Справа № 346/3437/25
Провадження № 1-кс/346/966/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

слідчий суддя Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК України, в кримінальному провадженні №0000116 від 25.04.2025,-

ВСТАНОВИВ:

адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням в порядку ст. 174 КПК України, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.07.2025 у справі №346/3437/25 на майно, в рамках кримінального провадження №0000116. В обґрунтування доводів клопотання адвокат зазначив, що арешт накладено з порушенням встановленої процедури, а також на сьогодні відпала необхідність в продовженні існування арешту. Вказав, що фабула даної кримінальної справи не відповідає правовій кваліфікації кримінального правопорушення. Також звертає увагу на ту обставину, що предметом дослідження в рамках кримінального провадження є незаконне розповсюдження інформації з обмеженим доступом, зокрема з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який за своєю природою є відкритим, а тому розповсюдження такої інформації не становить складу кримінального правопорушення. У зв`язку з цим продовження існування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна порушує право заявника на мирне володіння його майном в розумінні статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В судовому засіданні представник заявника клопотання підтримав.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечила, вважає його передчасним. Вказує, що арешт був накладений в законний спосіб, що, зокрема, підтверджується ухвалою апеляційного суду про відмову в задоволенні апеляції на ухвалу про арешт майна.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, заслухавши думку учасників, дослідивши матеріали кримінального провадження, надходить до наступних висновків.

Судовим розглядом встановлено, що слідчим відділом Коломийського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000116 від 25.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 361-2 КК України за фактом незаконного поширення інформації з обмеженим доступом - з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

23 липня 2025 року ухвалою слідчого судді Коломийського міськрайонного суду у справі № 757346/3437/25 накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № №0000116 від 25.04.2025, а саме на: ноутбук марки «НР», серійний номер: 5СВ2462HZ3; мобільний телефон марки «Iphone 14 Pro Max» ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , із сім-карткою оператора мобільного зв`язку ПрАТ «ВФ Україна» з абонентським номером « НОМЕР_3 », які на праві власності належать ОСОБА_5 із забороною володіння, користування та розпорядження цим майном до проведення всіх необхідних слідчих дій чи інших процесуальних заходів або до скасування арешту у встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України порядку.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 липня 2025 року про арешт майна залишено без змін.

Накладаючи арешт на майно, слідчий суддя виходить з того, що є достатні підстави вважати, що майно, на яке просить накласти арешт слідчий, відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, а тому є підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів.

Як визначено ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України (ч.1 ст.16 КПК України).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно положень ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 Кримінального процесуального кодексу України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Слідчий суддя дослідивши матеріали, вважає, що доводи клопотання про скасування арешту є необґрунтованими, оскільки на час винесення ухвали про накладення арешту на майно, існували підстави для такого арешту, крім того слідчим суддею не встановлено, що в подальшому застосуванні арешту відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Матеріали справи свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї або іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження у разі скасування арешту майна.

Така шкода може виразитись у втраті речового доказу стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення відповідних судових експертиз, встановлення осіб винних у вчиненні кримінального правопорушення, та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над відсутністю в даний час повідомленої підозри винуватій у вчиненні злочинів особі, а також неможливістю власником (володільцем) тимчасово розпоряджатися вказаним майном.

Слідчий суддя також звертає увагу, що слідчий суддя не може виступати як суд апеляційної інстанції та перевіряти відповідну ухвалу про накладення арешту на майно з підстав її мотивованості, законності та обґрунтованості, виключно з підстав наявності обґрунтованості накладення арешту на майно та необхідності подальшого перебування майна під арештом.

Також слідчий суддя не може погодитись з твердженням заявника про те, що фабула справи свідчить про відсутність в діях будь-яких осіб складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-2 КК України.

З цього приводу слідчий суддя зазначає, що попередня кваліфікація є однією із складових відомостей, які слідчий (прокурор) вносить до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Такі відомості (фабула та кваліфікація) вносять до здійснення дій з досудового слідства, лише згодом стане зрозуміло чи була попередня кваліфікація, яку внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відповідною, або при внесенні було здійснено припущення, яке не знайшло свого підтвердження, або діяння має іншу кваліфікацію.

У разі наявності підстав, що зумовлюють зміну кваліфікації на стадії досудового слідства, може мати місце доповнення та зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення, вчиненому діянню буде надана правильна кваліфікація.

Отже, правова кваліфікація дій особи визначається саме слідчим, який відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, виходячи із фактичних обставин, які дійсно свідчать про ознаки певного складу злочину.

З огляду на те, що досудове слідство у даній справі триває, підозру нікому не пред`явлено, слідчий суддя погоджується з позицією прокурора, що на даному етапі передчасно робити висновки щодо того чи відпала підстава арешту чи ні.

Таким чином, слідчий суддя вважає, що заявником на даній стадії кримінального провадження, в силу принципу змагальності сторін не доведено необґрунтованості накладення арешту на майно та не доведено відсутність потреби в продовженні дії такого заходу, а відтак слідчий суддя приходить до висновку, про наявність підстав для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності та вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання про скасування арешту.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 174, 303, 305-307 309 КПК України, слідчий суддя, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 про скасування арешту майна - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1