Номер провадження: 11-кп/813/2543/25
Справа № 522/7215/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000096 від 26.02.2021 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 03.10.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Баку Республіки Азербайджану, громадянина Азербайджану, одруженого, непрацюючого, із середньою освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м.Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000096 від 26.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України.

Оскарженою ухвалою місцевого суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора ОСОБА_8 та обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 02 грудня 2025 року, без визначення розміру застави.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції послався на те, що на теперішній час не зменшились існуючи ризики, тому лише запобіжний захід у виді тримання під вартою може забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого та застосувати до останнього менш суворий запобіжний захід у виді домашнього арешту.

Захисник вважає, що підстави для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою відсутні, а його подальше утримання в установі попереднього ув`язнення порушує права обвинуваченого, передбачені Конституцією України та Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини.

Захисник наголошує, що сама по собі тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, не може бути єдиною підставою для застосування виняткового запобіжного заходу без врахування інших обов`язкових обставин.

Крім того, захисник стверджує про недоведеність ризиків того, що обвинувачений може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків, або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Захисник ОСОБА_10 подав доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 , в яких просить змінити ухвалу та застосувати до ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою. Захисник посилається на відсутність ризиків та тривалий час тримання під вартою без вироку суду. Захисник вважає, що обвинувачений не може впливати на потерпілих та свідків, оскільки їх місце знаходження не відомо ні стороні обвинувачення, ні суду, оскільки з квітня 2021 року сторона обвинувачення не може забезпечити їх явку в судове засідання.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала суду не оскаржується.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Захисники ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перед початком судового засідання подали заяву, в якій просили розглянути апеляційну скаргу з доповненнями без їх участі.

Прокурор в судове засідання апеляційного суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив.

За наведених обставин, враховуючи положення ч.4 ст.405, ч.4 ст.422-1 КПК апеляційний розгляд проведено за відсутності учасників кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина 1 ст.404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Колегією суддів встановлено, що на розгляді в Приморському районному суді м.Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000096 від 26.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України

Оскарженою ухвалою обвинуваченому продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Рішення суду мотивоване продовженням існування ризиків, які були підставою для застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, з огляду на таке.

Злочин, передбачений ч.2 ст.15, п.1 ч.2 ст.115 КК України, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії особливо тяжких злочинів та за його вчинення, у разі доведеності вини ОСОБА_7 , з урахуванням положень ч.3 ст.68 КК України, йому може бути призначено реальне покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, апеляційний суд вважає, що на теперішній час продовжує існувати ризик того, що ОСОБА_11 може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд враховує, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На теперішній час у кримінальному провадженні не були здійсненні всі дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має безпосередньо допитати свідків та потерпілих, а також дослідити всі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Оскільки наразі судовий розгляд триває, не зменшився і продовжує існувати ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, а саме, що перебуваючи на свободі ОСОБА_11 матиме можливість здійснювати вплив на свідків та потерпілих, які під час досудового розслідування надали викривальні показання відносно нього.

При цьому колегія суддів враховує положення ч.4 ст.95 КПК, яка передбачає, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

За таких обставин ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК на теперішній час не зменшились і продовжують існувати.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченої кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігатиме існуючим ризикам.

Водночас, оцінюючи доводи сторони захисту щодо необґрунтованості тривалого безальтернативного тримання під вартою обвинуваченого, колегія суддів враховує, що дане кримінальне провадження знаходиться на розгляді місцевого суду майже п`ять років, і весь цей час обвинувачений утримується під вартою без остаточного рішення суду.

Частиною 4 ст.28 КПК передбачено, що кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи або щодо кримінального правопорушення, вчиненого стосовно малолітньої або неповнолітньої особи, має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Також апеляційний суд приймає до уваги доводи сторони захисту стосовно того, що сторона обвинувачення та місцевий суд протягом тривалого часу не може встановити місцезнаходження свідків та потерпілих, для їх безпосереднього допиту в судовому засіданні.

Сторона обвинувачення в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, та вказані доводи сторони захисту не спростувала.

Апеляційний суд наголошує, що запобіжний захід не є покаранням за вчинений злочин, а є заходом забезпечення кримінального провадження, метою застосування якого є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, визначеним ч.1 ст.177 КПК.

З урахуванням того, що судовий розгляд даного кримінального провадження протягом тривалого часу не завершений, а його завершення вочевидь не можливо спрогнозувати з урахуванням існуючої динаміки судового розгляду, в тому числі з огляду на відсутність у місцевого суду відомостей щодо місця знаходження свідків та потерпілих, та відсутності відомостей щодо вжиття стороною обвинувачення дієвих заходів для забезпечення участі цих осіб в судовому розгляді, подальше безальтернативне тримання під вартою обвинуваченого, який вже перебуває під вартою майже п`ять років, на думку колегії судів не можна вважати законним.

При цьому, колегія суддів враховує положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що не забезпечує дотримання розумного строку розгляду кримінального провадження.

При цьому, на думку колегії суддів, існуюча нездатність сторони обвинувачення та суду першої інстанції забезпечити ефективний розгляд справи у розумні строки, не може надалі бути підставою для подальшого безальтернативного тримання обвинуваченого під вартою.

За наведених обставин ухвала місцевого суду в частині не визначення обвинуваченому альтернативного запобіжного заходу у виді застави є необґрунтованою, тому підлягає скасуванню, а обвинуваченому слід визначити розмір застави.

Визначаючи обвинуваченому розмір застави колегія суддів керується положеннями ч.4 ст.182 КПК України, відповідно до якої розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Позиція Європейського суду стосовно питання обрання національними судами запобіжного заходу у вигляді застави та призначення її розміру, цілковито прослідковується в рішенні Суду у справі «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28 вересня 2010 року. У цій справі, Суд, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції, підтвердив, що внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи, а також те, що уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою.

Таким чином, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Колегія суддів враховує, що відповідно до п.3 ч.5 ст.182 КПК України для особи, що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, застава може бути визначена в сумі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Приймаючи рішення про визначення розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів враховує особу обвинуваченого ОСОБА_7 , обставини справи та тяжкість можливого покарання, та вважає за можливе визначити обвинуваченому заставу в розмірі 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На думку колегії суддів такий розмір застави буде відповідним і достатнім у даному кримінальному провадженні на даній стадії, а також є достатнім і прийнятним з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати судовому розгляду.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

З огляду на зазначені вище обставини, апеляційна скарга сторони захисту підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 03.10.2025 року, якою в кримінальному провадженні №0000096 від 26.02.2021 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою частково задовольнити клопотання прокурора ОСОБА_8 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 02 грудня 2025 року.

Визначити обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розмір застави, як запобіжного заходу достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, в розмірі 300 (трьохсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 908400 (дев`ятсот вісім тисяч чотириста) гривень.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу на депозитний рахунок для зарахування заставних сум (отримувач: Одеський апеляційний суд; Код ЄДРПОУ отримувача 42268321; Код банку отримувача (МФО) 820172; розрахунковий рахунок UA1086720; Банк отримувача: ДКСУ м. Київ; Призначення платежу: Згідно ухвали Одеського апеляційного суду від 12.11.2025 року; Заставна сума за ОСОБА_6 (номер провадження №11-кп/813/2543/24; судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Обвинувачений ОСОБА_12 звільняється з-під варти після внесення застави.

У разі внесення застави покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК України, а саме:

1) прибувати за викликом до суду;

2) не відлучатися з м. Одеси без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання, роботи, засобів зв`язку;

4) здати на зберігання до ГУ ДМС в Одеській області свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

5) носити електронний засіб контролю.

Роз`яснити обвинуваченому наслідки невиконання покладених обов`язків, а саме: у разі, якщо обвинувачений, будучи належним чином повідомленим, не з`явиться до суду без поважних причин та не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави, суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави в більшому розмірі або іншого більш суворого запобіжного заходу.

Строк дії ухвали апеляційного суду становить до 02 грудня 2025 року.

Копію ухвали надіслати на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та прокурору.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4