ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 січня 2026 року

м. Київ

справа № 127/2609/25

провадження № 51-3584 км 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Вінницького апеляційного суду від 1 вересня 2025 року стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Стрижавка Вінницького району Вінницької області, зареєстрованого в тому ж населеному пункті (вул. Юрія Кононенка, 20),

засудженого за частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вінницький міський суд Вінницької області вироком від 1 липня 2025 року засудив ОСОБА_7 за частиною другою статті 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі частини першої статті 75 КК й установлено йому 3 роки іспитового строку, у період якого зобов`язано відповідно до пунктів 1, 2 частини першої, пунктів 2, 4 частини третьої статті 76 КК: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації і виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Стягнуто зі ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 200 000 грн моральної шкоди і на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 9550,80 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Судовий розгляд кримінального провадження здійснювався за процедурою, передбаченою частиною третьою статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Як установив суд, ОСОБА_7 24 жовтня 2024 року о 05:55, порушуючи підпункт «б» пункту 2.3, пункт 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), під час керування технічно справним автомобілем марки «Mazda», реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на 118 кілометрі лівої смуги автодороги Житомир - Могилів-Подільський в напрямку м. Вінниці, неподалік автозаправки «Авантаж 7», здійснив наїзд на ОСОБА_9 , який їхав на велосипеді «Ardis» у попутному напрямку руху зазначеного вище автомобіля.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла, а саме відкритої черепно-мозкової травми, закритої тупої травми грудної клітки, закритої тупої травми живота, закритої тупої хребетно-спинно-мозкової травми, численних синців, саден тулуба, кінцівок, численних переломів кісток правої гомілки, які належать до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки в момент спричинення і внаслідок яких настала смерть на місці події.

Зазначені вище дії ОСОБА_7 кваліфіковано як вчинення злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Вінницький апеляційний суд 1 вересня 2025 року задовольнив апеляційну скаргу прокурора Вінницької обласної прокуратури ОСОБА_10 й ухвалив новий вирок, за яким скасував вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 1 липня 2025 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання.

Призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за частиною другою статті 286 КК на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. У решті вирок залишив без змін.

Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок Вінницького апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого внаслідок суворості, визнати його винуватим та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки та звільнити від відбування покарання на підставі статті 75 КК з іспитовим строком 3 роки.

На думку захисника, апеляційний суд безпідставно скасував вирок у частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, повною мірою не врахував, що злочин вчинений з необережності, без будь-якого умислу та наміру. Крім того, зазначає, що в засудженого перебуває на утриманні матір похилого віку, яку потрібно доглядати, він має інвалідність від народження, позитивно характеризується, відсутні скарги на нього за місцем проживання. Також акцентує на наявності обставин, які пом`якшують покарання відповідно до статті 66 КК, а саме визнанні ОСОБА_7 вчинення дій, що призвели до загибелі велосипедиста, щирому каятті, наданні першої медичної допомоги та сприянні розкриттю кримінального правопорушення; відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Вважає призначене засудженому покарання за частиною другою статті 286 КК у виді позбавлення волі з реальним його відбуттям таким, що не відповідає особі обвинуваченого, і явно несправедливим через суворість. Висновок суду щодо призначення саме такої міри покарання не мотивований.

Як зауважує захисник, суди попередніх інстанцій не врахували, що водій ОСОБА_11 зміг побачити велосипедиста лише в той момент, коли розпочав обгін попутного транспорту, а не в тій точці, яку визначив експерт і не міг припустити, що в крайній лівій зоні автодороги біля відбійника в темну пору доби може рухатися велосипед у темному одязі без будь-яких розпізнавальних знаків. Фактично аварійну ситуацію спричинив не водій автомобіля, а водій велосипеда.

Посилається на практику Верховного Суду, де підкреслено, що в дорожньо-транспортній пригоді за участю декількох водіїв встановлення наявності чи відсутності в їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами статті 286 КК, потребує з`ясування причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками події, дослідження характеру і черговості порушень, які вчинив кожен із водіїв, того, хто створив небезпечну дорожню обстановку (аварійну ситуацію), тобто з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку (рішення від 16 жовтня 2019 року у справі № 163/1753/17, рішення від 16 липня 2025 року у справі № 703/3563/22).

Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, звернень про його відкладення не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор заперечив щодо задоволення касаційної скарги захисника.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку про таке.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку частини третьої статті 349 КПК, і кваліфікація його дій за частиною другою статті 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Наведені в касаційній скарзі сторони захисту доводи про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання внаслідок суворості є неприйнятними з огляду на таке.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, врахував, що він вчинив тяжкий злочин з необережності, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, є особою з інвалідністю з дитинства.

Також взявши до уваги відомості, які характеризують особу ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю злочину як обставину, яка пом`якшує покарання, відсутність обставин, що його обтяжують, суд першої інстанції дійшов висновку про з призначенням заходу примусу у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

При цьому врахувавши обставини справи, настання тяжких наслідків у вигляді смерті потерпілого, суд вважав, що відсутні підстави для призначення мінімально допустимого строку кримінального покарання, визначеного санкцією кримінального закону.

Відомості, які свідчили про те, що ОСОБА_7 висловив щирий жаль стосовно вчиненого, засудив свої дії та розкаявся у скоєному, за результатами судового розгляду місцевий суд не встановив, тому наявність такої обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого, як щире каяття не підтверджена.

З урахуванням викладеного, а також аналізу особи ОСОБА_7 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, визнав свою вину, під час досудового розслідування активно сприяв розкриттю злочину, суд дійшов висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з іспитовим строком відповідно до статті 75 КК.

Крім зазначеного, враховуючи, що ОСОБА_7 допустив грубе порушення вимог ПДР, яке призвело до дорожньо-транспортної пригоди з тяжкими наслідками, а саме смерті потерпілого, місцевий суд вважав за доцільне з метою попередження вчинення обвинуваченим нових порушень вимог ПДР призначити додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

З огляду на наведене місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання за санкцією частини другої статті 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки та на підставі статті 75 цього Кодексу звільнив його від відбування такого покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши вирок за апеляційною скаргою прокурора, поданою з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, ухвалив новий вирок у частині призначеного покарання, а саме відповідно до приписів частини другої статті 404 КПК призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суд погоджується з висновками апеляційного суду, виходячи з такого.

За приписами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. З урахуванням указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного. Під час вибору покарання обставини, які його пом`якшують і обтяжують мають значення та їх варто брати до уваги.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд дискреційним правом вибирати форму реалізації кримінальної відповідальності з огляду на конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що впливають на покарання.

Згідно із частиною першою статті 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість (стаття 414 КПК).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено з урахуванням обставин, що підлягають доказуванню, зокрема тих, які варто брати до уваги під час призначення покарання.

Суд апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свій висновок стосовно виду й розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог статей 50, 65-67 КК.

Стосовно доводів захисника, що апеляційний суд безпідставно не застосував до засудженого положення статті 75 КК, то Суд вважає за необхідне зазначити таке.

Питання щодо звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням врегульовано розділом ХІІ КК.

Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, законодавець чітко визначив, що за наявності вказаних вище підстав, вирішуючи питання про застосування положень статті 75 КК, суд враховує тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу винного та іншіобставини справи.

Скасовуючи вирок, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд хоча і зважив на тяжкість скоєного злочину, обставини його вчинення та дані про особу обвинуваченого, проте належно не мотивував свого рішення про застосування до ОСОБА_7 положень статті 75 КК та не навів переконливих мотивів щодо можливості виправлення обвинуваченого без відбування призначеного заходу примусу.

Обґрунтовуючи свої висновки, апеляційний суд зауважив, що суд першої інстанції належним чином не мотивував свого рішення та фактично не врахував ступеня тяжкості злочину, який відповідно до статті 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, а саме того, що недотримання засудженим правил безпеки дорожнього руху призвело до смерті потерпілого ОСОБА_9 .

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що місцевий суд безпідставно не врахував, наявну інформацію в інтегрованій інформаційно-пошуковій системі ОВС України «АРМОР», за якою ОСОБА_7 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, у тому числі за вчинення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху.

Вказане свідчить про систематичне порушення ОСОБА_7 правил дорожнього руху, і саме схильність до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху, на переконання апеляційного суду, призвела до вчинення ним злочину з тяжкими наслідками. Така поведінка ніяк не підтверджує про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, на що суд першої інстанції, який вибірково оцінивши дані про особу обвинуваченого, належним чином не звернув уваги.

Разом з тим апеляційний суд, дотримуючись принципу індивідуалізації призначення покарання, беручи до уваги суспільну небезпечність скоєного діяння проти безпеки руху, обсяг та характер порушень ПДР, взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який за формою вини необережний і за класифікацією (стаття 12 КК) відноситься до категорії тяжкого злочину, а також наслідки вчиненого.

Зважаючи на це, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вироку місцевого суду в частині застосування до обвинуваченого положень статті 75КК, зазначивши, що навіть позитивні дані про особу винного та обставина, яка пом`якшує покарання, не вказують на наявність достатніх підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Ураховуючи наведені обставини, Суд погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність підстав для застосування положень статті 75 КК стосовно ОСОБА_7 , а тому доводи касаційної скарги захисника в цій частині є необґрунтованими.

Беручи до уваги наведене, Суд вважає, що звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням відповідно до статті 75 КК за даних обставин є недоцільним, оскільки наслідки дорожньо-транспортної пригоди,думка потерпілої та невідшкодування завданої шкоди свідчить про відсутність підстав для висновку про можливість його виправлення без реального відбування покарання.

Не є прийнятними й доводи, наведені в касаційній скарзі, про те, що під час призначення покарання необхідно було врахувати невідповідність ПДР дій потерпілого, адже саме ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до пунктів 12.3, 12.4 цих Правил та мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді.

Крім того, той факт, що, небезпеку для руху, а саме перебування велосипедиста на проїзній частині дороги, створено, як стверджує сторона захисту, внаслідок власної протиправної поведінки потерпілого, не звільняє водія від виконання вимог ПДР. Зазначене узгоджується з практикою Верховного Суду (постанова від 26 травня 2020 року у справі № 523/12810/15-к).

Доводи захисника про наявність у засудженого на утриманні матері похилого віку не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду та не підтверджуються матеріалами кримінального провадження. Зокрема у справі відсутні докази, які б свідчили про її стан здоров`я, потребу в постійному сторонньому догляді, її перебування на утриманні засудженого. Наявний в матеріалах кримінального провадження акт про фактичне місце проживання засудженого з матір`ю, 1948 року народження, не вказує про перебування останньої на утриманні засудженого та саме собою не підтверджує існування виняткових сімейних обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення або давали підстави для застосування положень статті 75 КК.

Посилання захисника на практику Верховного Суду, викладену в постановах від 16 жовтня 2019 року (справі № 163/1753/17), 16 липня 2025 року (справа № 703/3563/22), не є релевантним обставинам кримінального провадження, яке є предметом розгляду, адже ухвалені у вказаних справах судові рішення оскаржувалися з інших підстав.

Також Суд звертає увагу, що захисник, посилаючись в касаційні скарзі на інтереси засудженого, просить призначити більш суворе основне покарання, тобто 5 років позбавлення волі замість призначених апеляційний судом 4 роки позбавлення волі, поєднавши його із застосуванням статті 75 КК, що є юридично непослідовним і суперечить засадам кримінального права, оскільки призначення більш суворого покарання не може розглядатися як спосіб поліпшення становища засудженого і застосування інституту звільнення від основного покарання не може бути інструментом компенсації за посилення основного покарання.

Тому Суд не вправі задовольнити вимоги в цій частині.

За таких обставин Суд вважає, що вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, то касаційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду апеляційної інстанції - без зміни.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу, Суд

ухвалив:

Вирок Вінницького апеляційного суду від 1 вересня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3