Провадження №: 1-кп/755/1571/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" листопада 2025 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисників- адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження № 0001840, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 26 травня 2025 року за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Городня Городнянського району Чернігівської області, громадянина України, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, неодруженого, непрацевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

установив:

В провадженні Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001840, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 26 травня 2025 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

У межах кримінального провадження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, термін якого було продовжено до 06.12.2025 року включно.

Частиною 3 ст. 331 КПК України визначено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

Захисником обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатом ОСОБА_4 подано клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт із забороною залишати жито в нічний період доби та встановити обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України. Клопотання обґрунтовано тим, що на теперішній час ризики зменшились та деякі з них перестали існувати, враховуючи тривалість кримінального провадження та практику Європейського суду з прав людини. Крім того, стороною обвинувачення не вказано нових ризиків, які могли б виправдовувати подальше тримання під вартою, а всі раніше заявлені значно зменшились та вичерпали себе, враховуючи стадію завершення судового розслідування. ОСОБА_6 не має наміру переховуватись від суду, він має постійне місце проживання, є раніше не судимим, позбавлений можливості знищити будь-які докази, оскільки вони долучені до матеріалів справи. Відсутній ризик і впливу на свідків, оскільки ними не було надано жодних показань про те, що вони побоюються обвинуваченого. Посилання сторони обвинувачення на можливе перешкоджання вважає абстрактним та не доведеним. Безпідставним вважає і існування ризику можливого вчинення іншого кримінального правопорушення. ОСОБА_6 не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, а саме не з`являтись на судові засідання, оскільки на етапі досудового та судового розслідування, перебуваючи під вартою, переосмислив та пожалкував про свої дії, має намір стати на шлях виправлення та жити іншим життям. Він не становить загрози безпеці учасників даного кримінального провадження, має намір брати участь в судовому розгляді та зобов`язується сумлінно користуватися наданими йому законом процесуальними правами та обов`язками.

Прокурором в судовому засіданні були подані письмові клопотання щодо продовження обвинуваченим, кожному окремо, застосованого до них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою прокурор обґрунтував тим, що наразі існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду, оскільки обвинувачені, перебуваючи на свободі, будучі обізнаними з санкцією статті, яка їм інкримінується, можуть переховуватись він суду, з огляду на те, що ними вчинено тяжкий злочин, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років. Крім того, обвинувачені, перебуваючи на свободі, будуть незаконно впливати на свідків, оскільки обізнані про місце їх проживання, з метою схилити їх до дачі неправдивих показів в судовому засіданні. Наявний ризик неявки обвинувачених за викликами до суду з метою перешкоджання кримінальному провадженню іншим шляхом. А також є ризик того, що обвинувачені можуть вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки офіційно не працевлаштовані, не мають джерел фінансування. Більш м`які запобіжні заходи застосувати не можливо, оскільки вони не зможуть запобігти ризиками, передбаченим ст. 177 КПК України з огляду на те, що особисте зобов`язання та домашній арешт не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинувачених. Застосування особистої поруки є неможливим через відсутність осіб, яких сторона обвинувачення вважає такими, що заслуговують на довіру, і які могли б поручитися за обвинувачених. Вік та стан здоров`я обвинувачених дозволяє їх перебування в умовах слідчого ізолятору.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_4 клопотання про зміну запобіжного заходу підтримала, просила його задовольнити, щодо задоволення клопотання прокурора заперечувала, вважала його необґрунтованим.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 підтримав клопотання захисника, просив його задовольнити, наявність ризиків заперечував. У задоволенні клопотання прокурора просив відмовити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував щодо задоволення клопотання адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу, внесені ним клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримав, наполягав на їх задоволенні, з підстав, викладених в них.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення клопотання прокурора, вважав, що стороною обвинувачення не доведено наявність зазначених ризиків. Крім того, вважав, що ризики, з огляду на стадію судового розгляду, зменшились, та більш м`який запобіжний захід здатний забезпечити процесуальну поведінку обвинуваченого. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 підтримав позицію захисника.

З`ясувавши думку учасників судового процесу, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Так, норми статей 178, 194 КПК України визначають, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; оцінити, в тому числі, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини в справах «Летельє проти Франції», «І. А. проти Франції», зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

У рішеннях по справах «Каучор проти Польщі» від 03.02.2009 року, та «Александр Макаров проти Росії» від 12.03.2009 року ЄСПЛ вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою, а врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства. В рішеннях у справах «Маріянчук та інші проти України» ЄСПЛ зауважив, що безпідставне тримання під вартою є виправданим лише за умови наявності суспільного інтересу, який переважає принцип поваги до особистої свободи.

Крім цього, у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 року ЄСПЛ зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи. Обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Крім того, гарантії того, що підозрюваний, обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні. Так, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування останнього, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень, продовження протиправної діяльності.

Так, під час обговорення питання доцільності продовження строків дії застосовуваних до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою встановлено наступні відомості.

Обвинувачений ОСОБА_6 є раніше не судимою особою, неодружений, непрацевлаштований, має зареєстроване місце проживання в Чернігівській області, та тимчасово проживає в м. Києві.

Обвинувачений ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, неодружений, непрацевлаштований, має зареєстроване місце проживання в Запорізькій області, та тимчасово проживає в м. Києві.

Тобто, нових даних, що характеризують особи обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні не надано.

При розгляді питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою, суд враховує що ризики, передбачені пунктом 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, продовжують існувати: а саме: обвинувачені можуть переховуватися від суду з огляду на те, що вони не мають офіційного стабільного заробітку, у них відсутні тісні родинні відносини, а також з урахуванням того, що їм інкримінується вчинення тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років. Крім того, суд враховує суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення.

Застосування до обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, за даних обставин суд вважає недоцільним, оскільки більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти зазначеним ризикам та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених. Стороною захисту зворотного не доведено, а отже відсутні підстави для застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу до обвинувачених.

Таким чином, з огляду на конкретні обставини та на суспільну небезпечність діяння, а також тяжкість покарання за злочин, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд прийшов до висновку, що наразі не перестали існувати ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому на цей час відсутні підстави для зміни чи скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Об`єктивних даних щодо зменшення ризиків суду не надано. Обставини, на які посилаються обвинувачені та їх захисники, не є достатніми підставами для зміни запобіжного заходу.

В розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Тримання під вартою є виправданим якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи (Рішення «Лабіта проти Італії»).

Враховуючи вищевикладене, та те, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати, а також оцінюючи сукупність обставин, а саме: тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у разі визнання їх винуватими у кримінальному правопорушенні, яке їм інкримінується, дані про осіб обвинувачених, суд вважає за необхідне продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинувачених під вартою, та відмовити захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу.

Даних щодо неможливості продовження дії раніше обраного обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я суду не надано.

Відповідно до ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Відтак, суд приходить до висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою має забезпечити виконання обвинуваченими процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Не вбачає суд і визначення обвинуваченим застави, з огляду на те, що кримінальне правопорушення вчинено із застосуванням насильства та спричинило загибель людини.

Керуючись ст. 174, 183, 194-196, 199, 201, 309, 331, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу - залишити без задоволення.

Клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу - задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 16січня 2026 року включно.

Продовжити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», строком на 60 днів, тобто до 16січня 2026 року включно.

Копію ухвали вручити прокурору, захисникам, обвинуваченим та направити начальнику ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Суддя ОСОБА_1