Номер провадження: 11-кп/813/2465/25
Справа № 521/4165/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 09.09.2025 у кримінальному провадженні №0000222 від 25.03.2024 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 307 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 09.09.2025 задоволено частково клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави та адвоката ОСОБА_10 щодо зміни запобіжного заходу відносно ОСОБА_9 . Продовжено відносно обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, з дня постановлення ухвали тобто з 09.09.2025 до 07.11.2025 включно в умовах ДУ «Одеській слідчий ізолятор» з визначенням розміру застави у розмірі 150 (ста п`ятдесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень.

Ухвала суду мотивована зменшенням ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також ухвалою суду, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру заставивідносно ОСОБА_11 та продовжено строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, покладених на ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , та ОСОБА_14 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погоджуючись із прийнятим судом першої інстанції рішенням прокурор Малиновської окружної прокуратури ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ризики передбачені ст. 177 КПК України продовжують існувати.

Зазначає, що суд не надав оцінку, що ОСОБА_9 як до затримання так і після не працював, не навчався, не має будь-яких офіційних легальних джерел доходів для існування та майна в Україні.

Судом надана невірна правова оцінка повнолітньому молодому віку і задовільному стану здоров`я обвинуваченого, який не потребує будь-якого лікування поза межами слідчого ізолятору та за станом здоров`я може утримуватися під вартою без визначення розміру застави.

Також судом не враховано вчинення обвинуваченим особливо тяжких кримінальних правопорушень у сфері обігу наркотичних засобів та не обґрунтовано рішення про визначення обвинуваченому розміру застави.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисників, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді Хаджибейського районного суду м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000222 від 25.03.2024, відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 307 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У частині першій статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При розгляді апеляційних скарг, виконуючи вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що передусім національні судові органи повинні вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, та викласти їх у своєму рішенні щодо відхилення клопотання про звільнення (справа «Летельє проти Франції», «Лабіта проти Італії»).

Абзацом 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, обрання запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також оскаржувану ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань та інших матеріалів клопотання, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких інших доказів.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає наявність обґрунтованості висунутому ОСОБА_9 обвинувачення у скоєні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, оскільки позбавлений можливості надати відповідний висновок щодо допустимості чи недопустимості заявлених сторонами кримінального провадження доказів.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України зменшилися.

Щодо доводів прокурора ОСОБА_6 щодо продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_9 без визначення розміру застави, колегія суддів зазначає наступне.

Судова колегія вважає, що на даний час ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду зменшився з огляду на таке.

Як було встановлено судом, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_9 обраний на стадії досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Малиновського районного суду від 20.06.2024.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 307 КК України, які відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами.

Кримінальні правопорушення у кримінальному провадженні №0000222 від 25.03.2024 вчинені організованою групою.

Ухвалами Малиновського районного суду обвинуваченим у даному кримінальному провадженні ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 обрано запобіжний захід у вигляді тримання від вартою та визначені розміри застави.

Суд зазначає, що посилання прокурора на тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 та на тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі доведеності його вини, не може бути однією підставою для доведеності наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

В рішенні «Мамедова проти Росії» (Mamedova v Russia) №7064/05 від 01 червня 2006 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що, хоча суворість покарання є визначальним елементом при оцінці ризику переховуватися від правосуддя чи вчинення нових злочинів, потребу позбавлення когось волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що сама по собі тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному у разі визнання його вини не може бути підставою для застосування до нього найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Апеляційний суд враховує, що ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений (підозрюваний) може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїда проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Стандарт, за яким ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою, був давно запроваджений і використовується Європейським судом («Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria).

Тобто з урахуванням зазначених стандартів, а також того, що з часу вчинення злочину до розгляду зазначеного клопотання, пройшов значний час та вже триває судовий розгляд, ризик втечі обвинуваченого зменшився.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 , стосовно якого було внесено заставу відповідно до ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 09.09.2025, був присутній під час розгляду апеляційної скарги прокурора, в якій ставиться питання про погіршення його становища, що в свою чергу характеризує його як особу, яка навпаки не намагається переховуватись від суду.

Також суд приймає до уваги, що обвинуваченим ОСОБА_9 до Малиновської окружної прокуратури м. Одеси було здано на зберігання оригінал свого паспорту для виїзду за кордон, про що було повідомлено Хаджибейський районний суд м. Одеси та прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси.

На даний час обвинувачений ОСОБА_9 офіційно працевлаштований в комунальному підприємстві «Сервісний центр», майстром дільниці з утримання захисних споруд цивільного захисту, що підтверджується довідкою №1201/01-13 від 06.10.2025.

Разом з тим, під час апеляційного розгляду скарги, прокурор не надав жодних доказів, які б підтверджували факт порушення обвинуваченим ОСОБА_9 , покладених на нього судом обов`язків та підтвердив в судовому засіданні, що зазначених порушень не має, тому на думку колегії зазначений ризик зменшився.

Апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції стосовно зменшення ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Враховуючи те, що троє інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні після сплати застави знаходяться не під вартою, та вже, за можливості, могли б знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, проте від прокурора таких заяв не надходило.

Твердження, що саме ОСОБА_9 може зробити вказані дії, коли інші обвинувачені тривалий час знаходяться не під вартою також не може сприйматися як логічно обґрунтоване.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що на теперішній час досудове розслідування у справі завершено, обвинувальний акт складено та направлено до суду, основні докази вже зібрані та зафіксовані в належному процесуальному порядку, та їх оригінали знаходяться у сторони обвинувачення.

Також, на думку апеляційного суду, зі спливом часу зменшено ризик, передбачений, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на потерпілого, свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

З урахуванням того, що кримінальні правопорушення інкримінуються як такі, що вчинені організованою групою, враховуючи, що троє інших обвинувачених у даному кримінальному провадженні, які обвинувачуються у вчиненні більш тяжких кримінальних правопорушень, тривалий час (більше 5 місяців) знаходяться не під вартою, тому твердження прокурора, про те, що саме ОСОБА_9 може та буде незаконно впливати на потерпілого, свідків, інших обвинувачених, експертів, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні не може в повній мірі відповідати фактичним обставинам.

Крім того, після внесення застави ОСОБА_9 , прокурором не було зазначено про вплив з його боку на вищезазначених осіб.

При цьому, апеляційний суд вважає що загроза вільного спілкування зі свідками та іншими обвинуваченими у даному кримінальному провадженні може бути нівельована покладанням на обвинуваченого обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме утримуватися від спілкування з зазначеними особами.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про зменшення ризику, а саме перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином (п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Оскільки ОСОБА_9 дотримується покладених на нього обов`язків, з`являється до суду, не вчиняє дій, спрямованих на перешкоджання розгляду кримінального провадження. При цьому, стороною обвинувачення ні в клопотанні, ні в суді не зазначено, яким іншим чином обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення також зменшився.

Обвинувачений перебуває під судовим контролем, покладених обов`язків дотримується, вчинення ним нових кримінальних правопорушень не зафіксовано та прокурором не зазначено.

Матеріали провадження не містять відомостей про наміри чи можливості обвинуваченого продовжити злочинну діяльність, пов`язану з незаконним обігом наркотичних засобів.

Крім того, апеляційний суд враховує надані документи щодо особи обвинуваченого, які свідчать про наявність у нього міцних соціальних обов`язків, які згідно вимог кримінального процесуального закону повинні бути враховані судом при розгляді клопотання про продовження строку тримання особи під вартою.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, на теперішній час обвинувачений ОСОБА_9 з 25.09.2025 офіційно працевлаштований в комунальному підприємстві «Сервісний центр», майстром дільниці з утримання захисних споруд цивільного захисту, що підтверджується відповідною довідкою №1201/01-13 від 06.10.2025.

Також був працевлаштований з 17.06.2025 в комунальному підприємстві «Сервісний центр» на посаді майстра дільниці поточного обслуговування фонтанів (відповідно до довідки Комунального підприємства «Сервісний центр» від 17.06.2025 №748/01-13.)

ОСОБА_9 подані документи для поновлення на денній формі навчання до Одеського політехнічного університету, він має постійне місце проживання в м. Одесі, де мешкає разом з батьками.

Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів, вважає, що висновок суду про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а дані про особу обвинуваченого, якому інкримінується вчинення особливо тяжкого злочину, дають підстави вважати, що на даний час ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України хоча і зменшились, проте продовжують існувати.

На думку апеляційного суду застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу є неможливим, оскільки такий запобіжний захід не здатний запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам, які передбачені ст. 177 КПК України.

Разом з цим, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні. Можливість суду не визначати розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом суду, а не його обов`язком. Відтак, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід (Рішення Конституційного суду України від 19 червня 2024 року №7-р (II)/2024).

Відповідно до постанови ККС ВС від 21.11.2018 у справі №333/6020/17: «Суди зобов`язані досліджувати можливість застосування альтернативних запобіжних заходів. Ігнорування цього є порушенням ст. 183 КПК України».

Практика ЄСПЛ «Єлоєв проти України» (2008): навіть за наявності обґрунтованої підозри тримання під вартою протягом тривалого часу стає невиправданим без додаткових підстав. «Харченко проти України» (2011): українські суди систематично порушують ст. 5 Конвенції, обмежуючись шаблонними формулюваннями. «Клішин проти України» (2010): кожен ризик має бути доведений конкретними фактами, а не абстрактними припущеннями. «Руденко проти України» (2015): суди повинні перевіряти, чи не зменшились ризики, які стали підставою для первинного обрання запобіжного заходу.

ЄСПЛ послідовно підкреслює, що тривале тримання під вартою є порушенням ст. 5 Конвенції: «Ігнатенко проти України» (2016): тримання понад два роки без нових підстав є порушенням Конвенції. «Тимошенко проти України» (2013): навіть тяжке обвинувачення не виправдовує тривале позбавлення свободи. «Соловей та Зозуля проти України» (2018): національні суди мають наводити конкретні причини, чому більш м`які заходи є недостатніми.

З урахуванням практики ЄСПЛ, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість визначення ОСОБА_9 альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, оскільки, тримання обвинуваченого під вартою понад рік без визначення розміру застави, в даному випадку, виходить за межі «розумного строку» і не відповідає вимогам Конвенції.

Згідно ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави, щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні. Розмір застави повинен визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховувати той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

З урахуванням наведеного, враховуючи обставини інкримінованих ОСОБА_9 кримінальних правопорушень, майновий стан обвинуваченого, дані про його особу, який має міцні соціальні зв`язки та незадовільний стан здоров`я, офіційно працевлаштований та наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що застава у розмірі 150 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 454 200 (чотириста п`ятдесят чотири тисячі двісті) гривень буде достатньою для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України та саме такий розмір застави буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Крім того, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, шо іншим обвинуваченим у даному кримінальному провадженні, а саме ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пред`явлені обвинувачення у вчиненні більш тяжких злочинів, але, натомість, їм було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави та на теперішній час їм продовжується строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України. Саме цей факт говорить про непропорційність запобіжних заходів, що застосовуються до обвинувачених у одному кримінальному провадженні.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що стороною обвинувачення як в своєму клопотанні, так і під час апеляційного розгляду взагалі не наведено належного обґрунтування щодо неможливості визначення розміру застави відносно ОСОБА_9 .

Таким чином, доводи прокурора про наявність підстав для застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу (тримання під вартою) без визначення розміру застави апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на беззаперечних доказах та не доведені прокурором під час апеляційного розгляду скарги.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції, взявши до уваги обставини кримінального правопорушення, дослідивши ризики, передбачені ст. 177 КПК України, в повній мірі врахував особу обвинуваченого та обґрунтовано дійшов висновку про необхідність застосування відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави.

На думку апеляційного суду, одна лише тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, а також тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень не можуть бути єдиними підставами для застосування відносно нього найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, а повинні оцінюватись в сукупності з іншими матеріалами провадження, а саме, зокрема, наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, матеріалами, які характеризують особу обвинуваченого та його поведінку після вчинених кримінальних правопорушень.

Беручи до уваги вищезазначене, колегія суддів вважає доводи прокурора ОСОБА_6 такими, що не знайшли свого підтвердження, а вказані обставини, які знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду скарги свідчать про те, що висновок суду про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави, відповідає вимогам кримінального процесуального закону та ґрунтується на матеріалах справи та сталої практики ЄСПЛ.

Таким чином, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Керуючись статтями 183, 196, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 09.09.2025 у кримінальному провадженні №0000222 від 25.03.2024 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 307 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4