА_7 діяння характеризується усіма ознаками суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 1 статті 296 КК України, оскільки становить притаманну такому діянню суспільну небезпеку.

Виходячи з наведеного вище, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_7 містять ознаки суспільно - небезпечного діяння наведеного у клопотанні.

Відповідно до ст. 503 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності.

Згідно ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до ст. 92 КК України, примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

З висновку судово-психіатричного експерта №195 від 13.02.2026 встановлено, що на даний час ОСОБА_7 страждає хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії, не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період інкримінованих дій ОСОБА_7 , також страждав хронічним психічним захворюванням у формі параноїдної шизофренії, не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, з метою його обов`язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь, відповідно до положень статті 92 Кримінального Кодексу Україну.

Зазначений висновок не викликає у суду сумнівів щодо того, що особа страждає на психічну хворобу, яка зумовлює її неосудність і вказує на потребу у застосуванні щодо неї примусових заходів медичного характеру наведених у висновку.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про психіатричну допомогу», примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку встановлених Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, цим законом та іншими законами. За рішенням суду застосовуються примусові заходи медичного характеру.

Ухвалюючи рішення у справі, суд також враховує наступне.

Поняття неосудності включає в себе співвідношення медичного (біологічного) і юридичного (психологічного) критеріїв. Медичний критерій полягає у наявності у особи психічного захворювання, що істотно впливає на свідомість і волю людини (хронічне психічне захворювання, тимчасовий розлад психічної діяльності, недоумство, інший хворобливий стан психіки). Юридичний - у нездатності особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. При цьому юридичний критерій виражається двома ознаками: 1) інтелектуальною - особа не може усвідомлювати фактичну сторону своїх дій (бездіяльності) та/або не здатна усвідомлювати їх суспільно небезпечний характер; 2) вольовою - особа не може керувати своїми діями (бездіяльністю) внаслідок руйнування психічною хворобою її вольової сфери.

Осудність є однією із загальних ознак суб`єкта злочину, юридичною підставою вини та кримінальної відповідальності. Виходячи з передбачених ст. 19 КК України критеріїв, відповідний стан особи характеризується здатністю усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними.

Неосудна особа позбавлена такої здатності унаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Особа, що вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, не підлягає кримінальній відповідальності, а може бути піддана за рішенням суду примусовим заходам медичного характеру.

Виходячи з положень статей 23, 24 КК України, умисел є однією з форм вини, яка включає в себе інтелектуальну та вольову ознаки: усвідомлення характеру свого діяння, передбачення його наслідків та бажання чи свідоме допускання їх настання.

Усвідомлення означає розуміння не лише фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу конкретного злочину, а і його негативного соціального значення у виді суспільної небезпеки. Передбачення є адекватним розумовим уявленням особи про неминучість чи можливість конкретних результатів своєї дії (бездіяльності). Бажання полягає у прагненні досягти чітко визначеної мети і спрямованості волі на її досягнення.

Таким чином, умисна форма вини передбачає правильне відображення у свідомості суб`єкта як фактичних, так і юридичних ознак злочину, обов`язковою передумовою чого є осудність.

Мотив злочину - це усвідомлене особою внутрішнє спонукання, яке викликає намір діяти певним чином. Мету становить конкретно сформульоване уявлення про бажаний наслідок свого діяння та спрямованість на його досягнення в обраний спосіб.

Вмотивованість та цілеспрямованість є ознаками усвідомленої вольової діяльності людини. Прояв таких ознак є неможливим у разі порушень психічних функцій, за яких особа нездатна усвідомлювати характер і значення своїх діянь та керувати ними.

Враховуючи, що стан неосудності пов`язаний з відсутністю у особи інтелектуальної та вольової ознак, з ним несумісні наявність у свідомості особи чітко сформованих мети й мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину, тому встановлення будь-якої форми вини (умислу чи необережності) у діях неосудної особи об`єктивно є неможливим. Юридична оцінка суспільно небезпечному діянню в такому випадку повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

Із зазначеним вище у висновку експерта станом, що є юридичним критерієм неосудності, несумісні наявність у свідомості чітко сформованого умислу, у розумінні ст. 24 КК України, а також мети і мотиву, як ознак суб`єктивної сторони злочину.

Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру гарантує захист прав, свобод та законних інтересів осіб з психічними розладами, тому розгляд таких проваджень має спеціальну процедуру, яка урегульована спеціальними нормами закону.

Зокрема, ст. 505 КПК передбачено, що обов`язковими обставинами, які підлягають доказуванню у такому кримінальному проваджені є: час, місце, спосіб вчинення суспільно небезпечного діяння та вчинення цього суспільно небезпечного діяння цією особою, при цьому враховуються й інші обставини (інформація про психічні розлади, поведінка, небезпечність особи, розмір завданої шкоди). Тобто, предмет доказування у кримінальному проваджені щодо застосування примусових заходів медичного характеру має низку особливостей, де не ставиться питання про винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, а йдеться про вчинення певною особою суспільно небезпечного діяння, а умисел, мета і мотив є елементами суб`єктивної сторони саме злочину та встановлюються лише щодо осудної особи.

Виходячи з наведеного, суд, на даному етапі кримінального провадження, не надає оцінку обставинам щодо умисного характеру дій ОСОБА_7 , а також мети та мотивів його протиправної поведінки.

За змістом статті 93 КК України, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння, які вчинили у стані обмеженої осудності злочини, які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати, зокрема, примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом

Госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги і лікування у примусовому порядку. (ч.3 ст.94 КПК України).

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів - психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів, а примусове лікування щодо осіб, які вчинили злочини та страждають на хворобу, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб (ст. 96 КК ) - висновку судово-медичної експертизи.

Крім того, суд також враховує, що невжиття відносно ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру може зумовити заподіяння неминучої шкоди безпосередньо йому або іншим особам.

Відповідно до ст. 513 КПК України, визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

З врахуванням викладеного, суд вважає за доцільне застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Виходячи з положень п. 15 Пленуму Верховного Суду України, які викладені у Постанові № 7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, у якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строку, на який ці заходи призначені.

Запобіжний захід до ОСОБА_7 у даному провадженні не застосовувався.

Заходи забезпечення кримінального провадження у справі не застосовувались.

Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судові витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. 100, 512, 513, 516 КПК України,

постановив:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Речові докази, після набрання ухвалою законної сили:

-мобільний телефон марки «Redmi 10 C», IMEI 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 вважати повернутим ОСОБА_8 за належністю.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова протягом тридцяти днів з дня її проголошення, а особою стосовно якої вирішено питання застосування заходів медичного характеру протягом тридцяти днів з дня отримання повного тексту ухвали.

Головуючий суддя ОСОБА_1