ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1604/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/305/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.3 ст. 152 КК
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

представника

потерпілої - адвоката ОСОБА_11

законного

представника

потерпілої ОСОБА_12

розглянула у закритому судовому засіданні в місті Тернополі в режимі відеоконференції за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2025 року,

Даним вироком,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стрілківці Борщівського району Тернопільської області, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, на момент вчинення інкримінованого діяння одруженого, на момент постановлення вироку розлученого, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , на момент вчинення інкримінованого діяння проживаючого без реєстрації в АДРЕСА_2 , не працюючого, раніше судимого:

-08 лютого 2024 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч. 4 ст. 407 КК України до 3-х років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік, з покладенням обов`язків відповідно до пп.1,2 ч. 1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України і призначено покарання у виді 8 (вісім) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 08 лютого 2024 року і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років.

Вирішено питання арешту майна та речових доказів.

Згідно з вироком суду, 04 серпня 2024 року близько 23 год. 20 хв. ОСОБА_9 прийшов до господарства, що розташоване в АДРЕСА_3 , де до нього вийшла неповнолітня потерпіла ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі, ОСОБА_9 разом із неповнолітньою ОСОБА_13 зайшов в приміщення житлового будинку вказаного господарства, де близько 23 год. 30 хв. у нього виник злочинний умисел спрямований на дії сексуального характеру, щодо неповнолітньої ОСОБА_13 , з метою задоволення своєї статевої пристрасті.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , перебуваючи в приміщенні житлового будинку, та достовірно знаючи про те, що ОСОБА_13 являється неповнолітньою, реалізуючи свій злочинний намір на зґвалтування останньої, тобто на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням у тіло потерпілої з використанням пальців рук, використовуючи свої фізичні та психологічні переваги над нею, застосовуючи фізичну силу, погрожуючи вбивством, спустив штани та труси потерпілої та, діючи умисно, використовуючи стан ОСОБА_13 - особи, яка є неповнолітньою та фізично слабшою, вчинив відносно неї дії сексуального характеру з використанням пальців рук, пов`язаних з вагінальним проникненням у тіло останньої.

Після чого, продовжуючи свої протиправні дії, ОСОБА_9 , утримуючи руками за волосся неповнолітню ОСОБА_13 , вивів її з будинку на територію подвір`я де, реалізуючи свій злочинний намір на зґвалтування останньої, тобто на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням у тіло потерпілої ОСОБА_13 з використанням геніталій, використовуючи свої фізичні та психологічні переваги над нею, застосовуючи фізичну силу, погрожуючи вбивством, спустив свої штани та труси, діючи умисно, використовуючи стан ОСОБА_13 - особи, яка є неповнолітньою та фізично слабшою, вчинив відносно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, пов`язаних з оральним проникненням в тіло останньої.

Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_9 , утримуючи руками за волосся потерпілу ОСОБА_13 , вивів її з території господарства на АДРЕСА_3 , неподалік місця проживання останньої. Перебуваючи на вулиці неподалік господарства АДРЕСА_3 , реалізуючи свій злочинний намір на зґвалтування неповнолітньої, тобто на вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із оральним проникненням у тіло потерпілої ОСОБА_13 з використанням геніталій, використовуючи свої фізичні та психологічні переваги над нею, застосовуючи фізичну силу, погрожуючи вбивством, спустив свої штани та труси, діючи умисно, використовуючи стан ОСОБА_13 - особи, яка є неповнолітньою та фізично слабшою, вчинив відносно неї дії сексуального характеру з використанням геніталій, пов`язаних з оральним проникненням в тіло останньої, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 152 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2025 року змінити та призначити покарання ОСОБА_9 з врахуванням вироку Полтавського районного суду від 08.02.2024 року, ближче до мінімального.

Вказує, що апеляційна скарга подана з приводу невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи, з підстав кваліфікації дій обвинуваченого та, відповідно у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину.

Посилається на те, що поза увагою суду залишився той факт, що відомості в ЄРДР було внесено 05.08.2024 лише за фактом вчинення ОСОБА_9 дій сексуального характеру щодо ОСОБА_13 , а саме вагінальне проникнення пальцями руки в її тіло. Інших відомостей в ЄРДР щодо вчинення дій сексуального характеру по відношенню ОСОБА_13 на території подвір`я господарства, в якому вона проживала та на вулиці села, внесено не було, тому ОСОБА_9 не може бути засудженим за дії, відомості про які не було внесено у ЄРДР і вказаним обставинам суд належної оцінки не надав.

Наголошує на тому, що на фото №2 із зображенням ОСОБА_9 наявна помітка, а на інших фото, пред`явлених для впізнання, такі помітки відсутні.

Зазначає, що потерпіла ОСОБА_13 не була допитана прокурором чи слідчим перед початком впізнання, у неї не було з`ясовано, чи може вона впізнати відповідну особу та за якими прикметами, а клопотання сторони захисту про визнання вказаного протоколу недопустимим доказом, залишилось поза увагою суду.

Вказує, що ОСОБА_9 не було відомо про вік потерпілої ОСОБА_13 , а суд безпосередньо потерпілу в суді не допитав, чим позбавив сторону захисту можливості задати їй запитання, чим істотно порушив право обвинуваченого на справедливий судовий розгляд.

Вважає, що суд безпідставно стягнув з обвинуваченого витрати за проведення молекулярно-генетичних експертиз № СЕ-19/120-24/9256-БД від 24.09.2024 та №СЕ-19/120-24/9132-БД від 09.08.2024 у сумі 7813, 90 грн. та 6098, 60 грн., оскільки в основу обвинувачення вказані висновки експертиз не покладені та стороною обвинувачення не доведено, що ж саме дані експертизи доводять.

Заслухавши суддю-доповідача, в судових дебатах та в останньому слові обвинуваченого ОСОБА_9 , в судових дебатах захисника ОСОБА_10 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити, в судових дебатах прокурорів, представника неповнолітньої потерпілої - адвоката ОСОБА_11 , законного представника неповнолітньої потерпілої - представника органу опіки та піклування ОСОБА_12 , які заперечили апеляційну скаргу, просять вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено відповідає фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляції не оспорюються.

Щодо посилання апелянта на невірну кваліфікацію, зазначаючи, що відомості в ЄРДР було внесено 05.08.2024 тільки за фактом вчинення ОСОБА_9 дій сексуального характеру щодо ОСОБА_13 - вагінального проникнення пальцями руки в її тіло, тому обвинувачений за вчинення дій сексуального характеру по відношенню до ОСОБА_13 на території подвір`я господарства, в якому вона проживала та на вулиці села, не може бути засуджений, так як в ЄРДР відомості внесені не були, то такі твердження є необґрунтовані, оскільки кримінально карані дії обвинуваченого були безперервні та об`єднані єдиним умислом. При цьому КПК України не передбачено багаторазове (повторне) внесення до ЄРДР відомостей про одне й теж саме кримінальне правопорушення, яким у даному випадку є ч.3 ст. 152 КК України зґвалтування неповнолітньої особи.

Щодо посилання апелянта на те, що перед початком впізнання у потерпілої не було з`ясовано, чи може вона впізнати відповідну особу та за якими прикметами, а на фото №2 із зображенням ОСОБА_9 наявна помітка, якої на інших фото, пред`явлених для впізнання немає, колегія зазначає наступне.

Як вбачається з протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03.10.2024, потерпілій ОСОБА_13 для впізнання представлено чотири фотознімки, при цьому потерпіла вказала, що зможе впізнати особу, оскільки візуально пам`ятає особу чоловічої статі, яка представилася ОСОБА_14 та в ніч із 04 на 05 серпня 2024 року, перебуваючи в АДРЕСА_3 , вчинив відносно неї дії сексуального характеру та у присутності, в тому числі понятих, за загальними рисами обличчя, впізнала особу, зображену на фотознімку №2 - ОСОБА_9 (згідно з довідкою до протоколу).

Доводи апелянта, що потерпіла не зазначила конкретних прикмет за якими впізнала, є безпідставними, оскільки остання вказала, що впізнала особу за загальними рисами обличчя.

Допитаний в суді апеляційної інстанції понятий ОСОБА_15 , який був присутній під час слідчої дії пред`явлення особи для впізнання підтвердив, що в його присутності неповнолітня потерпіла ОСОБА_13 серед пред`явлених їй для впізнання фотознімків впізнала особу, яка вчинила щодо неї дії сексуального характеру, зображену на фото №2, при цьому показала на це фото пальцем та поставила на ньому свій підпис.

За результатами проведення пред`явлення особи для впізнання, слідчим складено протокол, який підписаний потерпілою, якій роз`яснено обов`язок надати правдиві показання, законним представником, психологом та понятими. Зауважень та доповнень до протоколів від учасників слідчої дії не надходило. За вказаних обставин, посилання апелянта на наявність помітки на фотознімку, представленого для впізнання, є необґрунтованими.

Необґрунтованими є посилання апелянта, що ОСОБА_9 не було відомо вік потерпілої ОСОБА_13 , оскільки такі спростовуються показаннями потерпілої, які були надані в порядку ст. 255 КПК України, яка під час допиту повідомила, що 04.08.2024 у вечірню пору доби була сама вдома, прийшов незнайомий їй чоловік, назвався ОСОБА_14 , під час спілкування питав як її звати, скільки років та, дізнавшись, що навчається в школі і любить малювати, під приводом подивитися малюнки, зайшов в приміщення житлового будинку.

Твердження сторони захисту, що суд безпосередньо потерпілу в суді не допитав, чим позбавив сторону захисту можливості задати їй запитання та істотно порушив право обвинуваченого на справедливий судовий розгляд, є безпідставними.

Так, відповідно до ч.4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

З матеріалів провадження вбачається, що 19 серпня 2024 року неповнолітня потерпіла ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , була допитана слідчим суддею Борщівського районного суду Тернопільської області, відповідно до ч.1 ст.225 КПК України в режимі відеоконференції поза залом судового засідання в іншому приміщенні - відділення захисту та соціально-психологічної підтримки у процесі правосуддя дітей, які постраждали або стали свідками насильства (модель Барнахус) центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Тернопільської обласної державної адміністрації, в присутності представника потерпілої адвоката ОСОБА_11 , законного представника потерпілої ОСОБА_12 , слідчого, процесуального керівника прокурора, психолога, підозрюваного ОСОБА_9 , його захисника адвоката ОСОБА_10 ..

Суд першої інстанції дослідив відеозапис зазначеного допиту неповнолітньої потерпілої та надав оцінку показанням останньої, що відповідає вимогам ст. 94, 95 КПК України.

При цьому суд правомірно взяв до уваги психологічний висновок спеціаліста №15 від 20.08.2024 за результатами проведеного допиту неповнолітньої ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до якого рекомендовано звернутися до психолога з метою опрацювання психотравмуючого досвіду, надати за місцем проживання послугу соціального супроводу сім`ї, обмежити ОСОБА_13 у судових засіданнях під час розгляду кримінального провадження судом.

Право захисту на допит свідка, викладено в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стаття 6.3.d. Проте, згідно з ЄКПЛ, немає абсолютної вимоги вислуховувати дитину в суді, якщо процедура, згідно з якою в дитини беруть свідчення під час досудового розслідування, відбувається з дотриманням прав підозрюваного на справедливий суд. Те, чи потрібно вислуховувати дитину в суді, потрібно оцінювати з огляду на конкретні обставини кожної справи, зокрема з урахуванням віку та зрілості дитини, наявності ризику (повторної) травматизації.

У Керівних принципах ООН щодо судочинства у питаннях дітей-жертв і дітей-свідків злочинів (ЕКОСОР Res 2005/20, 22 липня 2005 року) говориться: якщо діти виступають або дають свідчення у судових або позасудових процесах або інших заходах втручання, відповідно до обставин, найкраще, щоб такі виступи або свідчення представлялися у вигляді відеозапису.

Тому, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілої, зважаючи на її вік, обставини, особливості категорії справи та рекомендацію, яка викладена у психологічному висновку спеціаліста №15 від 20.08.2024.

Окрім того, колегія зазначає, що сторона захисту була присутня під час допиту неповнолітньої потерпілої в порядку ст. 225 КПК України та вправі була задавати питання потерпілій під час її допиту в порядку ст. 225 КПК України (постанова ВС у справі №165/93/22 від 25.09.2023).

Необґрунтованими є посилання апелянта, що суд безпідставно стягнув з обвинуваченого витрати за проведення молекулярно-генетичних експертиз №СЕ-19/120-24/9256-БД від 24.09.2024 та №СЕ-19/120-24/9132-БД від 09.08.2024 у сумі 7813, 90 грн. та 6098, 60 грн., зазначаючи, що в основу обвинувачення вказані висновки експертиз не покладені.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 126 КПК України, суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, за клопотанням сторони кримінального провадження, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Згідно ч. 2 ст. 124 КПК України, в разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Як убачається з вироку, судом першої інстанції установлено, що в рамках даного кримінального провадження під час досудового розслідування були проведені, в тому числі: судова молекулярно-генетична експертиза № СЕ-19/120-24/9256-БД від 24.09.2024, вартістю 7813 (сім тисяч вісімсот тринадцять) грн. 90 коп. та судова молекулярно-генетична експертиза № СЕ-19/120-24/9132-БД від 09.08.2024, вартістю 6089 (шість тисяч вісімдесят дев`ять) грн. 60 коп, які суд першої інстанції правомірно визнав належним та допустимими доказами та поклав в основу обвинувального вироку, якими встановлено генетичні ознаки зразка букального епітелію обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_13 , які мають значення для встановлення істини у справі, оцінені судом у сукупності з іншими доказами, тому суд правомірно, відповідно до ст. 124 КПК України, стягнув їх вартість з обвинуваченого.

Призначене ОСОБА_9 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, воно є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Зокрема, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, підвищену суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину щодо неповнолітньої особи, наслідки, які настали.

Також, суд взяв до уваги, що обвинувачений вину визнав частково, не розкаявся, є раніше судимим, інкриміноване йому діяння вчинив під час іспитового строку, без місця реєстрації проживання та без офіційного місця роботи, на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебуває, та за наявності обтяжуючої обставини вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, правомірно обрав ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального, передбаченого санкцією статті обвинувачення та застосував правила сукупності вироків.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК та відповідає принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації покарання.

З урахуванням наведеного, відсутні підстави для скасування вироку суду, чи його зміни, як про це просить апелянт.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 липня 2025 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців.

Судді