Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 січня 2026 року м. Рівне

Справа № 565/436/25

Провадження № 11-кп/4815/265/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Вараського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2025 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000454 від 01.11.2024 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кузнецовськ Рівненської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, який є несудимий відповідно до ст. 89 КК України,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, ?

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Вараського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2025 року ОСОБА_6 визнано винуватим, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років 3 місяці з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту набрання вироком законної сили. Зараховано в строк покарання ОСОБА_6 його попереднє ув`язнення з моменту затримання з 13 грудня 2024 року до дня набрання вироком законної сили.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів в даному кримінальному провадженні в загальній сумі 28 652 грн. 40 коп.

Запобіжний захід, застосований відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжено до дня набрання вироком законної сили.

Визначено ОСОБА_6 розмір застави, як альтернативний запобіжний захід, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 грн. 00 коп.

Скасовано арешт, накладений у даному кримінальному провадженні на майно ухвалою слідчого судді Кузнецовського міського суду Рівненської області від 19.12.2024 року.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_6 у достовірно не встановлений час, місце та спосіб, але не пізніше 25.11.2024, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», придбав з метою подальшого збуту порошкоподібну речовину, білого кольору, яка містить у своєму складі PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масою не менше 0,116 г., що відноситься до особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, після чого придбану таким чином психотропну речовину останній почав зберігати при собі для подальшого збуту.

Так, в подальшому 25.11.2024 ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, спрямованим на незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачуючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи неподалік автозаправної станції «ОЛАС», що розташована за адресою: м. Вараш, вул. Комунальна 15, Рівненської області, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» в період приблизного часу з 15 год. 53 хв. до 16 год. 10 хв., діючи умисно, незаконно, шляхом передачі з рук в руки, збув за грошову винагороду в сумі 300 грн., особі щодо якої застосовано заходи безпеки - ОСОБА_8 порошкоподібну кристалічну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), що відноситься до особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP масою - 0,116 г.

Крім цього, ОСОБА_6 у достовірно не встановлений час, місце та спосіб, але не пізніше 13.12.2024, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними», придбав з метою подальшого збуту порошкоподібну речовину, білого кольору, яка містить у своєму складі PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масою не менше 0,048 г., що відноситься до особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено, після чого придбану таким чином психотропну речовину останній почав зберігати при собі для подальшого збуту.

Так, в подальшому 13.12.2024 ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом спрямованим на незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачуючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи на прилеглій території до гаражного приміщення № НОМЕР_1 , гаражного кооперативу «Лада», що в м. Вараш, Рівненської області, всупереч вимогам Законів України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» в період приблизного часу з 13 год. 32 хв. до 13 год. 46 хв., діючи умисно, незаконно, повторно, шляхом передачі з рук в руки, збув за грошову винагороду у сумі 300 грн., особі щодо якої застосовано заходи безпеки - ОСОБА_9 порошкоподібну кристалічну речовину білого кольору, яка містить у своєму складі PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), що відноситься до особливо небезпечної психотропної речовини, обіг якої заборонено - PVP масою - 0,048 г.

В поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 покликається на незаконність і необґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Вважає, що судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог КПК України.

На думку захисника, покликаючись на ч.5 ст. 236 КПК України, в силу того, що особистий обшук ОСОБА_6 було здійснено поза межами його житла без фактичного затримання та будь-якого дозволу на такий обшук, наявні підстави визнати протокол обшуку недопустимим доказом, а в подальшому, на підставі доктрини «плодів отруєного дерева» всі решта доказів так званої вини ОСОБА_6 .

Зазначає, що всі протоколи про результати контролю за вчиненням злочину (протоколи огляду (помітки грошей), протоколи огляду покупця, протоколи вилучення товару) складені з порушенням вимог КПК України.

Захисник вважає, що коли протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій за всіма епізодами інкримінованої обвинуваченому діяльності із додатками не були передані прокурору не пізніше ніж через 24 год. з моменту припинення негласних слідчих (розшукових) дій, то їх слід визнати недопустимими для доведення винуватості обвинуваченого.

Вказує, що корінець платіжного доручення, який би свідчив про видачу працівниками поліції витрат спеціального призначення в цьому кримінальному провадженні для проведення оперативної закупівлі суду не надано, що, на думку захисника, є грубим порушенням кримінального процесуального законодавства. Зазначає, що при відсутності витрат спеціального призначення працівники поліції об`єктивно не могли видати покупцю оперативної закупки грошові кошти, що необхідні для проведення оперативної закупки у ОСОБА_6 .

Захисник вказує на провокаційний характер дій органу досудового слідства, оскільки стороною обвинувачення не надано належних доказів, чому співробітники поліції після документування першого збуту наркотичного засобу не затримали обвинуваченого з метою припинення його діяльності, а провели наступну оперативну закупку та створили умови для вчинення ще одного злочину.

Зазначає, що не винесення відповідної постанови про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів є істотним порушенням вимог ч.1 ст.107 КПК України, що тягне за собою недопустимість такого доказу, оскільки такий доказ отриманий не в порядку, передбаченому КПК України. Встановити якими саме технічними засобами здійснювалося аудіо-, відеоспостереження, без відображення цих даних в матеріалах кримінального провадження неможливо, що ставить таким чином докази під сумнів.

Просить скасувати вирок Вараського міського суду Рівненської області від 11.09.2025 року відносно ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Скасувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, обраний відносно ОСОБА_6 .

Заслухавши суддю-доповідача, захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника в інтересах обвинуваченого не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст. 368 КПК України.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.

При перевірці доводів, наведених у апеляційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.

Судом правильно встановлені фактичні обтавини кримінального провадження та зроблено обгрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання та зберіганні з метою збуту, незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, а також незаконне придбання та зберігання з метою збуту, незаконний збут особливо небезпечної психотропної речовини, вчинене повторно.

Незважаючи на часткове, як вбачається з наведених у оскарженому вироку пояснень самого обвинуваченого ОСОБА_6 , визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за встановлених судом обставин, вина обвинуваченого підтверджується послідовними показаннями допитаних свідків, які узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, яким судом надано належну правову оцінку.

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 своїми показаннями, наданими суду першої інстанції підтвердили факт збуту ОСОБА_6 25.11.2024 року за 300 грн., з врахуванням даних висновку експерта від 09.12.2024 року, психотропної речовини PVP, масою 0,116 г, яка відноситься до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, а також факт збуту обвинуваченим 13.12.2024 року за 300 грн., з врахуванням даних висновку експерта від 07.01.2025 року, психотропної речовини PVP, масою 0,048 г., що підтверджується і даними протоків про результати контролю за вчиненням злочину у формі контрольованої поставки від 26.11.24 та у формі оперативної закупки в 13.12.2024 року.

Судом першої інстанції надано правильну правову оцінку і дослідженим письмовим доказам у даному кримінальному провадженні з точки зору належності, допустимості, достовірності в їх сукупності та взаємозв`язку. Суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення з наведенням відповідних мотивів у вироку, а саме на основі аналізу і оцінки:

-даних протоколів огляду грошових коштів від 25.11.2024 року та від 13.12.2024 року;

-даних протоколів огляду закупників ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 25.11.2024 року і від 13.12.2024 року, відповідно;

-даних протоколів огляду від 25.11.2024 року щодо видачі працівникам поліції ОСОБА_8 психотропної речовини PVP, придбаної у ОСОБА_6 та від 13.12.2024 року щодо видачі працівникам поліції ОСОБА_9 психотропної речовини PVP, придбаної у ОСОБА_6 ;

-даних протоколу обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_12 від 13.122024 року, під час якого проведено і обшук особи ОСОБА_6 , з вилученням відповідних документів (листки призначення препаратів наркотичних засобів на ім`я ОСОБА_6 ) і речей, в тому числі з нашаруваннями певної речовини (на трубках з полімерного матеріалу, портативних електронних вагах), що відповідно до висновків експертів (від 07.01.2025 року, від 03.01.2025 року, 01.01.2025 року, від 09.01.25) є психотропною речовиною PVP, а також речей (барсетка, портативний ліхтарик, марлева серветка зі змивами з рук обвинуваченого), на яких відповідно до висновку експерта від 09.1.2025 року виявлено спеціальну хімічну речовину люмінофор, що вказує на те, що ОСОБА_6 брав у свої руки кошти від ОСОБА_9 ;

-даних протоколів про проведення негласних (розшукових) дій зняття інформації із електронних комунікаційних мереж від 24.01.2025 року, візуальне спостереження за особою від 22.01.2025 року, аудіо-відеоконтроль особи від 14.01.2025 року, якими спростовуються показання ОСОБА_6 про те, що він передавав ОСОБА_8 психотропну речовину безкоштовно та про те, що ОСОБА_9 під час зустрічі 13.12.2024 року віддавав йому лише борг у сумі 400 грн., а він ОСОБА_9 не передавав психотропну речовину.

Що стосується доводів сторони захисту про недопустимість доказів, якими суд першої інстанції обґрунтував вину ОСОБА_6 з підстав отримання їх з порушенням встановленого КПК України порядку проведення процесуальних дій, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Критерії визнання доказів недопустимими обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості.

Вирішуючи на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України питання щодо допустимості доказу, який отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав чи свобод людини, суд має обґрунтувати, яке саме фундаментальне право чи свобода особи були порушені, в чому саме полягає істотність такого порушення в тій мірі, що обумовлює недопустимість доказу, та за відповідності ситуації переліку критеріїв, наведених в ч.2 ст. 87 КПК України, послатись на конкретний пункт цієї норми.

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини та використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 ст. 87 КПК України. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі ч. 1 ст. 87 КПК України.

У разі встановлення іншого порушення прав і свобод людини, крім істотних, суд в кожному конкретному випадку має перевірити, у тому числі, чи вплинуло таке порушення на загальну справедливість судового розгляду за критеріями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практики ЄСПЛ та національного законодавства.

Крім того, при вирішенні питання щодо допустимості фактичних даних, отриманих з порушенням процесуального закону, суд в кожному конкретному випадку має встановити: чи спричинило це порушення появу обґрунтованих сумнівів у достовірності фактичних даних, отриманих в результаті проведення процесуальної дії; чи можливо усунути такі сумніви за допомогою інших доказів чи додаткових процесуальних засобів доказування. У цьому випадку докази, отримані з порушеннями КПК України, можуть бути використані судом як допустимі лише у разі, якщо: ці порушення не є істотними, тобто не могли вплинути та не впливають на достовірність отриманих фактичних даних; порушення є суттєвими (такими, що породжують сумніви у достовірності доказів), втім такі сумніви можуть бути усунуті іншими зібраними допустимими доказами. У разі встановлення порушення, що породжує сумніви в достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути на основі інших доказів чи за допомогою проведення додаткових процесуальних дій, суд має визнати такий доказ недопустимим. Суд здійснює встановлення достовірності доказу шляхом дослідження та аналізу його змісту, перевірки та співставлення з іншими доказами на предмет об`єктивного взаємозв`язку та взаємоузгодження.

Саме виходячи з класифікації недопустимих доказів та критеріїв перевірки доказів на допустимість суд першої інстанції оцінив доводи захисту щодо недопустимості протоколу обшуку; щодо наявності провокації злочину; щодо недопустимості доказів, отриманих за результатами НСРД та проаналізувавши всі досліджені у справі докази і надавши оцінку кожному з них у їх сукупності та взаємозв`язку, дотримуючись вимог ст.ст. 86, 87, 94 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо недопутимості доказів, покладених в основу обвинувального вироку, аналогічні заявленим в суді першої інстанції, які були предметом оцінки судом та які не знайшли свого підтвердження, не грунтуються на законі, а стартегія захисту спростована дослідженою судом першої інстанції сукупністю належних і допустимих доказів.

Так, доводи захисника щодо визнання протоколу обшуку недопустимим доказом в силу проведення особистого обшуку ОСОБА_6 без його фактичного затримання були предметом оцінки судом першої інстанції, який прийшов до обгрунтованого висновку про їх безпідставність з наведенням відповідних мотивів у вироку щодо його проведення з дотриманням вимог ч.5 ст. 236 КПК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції, що причиною злочинних дій ОСОБА_6 не є провокація до вчинення злочину з боку правоохоронних органів, оскільки не здобуто доказів здійснення впливу правоохоронцями на обвинуваченого, що спонукало б його до скоєння правопорушення, яке в іншому випадку не було б вчинено, а таємна робота, що не місить ознак зловживань з огляду на обов`язок правоохоронних органів протидіяти злочинам як небезпечному соціальному явищу не розцінюється як провокація.

Так колегія суддів, звертає увагу, що відповідно до усталеної судової практики провокація має місце тоді, коли працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежуються пасивним розслідуванням, а з метою отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливають на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений. При цьому під пасивним розслідуванням розуміється відсутність будь-яких активних дій, які би спонукали особу вчинити злочин.

Крім того, відповідно до усталеної практики ВС у випадку контролю за вчиненням злочину, передбаченого ст. 307 КК, законодавець дозволяє не припиняти виявлений злочин, а спостерігати за його вчиненням до завершення і допускати вчинення нових діянь, які виступають окремими ланками кримінального ланцюга й об`єднані єдиним злочинним наміром, з тим, щоб розкрити ті, що лежать в основі вже виявлених, відтак доводи захисника про наявність провокації злочину з огляду на те, що після фіксування стороною обвинувачення факту збуту психотропної речовини ОСОБА_6 його не було затримано і таким чином було спровоковано повторне вчинення ним кримінального правопорушення, суд обґрунтовано визнав безпідставними.

Оцінючи доводи апеляційної скарги захисника щодо недопустимості доказу у випадку не винесення особою, яка проводить негласну слідчу (розшукову) дію постанови про фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, предметом оцінки якого були аналогічні доводи сторони захисту, прийшов до обгрунтованого висновку, що відсутність постанови про фіксацію НСРД за допомогою технічного засобу не є підставою для визнання доказів, отриманих за результатами такої дії, недопустимими.

Так, згідно з ч.1 ст. 246 КПК України відомості про факт та методи проведення НСРД не підлягають розголошенню, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Право на обмеження розкриття у кримінальному провадженні відомостей, визначених ст. 246 КПК України, обумовлено віднесенням їх до державнї таємниці та потребою зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів.

На переконання колегії суддів, відсутність постанови про фіксацію НСРД застосовуваними пристроями з зазначенням їх технічних характеристик не вплинули на зміст зафіксованої в результаті НСРД інформації та достовірності протоколів як джерела доказу, враховуючи, що відомості про спеціальні технічні засоби, призначені для негласного отримання інформації, є державною таємницею й стосуються не тільки конкретного кримінального провадження, а їх розголошення без належних і обгрутованих підстав загрожує національним інтересам та безпеці.

Що стосується доводів захисника про недопустимість, як доказу протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій за всіма епізодами інкримінованих обвинуваченому дій у зв`язку з порушенням встановленого ч.3 ст. 252 КПК України строку його складання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки, відповідно до усталеної судової практики, що узгоджується, зокрема, з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду у постанові від 25.09.2023 року (справа № 208/2160/18; провадження № 51-1868кмо22), правила допустимості доказів не пов`язують сам факт складання протоколу НСРД поза межами строку, визначеного приписами ч.3 ст. 252 КПК України, з недопустимістю результатів НСРД, а відтак, складання протоколу НСРД поза межами строку, визначеного приписами ч.3 ст. 252 КПК України, не є підставою для визнання такого протоколу недопустимим доказом.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи захисника про незалучення коштів, які використостовувались для проведення оперативної закупки, у встановленому порядку у зв`язку з відсутністю в матеріалах кримінального провадження корінця платіжного доручення, який би свідчив про видачу працівникам поліції витрат спеціального призначення для проведення оперативної закупки. За приписами ст. 91 КПК України, джерело походження грошей, які використовуються під час оперативної закупки, не входить у предмет доказування у кримінальних правопорушеннях, передбачених ст. 307 КК України. Приписи статей 103105, 233, 252 КПК України стосовно фіксації ходу і результатів НСРД також не вимагають від органу досудового розслідування зазначати джерело походження грошей як платіжного засобу, який використовується під час проведення слідчих дій, спрямованих на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Не містять таких вимог і приписи статей 246, 271 КПК України.

Відповідно до протоколів огляду від 25.11.2024 та від 13.12.2024 грошові кошти, які використані для закупки наркотичного засобу у ОСОБА_6 були вручені особам, щодо яких застосовано заходи безпеки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 працівниками поліції. Ці обставини підтверджені показаннями допитаних свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які брали участь під час складання вказаних протоколів.

Об`єднана палата Верховного Суду, у постанові від 25.09.2023 у справі № 208/2160/18 виклала висновок про те, що законодавство не встановлює вимог про ідентифікацію відповідним фінансовим органом чи установою грошових коштів за номіналами і номерами купюр до або під час передачі правоохоронному органу, як не встановлює вимог здійснювати такі дії в момент отримання грошей у фінансовій установі і для органу досудового розслідування.

Тобто, відсутність у матеріалах справи «корінця платіжного доручення» про видачу працівникам правоохоронних органів грошових коштів як видатків спеціального призначення та авансового звіту про використання коштів не є істотним порушенням вимог КПК України.

За наведеного, судом з дотриманням вимог ст. 89 КПК України надана належна правова оцінка клопотанням сторони захисту щодо недопустимості доказів та обгрунтовано такі клопотання залишені без задоволення, з наведенням у вироку відповідного переконливого вмотивування, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять підстав для твердження, що всі вищезазначені докази отримані внаслідок порушення прав і свобод ОСОБА_6 чи істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а тому відсутні підстави для визнання зазначених доказів недопустимими з огляду на вимоги ст.ст. 86, 87 КПК України.

Що стосується призначеного судом покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , то колегія суддів приходить до висновку, що воно призначено з дотриманням вимог ст. ст. 50, 65 КК України в межах санкції частини статті за інкримінований злочину у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, з врахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та його суспільної небезпечності, відсутності обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання та відповідає принципам законності, справедливості, обгрунтованості і індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення обвнуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення та направлене на досягнення позитивних змін в особистості обвинуваченого.

З огляду на викладене, доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційній скарзі не наведено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржений вирок є законним та обґрунтованим, відтак підстав для його скасування і призначення нового розгляду в суді першої інстанції з наведених мотивів у апеляційній скарзі сторони захисту не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Вараського міського суду Рівненської області від 11 вересня 2025 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст. 307 КК України залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а обвинуваченим ОСОБА_6 в той самий строк з дня врученя йому копії ухвали суду.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3