Справа №366/3584/25
Номер провадження1-кс/366/29/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року с-ще Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Іванків клопотання представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Розбудова» про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000325, внесеному в ЄРДР 02.02.2016, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Розбудова» звернулося до слідчого судді Іванківського районного суду Київської області з матеріали клопотанням про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000325, накладеного ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 по справі № 367/2051/16-к.

Вказане клопотання подано з додержанням вимог ст. 174 КПК України, підстав для його повернення немає.

В обґрунтування клопотання зазначає, що 02.03.2016 року Ірпінським ВП ГУНП в Київській області внесено до ЄРДР відомості про вчинення злочину за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, яка передбачає кримінальну відповідальність за незаконну порубку лісу, під № 0000325. Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 року по справі №367/2051/16-к по кримінальному провадженню № 0000325 було накладено арешт із забороною відчуження на:

-земельну ділянку кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області,

-земельну ділянку кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га, за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вулиця Толстого, земельна ділянка 24, цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області.

Арешт було накладено з метою забезпечення кримінального провадження, оскільки земельні ділянки є доказами у кримінальному провадженні, могли зберегти на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Постановою заступника керівника Київської обласної прокуратури від 25.11.2024 року подальше здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ст. 246 КК України, у кримінальному провадженні № 0000325 від 02.03.2016, у зв`язку з неефективністю, доручено слідчим Відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області, з місцем розташування у селищі Іванків, Вишгородського району, Київської області. Тобто, станом на дату звернення з даним клопотанням, органом досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000325 від 02.02.2016 року є Відділення поліції № 1 Вишгородського РУП ГУ НП в Київській області.

Станом на дату подання даного клопотання ТОВ «Розбудова» є власником розташовуваних на земельних ділянках з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027 об`єктів нерухомості (будівель та споруд житлово-оздоровчого комплексу (дитячий оздоровчий табір «Дружба»), які розташовані за адресою: місто Ірпінь, Київська область, вул. Толстого, 24). У зв`язку з цим, вказані земельні ділянки фактично використовуються для обслуговування житлово-оздоровчого комплексу, а ТОВ «Розбудова» набуло прав на земельну ділянку із набуттям права власності на майно.

Арешт на земельних ділянках з кадастровим номером :01:074:0044 та з кадастровим номером :01:073:0027 перешкоджає ТОВ «Розбудова» у здійсненні господарської діяльності, оформленні права користування земельними ділянками та порушує права ТОВ «Розбудова» як власника майна.

Арешт на земельні ділянки було накладено по кримінальному провадженню №0000325 від 02.03.2016 року, тобто майже 10 років тому.

При цьому, за майже 10 років з дати внесення відомостей до ЄРДР, органами досудового розслідування не було проведено слідчих (розшукових) дій щодо земельних ділянок, за результатом яких було б встановлено, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027 містять на собі сліди вчинення протиправних дій.

Згідно ухвали Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 року прокурор мотивував необхідність накладення арешту необхідністю забезпечення збереження доказів, які необхідні для визначення розміру завданої шкоди, надання для огляду спеціалістів та проведення експертиз.

За наявною інформацією, за майже 10 років з дати накладення арешту такі слідчі, процесуальні дії проведені не були або їх проведення не привело до здобуття доказів на підтвердження події чи складу кримінального правопорушення за ст. 246 КК України.

Це також підтверджується тим, що кримінальне провадження неодноразово закривалося.

Зокрема, 02.03.2017 року слідчим СВ Ірпінського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_2 було прийнято постанову про закриття кримінального провадження 0000325 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 13 КПК України, а саме відсутність складу кримінального правопорушення за ст.246 КК України.

Надалі досудове розслідування було відновленим.

01.11.2021 року у кримінальному провадженню №0000325 було прийнято рішення про закриття на підставі абзацу 14 ч.1 ст. 284 «Закриття кримінального провадження та провадження щодо юридичної особи» КПК України.

За наявною інформацією, досудове розслідування по кримінальному провадженню є знову відновленим.

Слідчі, процесуальні дії щодо земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027, спрямовані на забезпечення виконання завдань кримінального провадження, не здійснюються.

ТОВ «Розбудова», його учасники, засновники, кінцеві бенефіціари, працівники по кримінальному провадженню не були і не є залученими до кримінального провадження №0000325.

Діяльність чи окремі дії ТОВ «Розбудова», його учасників, засновників, кінцевих бенефіціарів, працівників не є предметом досудового розслідування по кримінальному провадженню №0000325.

Станом на сьогодні, через майже 10 років з дати накладення арешту, підстави вважати, що земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027 відповідають передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України критеріям, відсутні.

Тобто, в розумінні ст. 98 КПК України, земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027 не є речовими доказами в даному кримінальному проваджені, а тому й подальше накладення на них арешту в порядку ст. 170 КПК України не є обґрунтованим.

Арешт майна особи, яка жодного відношення до кримінального провадження не має, протягом майже 10 років досудового розслідування є грубим порушенням принципу розумності строків та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Арешт на майні майже 10 років перебування матеріалів кримінального провадження в органах досудового розслідування, без пред`явлення підозр та обвинувачення у вчинені кримінальних правопорушень за ст. 246 КК України, що розслідується, з неодноразовим закриттям кримінального правопорушення не є дотриманням розумності строків та порушує права третіх осіб, які не є фігурантами провадження.

Обґрунтованість накладеного ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 року арешту на земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027, відповідність цього майна критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України не підтверджена результатами досудового розслідування протягом розумного строку, мета подальшого арешту в рамках кримінального провадження незрозуміла, а подальша необхідність в такому арешті відпала.

У зв`язку з цим, арешт земельні ділянки з кадастровим номером :01:074:0044 та кадастровим номером :01:073:0027, накладений ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 року по кримінальному провадженню № 0000325 підлягає скасуванню з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 174 КПК України: подальше застосування цього заходу відпала.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Розбудова» в судовому засіданні клопотання підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у клопотанні.

Прокурор в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Вислухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, надані до суду матеріали, слідчий суддя приходить до наступного.

Слідчим суддею встановлено, що відділенням поліції № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесене до ЄРДР 02.03.2016 за №0000325, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.246 КК України.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 (справа №367/2051/16-к) накладено арешт із забороною відчуження на:

-земельну ділянку кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області,

-земельну ділянку кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га, за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вулиця Толстого, земельна ділянка 24, цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області.

З клопотання та матеріалів доданих до нього вбачається, що майно, на яке прокурор просив накласти арешт, а саме земельні ділянки кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га та кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га., які розміщені за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вулиця Толстого, земельна ділянка 24 є доказами у кримінальному провадженні № 0000325, оскільки можуть зберегти на собі сліди або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Підозра у даному кримінальному провадженні будь-якій особі не повідомлена.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Отже, існує дві підстави для скасування арешту майна відсутність потреби у його застосуванні або ж необґрунтованість накладення. Представник в клопотанні вказує, що нормативною підставою для скасування арешту майна є необґрунтованість накладення арешту та відсутність потреби у його подальшому застосуванні.

Відповідно до вимог частин 1 і 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, для вирішення питання про скасування арешту, суду на даному етапі належить встановити, чи було доведено заявником, що арешт на майно було накладено необґрунтовано.

Частиною 1 ст. 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Частиною другою цієї статті визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Вирішуючи подане клопотання, слідчий суддя враховує практику ЄСПЛ щодо можливості втручання за рішенням суду в права особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, у рішенні у справі "Узан та інші проти Туреччини" ЄСПЛ, оцінюючи виправданість втручання відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, зробив висновок про те, щоб бути сумісним із положеннями Конвенції, втручання повинно відповідати трьом умовам, а саме: (1) бути передбачене національним законом, який в державі вважається необхідним для регулювання використання майна, (2) повинне відповідати загальним інтересам суспільства, (3) має забезпечуватися справедливий баланс між правами власника та загальносуспільними інтересами (п. 195). Крім того, у п. 203 рішення ЄСПЛ, аналізуючи питання пропорційності втручання в право на мирне володіння майном, дійшов висновку, що стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції передбачає, що втручання в право мирного володіння майном можливе за умови існування розумного взаємозв`язку пропорційності між використаними засобами, якими обмежується право, та ціллю заради досягнення якої застосовуються такі засоби. Тобто, обмежити особу в праві мирно володіти майном можна не просто, коли наявний значний суспільний інтерес на здійснення такого втручання в право людини, а виключно, якщо виконати завдання кримінального провадження в інший спосіб, аніж через застосування такого обмеження, за наявних обставин неможливо.

Частина перша статті 174 КПК України передбачає, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Отже, учасник кримінального провадження, який подав таке клопотання, має довести, що у подальшому застосуванні арешту відпала потреба або, що арешт на майно накладено необґрунтовано.

Судом встановлено, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 (справа №067/2051/16-к) накладено арешт із забороною відчуження на:

-земельну ділянку кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га, за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області,

-земельну ділянку кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га, за адресою: Київська область, м. Ірпінь, вулиця Толстого, земельна ділянка 24, цільове призначення для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу, та яка перебуває у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області, оскільки вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, з метою забезпечення зберігання речових доказів.

Представник володільця майна аргументує необхідність скасування арешту тим, що його було накладено необґрунтовано та у подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба.

Наразі досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000325 від 02.03.2016 року триває.

Виходячи з вимог ч. 3 ст. 170 КПК України арешт на майно особи, яка не є підозрюваним, обвинуваченим, засудженим по кримінальному провадженню та не несе відповідальність за завдану ними шкоду, може бути накладено лише з метою забезпечення збереження речових доказів та за наявності достатніх підстав вважати, що таке майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

За змістом ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Повідомлення про підозру у кримінальному провадженні №0000325 від 02.03.2016 року нікому не вручено.

Разом з тим, метою застосування заходу забезпечення кримінального провадження є досягнення дієвості цього провадження, і застосовується він за клопотанням уповноваженої на те особи, визначеної КПК України.

Щодо твердження адвоката про необґрунтованість накладення арешту слідчий суддя зауважує, що під час розгляду даного клопотання не оцінює законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, якою накладено арешт на майно, оскільки вказане питання відноситься до виключної компетенції суду апеляційної інстанції.

Суд оцінює твердження адвоката про наявність розумності та співрозмірності обмеження права власності.

Щодо доводів про надмірний індивідуальний тягар для власника майна, внаслідок арешту майна суд зазначає таке.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд суду. Будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 16 КПК України одним з принципів кримінального провадження є недоторканість права власності, відповідно до якого позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 2 КПК України закріплено, що завдання кримінального провадження є захист особи, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Згідно зі ст. 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права; законність; недоторканність житла чи іншого володіння особи; недоторканність права власності; презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про прокуратуру» діяльність прокуратури ґрунтується на засадах, зокрема, верховенства права, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права яка є однією з засад демократичного суспільства.

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п.42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява №48191/99, пп.49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п.50, Series A №98).

Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ч.2 ст.1 КПК України).

Питання арешту майна, а саме його накладення, скасування є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження (п.7 ч.2 ст.131 КПК України).

При цьому, застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи.

Прокурором не було доведено необхідність продовження дії заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту на грошові кошти з метою збереження речових доказів, оскільки не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе їх використання.

З урахуванням того, що станом на час розгляду клопотання про скасування арешту органом досудового розслідування не доведено належними та допустимими доказами обставини, яке відношення мають вилучені грошові кошти до розслідування кримінального провадження №0000325 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.03.2016, слідчий суддя вважає, що у даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування не доведено необхідності подальшого арешту вказаних земельних ділянок, та врахувати, що пройшло майже 10 років.

Враховуючи те, що з моменту накладення арешту на вказані земельні ділянки стороною обвинувачення не надано доказів повідомлення про підозру будь-яким особам, як і не надано даних про внесення відомостей до ЄРДР про вчинення будь-якого кримінального правопорушення, а також не доведено необхідність продовження дії заходу забезпечення кримінального провадження у виді накладення арешту з метою збереження речових доказів, оскільки не підтверджено доказами та не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе їх використання тобто не доведено наявності достатніх підстав вважати, що воно (майно) відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено,що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Нормою ст. 41 Конституції України встановлюється непорушність права особи на володіння, користування і розпорядження своєю власністю.

Згідно ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що обмеження, дозволені згідно з цією Конвенцією щодо зазначених прав і свобод, не застосовуються для інших цілей ніж ті, для яких вони встановлені.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя, згідно вимог ст. 94, ст. 132, ст. 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відомостей, що вказане майно, а саме земельні ділянки є об`єктом, предметом або знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди, у кримінальному провадженні досудове розслідування по якому триває слідчим суддею на підставі даних наданих стороною обвинувачення наразі не встановлено, як і не виявлено даних, які б надали можливість беззаперечно стверджувати, що дане майно набуте кримінально протиправним шляхом.

Аналізуючи положення кримінально процесуального законодавства з приводу накладення арешту на майно особи, обов`язковою передумовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, є наявність достатніх доказів, що вказують на вчинення злочину, наявність обґрунтованої підозри, підставу для арешту майна; наслідки арешту для третіх осіб, а також розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, що визначено положенням ч. 2 ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладається на орган досудового розслідування.

Слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у вказаному провадженні здійснюється з 02.03.2016 та за час його проведення про підозру не повідомлено жодній особі.

Також не встановлено даних, що вказані земельні ділянки мають значення для досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, що на теперішній час вони потрібні для виконання будь-яких слідчих (розшукових) процесуальних дій, в межах кримінального провадження, слідчому судді не надано.

Статтею 2 КПК України закріплено, що завдання кримінального провадження є захист особи, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного і неупередженого розслідування з тим, щоб жоден невинуватий не був обвинувачений чи засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права яка є однією з засад демократичного суспільства.

Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А №296-А, п.42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява №48191/99, пп.49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп.69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п.50, Series A №98).

При цьому, застосування заходів забезпечення кримінального провадження є неможливим, якщо потреби досудового розслідування не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні.

Заходи забезпечення у вигляді арешту майна мають бути пропорційними щодо мети їх застосування, повинен бути встановлений справедливий баланс між завданнями кримінального провадження та вимогою захисту основних прав особи, без зазначення, що саме це майно було набуто кримінально-протиправним шляхом, на переконання слідчого судді неможливо дотриматись необхідного балансу та можливого обґрунтованого пропорційного співвідношення між обмеженням права власності та завданнями кримінального провадження.

Враховуючи викладене, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки арешту майна для третіх осіб, слідчий суддя вважає доведеним заявником, що на теперішній час, в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба, що, відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України є підставою для задоволення клопотання заявника, та скасування арешту з земельних ділянок кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га та кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення яких для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу та які перебувають у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області.

Скасування арешту з майна, за вказаних вище обставин, на теперішній час не створює будь-яких перешкод для подальшого розслідування кримінального провадження.

Керуючись ст. 170-173,174, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 02.03.2016 року по справі № 367/2051/16-к на земельні ділянки кадастровий номер :01:073:0027, площею 0,5774 га та кадастровий номер :01:074:0044, площею 2,7129 га, які розміщені за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення яких для іншої житлової забудови, для обслуговування житлового комплексу та які перебувають у комунальній власності Ірпінської міської ради Київської області.

Копію цієї ухвали направити прокурору та представнику Товариства з обмеженою відповідальністю «Розбудова»

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_3