КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/5558/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/1716/2026 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Димер Вишгородського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року задоволено клопотання начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_12 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 23.02.2026 року включно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області ОСОБА_1 від 23 грудня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо останнього запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обгрунтовуючи скаргу, захисник посилається на те, що на момент його звернення до суду апеляційної інстанції викладення лише вступної та резолютивної частин судового рішення про продовження найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без наведення мотивів, обгрунтування доказів, є таким, що не відповідає вимогам Конвенції, Конституції України, які містять норми про виключно мотивоване судове рішення, як на єдину підставу для тримання особи під вартою.

У зв?язку з цим апелянт вважає оскаржувану ухвалу незаконною.

06.01.2026 року на адресу Київського апеляційного суду від захисника ОСОБА_9 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких вона вказує на те, що слідчим суддею Вишгородського районного суду Київської області в оскаржуваній ухвалі було прийнято рішення про задоволення клопотання, однак сторона захисту не може погодитись з ним. Зокрема стороною захисту зверталась увага слідчого судді на необгрунтованість підозри, відсутність ризиків та можливість застосування до підозрюваного запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

В оскаржуваній ухвалі слідчий суддя свої висновки щодо нібито обгрунтованості підозри звів виключно до цитування рішень ЄСПЛ, не обгрунтувавши причин, з яких залишив без уваги та оцінки доводи і докази сторони захисту.

Слідчий суддя взагалі, нехтуючи принципами Кримінально-процесуального закону, поверхнево віднісся до вимог закону обгрунтувати своє рішення, пославшись на наступне: - « Слідчий суддя вважає, що за обставин, викладених у клопотанні про застосування запобіжного заходу, прокурором доведено наявність обгрунтованої підозри щодо причетності підозрюваного до вчинення інкримінованого йому органом досудового розслідування злочину та існування фактів, які в контексті практики Європейського суду з прав людини можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний міг вчинити даний злочин».

Виходячи з тексту повідомлення про підозру, орган досудового розслідування встановив, що « ОСОБА_7 , в силу свого віку та життєвого досвіду повинен передбачати та міг передбачити наслідки своїх дій», що свідчить про іншу форму вини, ані ж прямий умисел на нанесення тяжких тілесних ушкоджень. Від описаних в повідомленні про підозру прямих дій ОСОБА_7 , потерпілий ОСОБА_13 не отримав тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до смерті останнього.

Крім того, слідчим суддею було досліджено долучений прокурором висновок СМЕ №387/Д-274тр-2025р, складений судово-медичним експертом Вишгородського районного відділення ДСУ «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи», відповідно до якого тілесне ушкодження, яке перебуває в причинно наслідковому зв?язку зі смертю потерпілого, п. 13 висновку: «комплекс тілесних ушкоджень, наявних у ОСОБА_13 , як наслідок падіння з вертикального чи близького до нього положення тіла, так і від удару(-ів) ногою, але дати достовірну об?єктивну відповідь на поставлене питання не є можливим у зв?язку із станом речовини правої півкулі головного мозку на момент дослідження трупа».

Тобто, згідно висновку експерта, який проведено на підставі постанови слідчого, наявна відповідь про можливість утворення тілесного ушкодження, що призвело до смерті в результаті падіння, що підтверджує у тому числі слідчий експеримент, який було проведено за участю підозрюваного ОСОБА_7 , на якому останній повідомив обставини, які мали місце в день події.

Більш того, стороною захисту було подано слідчому судді висновок комісійної судово-медичної експертизи, відповідно до якої встановлено, що характер складових даної черепно-мозкової травми, їх локалізація, в тому числі взаємне між собою розташування, дозволяють стверджувати те, що дана черепно-мозкова травма утворилась за єдиним можливим імпресійно-інерційним механізмом: від однократної дії тупого предмету з необмеженою поверхнею контакту за механізмом удару - внаслідок падіння потерпілого.

Тобто, як стверджує захисник, підозрюваний не наніс жодного удару, який би спричинив тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті потерпілого, а відтак в його діях відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відтак, твердження слідчого судді про те, що підозра є обгрунтованою не знаходить свого підтвердження.

При розгляді слідчим суддею клопотання про продовження застосування запобіжного заходу було встановлено лише, що ОСОБА_7 був учасником бійки, але в слідчого судді були відсутні будь-які відомості, що тяжке тілесне ушкодження, яке призвело до смерті, утворилось в результаті дій підозрюваного, а не з необережності самого потерпілого, який як повідомив свідок ОСОБА_14 самостійно перечепився та впав в ході бійки.

Залишено поза увагою слідчого судді, і той факт, що потерпілий під час конфлікту перебував в стані алкогольного сп`яніння (1,46 проміле) та під дією наркотичних засобів (метадон та маріхуанна), що також впливало на координацію потерпілого.

Відповідно до практики Європейського суду наявність щирої впевненості є недостатньою для обгрунтування підозри. Словосполучення «обгрунтована підозра» передбачає наявність існування фактів або інформації, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (Cebotari v. Moldova, № 35615/06). А враховуючи, що ОСОБА_7 підозрюється в умисному нанесенні тяжкого тілесного ушкодження, що призвело до смерті потерпілого, то в ході розгляду клопотання прокурором не було доведено, і слідчим суддею не було встановлено, що ОСОБА_7 умисно наніс тяжке тілесне ушкодження. Об`єктивно від умисних дій ОСОБА_7 , відповідно до висновку експерта та відеозапису події, потерпілому було нанесено легкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Сторона захисту відповідально стверджує, що орган досудового розслідування умисно здійснив вказану кваліфікацію, оскільки розмір покарання за іншими статтями КК, які б формально могли підпадати під дії підозрюваного, не надав би можливості порушувати перед слідчим суддею питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без доведення ризиків переховування від слідства чи суду, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином або повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого злочину, оскільки ризик перешкоджання кримінальному провадженню, відповідно оскаржуваної ухвали, судом встановлено не було.

Відтак, вручене повідомлення про підозру жодним доказом не підтверджено, відповідно в цій частині підозра є необгрунтованою і слідчий суддя помилково прийшов до переконання про її обґрунтованість.

За визначенням КПК України, виключною метою застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язане із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Щодо обгрунтування наявності ризиків, слідчий суддя, нехтуючи своїми обов`язками просто скопіювала обгрунтування ризиків з попередньої ухвали слідчого судді, не змінивши жодного слова, і не надавши оцінки новим доказам, які були подані слідчому судді для спростування наявності ризиків, та які не розглядались попереднім слідчим суддею.

Слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, наводячи мотиви наявності ризику - переховування від органів досудового розслідування та/або суду чи то помилково, чи то умисно (певно копіюючи) зазначив, що « ОСОБА_7 не повідомив правоохоронні органи про вчинення кримінального правопорушення», а відтак враховуючи тяжкість покарання, яка загрожує підозрюваному може переховуватись від органу досудового розслідування та в подальшому від суду.

В цій частині слід зазначити, що відповідно до протоколів допитів свідків, які досліджувались слідчим суддею, слідує, що по-перше, ОСОБА_7 перебував на місці події до приїзду поліції, по-друге, саме ОСОБА_7 прибіг після події в приміщення фітнес клубу, біля якого була подія, повідомив про обставини, що стались. Після затримання ОСОБА_7 , навіть за відсутності адвоката, повідомляв письмово про обставини, які стались.

Більш того, стороною захисту було надано слідчому судді результати тимчасового доступу до речей і документів, а саме вилучених у оператора мобільного зв?язку, трафіків з`єднань за номером телефону підозрюваного ОСОБА_7 , відповідно до якого через кілька хвилин після події підозрюваний телефонував до швидкої.

Окремо, апелянт зауважує, що відповідно до долученого протоколу огляду звукозапису зі швидкої, на якому зафіксовано виклик свідком ОСОБА_15 , вказано про присутність ОСОБА_16 на місці події.

Підозрюваний не вживав жодних дій, які б свідчили про те, що він намагається уникнути кримінальної відповідальності та відповідно не було обставин, які б ймовірно доводили його намір переховуватись від органу досудового розслідування. ОСОБА_7 є особою мобілізаційного віку, а враховуючи, що в Україні введено воєнний стан, осіб мобілізаційного віку постійно перевіряють працівники СП ТЦК та поліцейські, що також унеможливлює навіть ймовірне переховування ОСОБА_7 від органу досудового розслідування та суду.

Посилання слідчого судді в оскаржуваному рішенні на доведеність ризику здійснювати тиск на свідків у кримінальному провадженні, є відвертим абсурдом, виходячи з того, що всі без виключення свідки і навіть очевидці повідомили відомості, щодо обставин події, аналогічні обставинам, які повідомив сам ОСОБА_7 .

Так головний свідок ОСОБА_17 повідомив, що бачив сам конфлікт, і бачив, як потерпілий перешим напав на підозрюваного, після чого підозрюваний наніс один удар лівою рукою, від якого потерпілий втримався на ногах, далі пролунав постріл, і лише в подальшому свідок звернув увагу на те, що «чоловік у кепці (потерпілий) самостійно зачепився ногою за бордюр та впав вниз на газон».

Свідок ОСОБА_18 повідомив, що він з ОСОБА_7 займався в спортзалі, де він побачив в подальшому потерпілого, який кричав, розмахував руками. По завершення тренування ОСОБА_7 вийшов з залу, але потім забіг назад і повідомив, що на нього напали та попросив свідка вийти на вулицю. Вийшовши на вулицю вони підійшли до чоловіка, який лежав на землі, і свідок впізнав потерпілого як особу, яка ходила і кричала,

Тобто вказаний свідок підтверджує той факт, що ОСОБА_7 перебував на місці події і не вживав заходів, щоб зникнути.

Свідок ОСОБА_19 повідомила, що потерпілий переслідував її чоловіка погрожував їй та її чоловіку. І що о 19:30 год. в день події вона подзвонила чоловіку, а він сказав, що потерпілий на нього напав. Потім вона підійшла до спортзалу і на місці події був її чоловік, і потерпілий теж лежав на місці без свідомості.

Свідок ОСОБА_20 повідомила, що потерпілий за день до події видзвонював до клубу та запитував чи є і коли тренується ОСОБА_7 . Після чого в день події він прибіг до залу де займався ОСОБА_7 , не одягнув бахіл та побіг на верх, дуже кричав, нецензурно виражався. Далі ОСОБА_7 закінчив тренування, вийшов з клубу. Далі ОСОБА_7 через якийсь короткий час повернувся і повідомив, що на нього напали.

Відтак, всі без виключення свідки надають показання, які повністю підтверджують показання підозрюваного і тим самим нівелюється ризик здійснення тиску на них.

Зокрема і посилання слідчого судді на те, що «...підозрюваний може незаконно впливати на свідків, які надали та можуть надати органу досудового розслідування беззаперечні показання, які підтверджують причетність ОСОБА_7 до вчиненого кримінального правопорушення» не відповідає обставинам справи і є скопійованим текстом з попередньої ухвали. Жоден свідок таких показань не надав, і всі свідки та очевидці події були встановлені органом досудового розслідування одразу на місці події, тобто протягом двох попередніх місяців тримання під вартою ОСОБА_7 .

Окремої уваги заслуговує твердження в оскаржуваній ухвалі слідчого судді наступна фраза: «На думку слідчого судді, наявність вказаних ризиків підтверджується документами, доданими до клопотання». В цій частині сторона захисту відповідально заявляє, що прокурором не було долучено жодного доказу, який би хоча б формально підтверджував заявлені ризики.

Без уваги не можна залишити і ще одне твердження слідчого судді: «Слідчим суддею враховано характеризуючі дані особи підозрюваного, не визнання ним представлені в судовому засіданні захисниками докази необгрунтованості клопотання, а також те що на час розгляду клопотання тривають слідчі дії по встановленню істини у справі. І хоча стороною захисту були представлені позитивні характеристики особи підозрюваного, які б могли би вплинути на обрання альтернативного запобіжного заходу, в судовому засіданні не було заявлено такого клопотання».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення підозрюваного ОСОБА_7 та його захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів, Слідчим відділом Вишгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області здійснюється розслідування кримінального провадження № 0000821 від 23.09.2025 за ч. 2 ст. 121 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 23.09.2025, близько 19:30 год в ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перебував на території ПП «Техно Фіт», розташованому за адресою: Київська область, місто Вишгород, вулиця Симоненка, 3-В, на грунті довготривалого конфлікту, який виник з ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник умисел на заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень.

У подальшому, ОСОБА_7 у той же час, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та в повній мірі усвідомлюючи протиправність та суспільно-небезпечні наслідки своїх дій у виді настання тілесних ушкоджень, яких останній у силу свого віку та значного життєвого досвіду не міг не передбачати, тa повинен був передбачити, під час бійки з ОСОБА_13 умисно наніс один удар кулаком лівої руки в область голови та тримаючи в правій руці предмет, зовні схожий на пістолет, здійснив один постріл у сторону потерпілого, внаслідок чого останній впав на землю втративши свідомість.

У той же час, ОСОБА_7 знаходячись у положенні стоячи поруч з ОСОБА_13 , який продовжував лежати на правому боці на землі, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, підійшов до спини останнього та наніс два удари правою ногою по тулубу останнього.

Своїми умисними, протиправними діями, ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_13 тілесні ушкодження у виді відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки, у речовину та шлуночки головного мозку, внаслідок яких останній помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у приміщенні лікувального закладу КНП КОР «КОКЛ».

Слідчим відділом Вишгородського районного управління ГУНП в Київській області за даним фактом 23.09.2025 розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000821 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Працівниками поліції ОСОБА_7 23.09.2025 о 23:02 год, затримано в порядку ст. 208 КПК України та наступного дня повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Слідчим суддею Вишгородського районного суду Київської області до підозрюваного ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого продовжено до 24.12.2025.

Керівником Вишгородської окружної прокуратури 18.11.2025 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні продовжено до трьох місяців, тобто до 24.12.2025.

Начальником відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області капітаном поліції ОСОБА_11 11.11.2025 винесено постанову про зміну кваліфікації кримінального правопорушення з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, у зв?язку з надходженням висновку судово-медичної експертизи № 308/Д-274тр-2025р. від 30.10.2025, згідно якого смерть ОСОБА_13 настала від відкритої черепно-мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа з крововиливами під оболонки, у речовину та шлуночки головного мозку.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано як умисне тяжке тілесному ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне в момент заподіяння, яке причинило смерть потерпілого, а саме вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

19.12.2025 року начальник відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_11 , за погодженням з прокурором Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_12 , звернувся до слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області з клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах строку досудового розслідування на 60 діб.

В обґрунтування клопотання слідчий зазначав, що наявність обгрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується зібраними доказами, зокрема:

- протоколом огляду місця події від 23.09.2025 на території ПП «Техно Фіт»;

- протоколом обшуку від 23.09.2025;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_21 , від 23.09.2025;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_21 від 23.09.2025;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_17 , від 23.09.2025;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_17 від 23.09.2025;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24.09.2025;

- протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 24.09.2025;

- протоколом огляду цифрового носія інформації від 24.09.2025;

- протоколом огляду на території ПП «Техно Фіт»;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_18 від 24.09.2025;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_19 від 24.09.2025;

- висновком спіральної комп`ютерної томографії головного мозку без контрастного підсилення від 23.09.2025;

- протоколом огляду місця події від 26.09.2025 у приміщенні моргу КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня»;

- протоколом допиту свідка ОСОБА_20 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_20 від 03.10.2025;

- протоколом допиту потерпілого ОСОБА_22 ;

- висновками судово-медичних експертиз;

- іншими матеріалами досудового розслідування у своїй сукупності;

Строк тримання під вартою ОСОБА_7 закінчується 24.12.2025, однак на даний час не відпали ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Про наявність вказаних ризиків свідчать наступні факти, зокрема:

- п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - підозрюваний ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинений ним злочин, може переховуватися від органу досудового розслідування та, в подальшому від суду. Слід також врахувати особливу суспільну небезпечність вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

А відтак наявні всі підстави вважати, що без застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, підозрюваний під страхом отримання максимального покарання, може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що унеможливить виконання завдань кримінального провадження які визначені у ст. 2 КПК України.

Також підозрюваний ОСОБА_7 в свою чергу не повідомив правоохоронні органи про вчинення кримінального правопорушення.

Встановлено, що запобігання ризикам переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та перешкоджання ним розгляду кримінального провадження, становить суспільний інтерес, який полягає в забезпеченні відправлення судочинства. Цей інтерес має превалюючи значення та виправдовує обрання підозрюваному запобіжного заходу у виді тримання під вартою та свідчить про те, що заявлений ризик у даному конкретному випадку вбачається;

- п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - вказаний ризик підтверджується тим, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, підозрюваний може незаконно впливати на свідків, які надали та можуть надати органу досудового розслідування беззаперечні показання, які підтверджують причетність ОСОБА_7 до вчинення вказаного кримінального правопорушення. На даний час, свідків у даному кримінальному провадженні не допитано безпосередньо в суді, та їх покази містять істотне значення в даному кримінальному провадженні, у зв?язку з чим ОСОБА_7 з метою уникнення кримінальної відповідальності може умовляннями та/або погрозами переконати останніх давати неправдиві покази щодо його причетності до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Також, варто звернути увагу суду на те, що підозрюваному надаються копії матеріалів до вказаного клопотання, в яких безпосередньо наявні допити свідків даного кримінального провадження з їх повними анкетними даними, мобільними номерами телефонів, а також адресами місць проживання, що дає всі підстави вважати, що останній матиме змогу при зустрічі, за допомогою мобільного чи інтернет-зв?язку, чинити вплив на останніх з метою відмови чи зміни їх показів на його користь.

Крім того, слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України - суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Обрання більш м`яких запобіжних заходів, таких як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, не забезпечить належної процесуальної поведінки підозрюваного ОСОБА_7 .

Єдиним запобіжним заходом, який здатен забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та унеможливить реалізацію вищевикладених ризиків є запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому наявна необхідність у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 .

Виходячи з вище викладеного, відповідно до вимог ч. 1 ст. 184 КПК України, орган досудового розслідування вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, зазначеним у статті 177 КПК України, та є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та незаконно впливати на свідків.

Враховуючи викладене вище, в органу досудового розслідування є всі достатні та обґрунтовані підстави вважати, що будь-який інший запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_7 , тому відносно останнього необхідно продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, що необхідно для виконання завдання кримінального судочинства, передбаченого ст. 2 КПК України та унеможливлення настання вказаних ризиків.

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року задоволено клопотання начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_11 , погоджене прокурором Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_12 , про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 23.02.2026 року включно.

З такими висновками частково погоджується і колегія суддів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити:

1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що приймаючи рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , слідчим суддею належним чином дотримані зазначені вимоги закону.

Так, під час судового розгляду слідчий суддя з`ясував, що наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, підтверджується на даному етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

У даному кримінальному провадженні зв`язок підозрюваного ОСОБА_7 із інкримінованим йому кримінальним правопорушенням підтверджується наявними у кримінальному провадженні доказами, сукупність яких дає підстави вважати, що причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину є обґрунтованою.

Викладені в апеляційній скарзі доводи захисника ОСОБА_9 про відсутність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки слідчий суддя правильно встановив, що наведені у клопотанні дані, виклад яких зроблено з посиланням на матеріали кримінального провадження, свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Зокрема, обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується зібраними у ході досудового розслідування доказами, а саме: протоколом огляду місця події від 23.09.2025 на території ПП «Техно Фіт»; протоколом обшуку від 23.09.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_21 , від 23.09.2025; протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_21 від 23.09.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_17 , від 23.09.2025; протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_17 від 23.09.2025; протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 24.09.2025; протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_7 від 24.09.2025; протоколом огляду цифрового носія інформації від 24.09.2025; протоколом огляду на території ПП «Техно Фіт»; протоколом допиту свідка ОСОБА_18 від 24.09.2025; протоколом допиту свідка ОСОБА_19 від 24.09.2025; висновком спіральної комп`ютерної томографії головного мозку без контрастного підсилення від 23.09.2025; протоколом огляду місця події від 26.09.2025 у приміщенні моргу КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня»; протоколом допиту свідка ОСОБА_20 ; протоколом пред`явлення особи для впізнання за участю свідка ОСОБА_20 від 03.10.2025; протоколом допиту потерпілого ОСОБА_22 ; висновками судово-медичних експертиз; іншими матеріалами досудового розслідування у своїй сукупності.

Вагомість наявних доказів вчинення підозрюваним кримінального правопорушення доведена у клопотанні та сумнівів не викликає.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, журналу судового засідання, на основі наданих слідчим матеріалів, які обґрунтовують клопотання, слідчий суддя дослідив клопотання і матеріали, які його обґрунтовують, та правильно встановив, що зазначені у клопотанні обставини підозри мають місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю доказів, які приведені у клопотанні слідчого та доданих до нього матеріалах.

Враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то з огляду на вищенаведені дані, у колегії суддів наявні підстави для висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення винуватості чи її відсутності у особи за вчинення злочину, доведення чи не доведення винуватості особи, з метою досягнення таких висновків, які необхідні суду при постановленні вироку, а з тією метою, щоб визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07- Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського Суду з прав людини, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

З наведених підстав, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому злочину та відсутність у сторони обвинувачення доказів, є передчасними та такими, що підлягають вирішенню під час розгляду кримінального провадження по суті.

Слідчим суддею досліджено доводи клопотання слідчого щодо обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попереднього судового рішення про тримання ОСОБА_7 під вартою та встановлено, що необхідно провести ряд слідчих та процесуальних дій, без проведення яких закінчення досудового розслідування є неможливим.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про продовження їх існування, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, на тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, а також з огляду на характер, наслідки та суспільну небезпечність кримінального правопорушення, у вчиненні яких він підозрюється.

Зокрема, наявні в матеріалах кримінального провадження докази і обставини, на які посилається слідчий у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, та незаконно впливати на свідків, експертів, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України, в сукупності із вищезазначеними обставинами, слідчий суддя врахував дані про особу підозрюваного, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти ризикам, які зазначені у клопотанні слідчого.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою та продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

З урахуванням вказаного, на думку колегії суддів, слідчий суддя дійшов правильного висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 виняткового запобіжного заходу, оскільки встановлені судом обставини свідчать про те, що на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які не зменшилися з часу застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та жоден із більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не зможе запобігти таким ризикам.

Даних, які б унеможливлювали подальше тримання ОСОБА_7 під вартою, матеріали судового провадження не містять та колегією суддів не встановлено.

З наведеного убачається, що слідчим суддею враховано обставини справи в сукупності з даними про особу підозрюваного, які вказують на можливість останнього вчиняти дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, в зв`язку з чим щодо ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою, який, на думку колегії суддів, в сукупності з існуючими ризиками, тяжкістю інкримінованого йому злочину та його наслідками, даними про особу підозрюваного, є обґрунтованим, та підстав для застосування щодо підозрюваного іншого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, колегія суддів не вбачає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, колегією суддів перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження тримання під вартою, при цьому врахував дані про особу підозрюваного, дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Так, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , характер та обставини інкримінованого йому діяння, дані про особу підозрюваного у сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що слідчим у клопотанні доведено продовження існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування, колегія суддів бере до уваги, що існує ймовірність того, що ОСОБА_7 з метою уникнення від покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, вчинить дії щодо ухилення від органу досудового розслідування та суду.

Надаючи оцінку можливості впливу на свідків та інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні, колегія виходить із передбаченої КПК України процедури отримання, зокрема, показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме: спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обгрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обгрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

За таких обставин, ризик впливу на свідків та інших підозрюваних існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та підозрюваних та дослідження їх судом.

Викладені в апеляційній скарзі захисника доводи про недоведеність наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, є безпідставними, оскільки слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу, при цьому дослідив належним чином всі матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком слідчого судді про відсутність підстав для визначення застави підозрюваному ОСОБА_7 , та вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про можливість у даному провадженні, з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, визначити підозрюваному ОСОБА_7 у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України розмір застави.

Так, як убачається з положень ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України передбачено випадки, за яких слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, серед яких вчинення злочину, який спричинив загибель людини.

У той же час, як убачається із аналізу положень ч. 4 ст. 183 КПК України, можливість слідчого судді не визначати розмір застави у визначених цією нормою випадках, є правом слідчого судді, а не його обов`язком.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (рішення у справі «Вренчев проти Сербії» п. 76).

Автоматична відмова в застосуванні застави без здійснення судового контролю є несумісною з вимогами пункту 3 статті 5 Конвенції (рішення у справі "S.B.C. v. the UK" п. п. 23-24).

Крім того, як зазначає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються (справа «Ткачов проти України» від 13.12.2007, «Єлоєв проти України» від 06.11.2008).

З плином часу, інтереси слідства стають недостатніми для обґрунтування тримання підозрюваного під вартою: за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевірок, отриманню показань («Клоот проти Бельгії» (Clooth v. Belgium), § 44)

На переконання колегії суддів, у поданому клопотанні слідчим та слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі не доведено, що з плином часу продовжують існувати ті ж підстави, які існували на момент застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення йому застави.

З урахуванням наведеного у сукупності, враховуючи обставини інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та позицію підозрюваного, беручи до уваги процесуальну поведінку підозрюваного, дані про його особу, ту обставину, що він утримується під вартою з 24.09.2025 року без права внесення застави та хоча ризики непроцесуальної поведінки підозрюваного продовжують існувати, проте, інтенсивність встановлених ризиків з плином часу певною мірою знизилася, колегія суддів вважає за можливе у даному випадку визначити підозрюваному розмір застави.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні. Розмір застави повинен визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховувати той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

Разом з цим, при визначенні розміру застави слід не допускати встановлення такого її розміру, що є завідомо непомірним для особи та призводить до неможливості виконання застави. З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Ураховуючи дані про особу підозрюваного, його репутацію, майновий та сімейний стан, вік та стан здоров`я, інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а також беручи до уваги ту обставину, що ризики непроцесуальної поведінки підозрюваного продовжують існувати, проте, інтенсивність встановлених ризиків з плином часу певною мірою знизилася, колегія суддів приходить до висновку про необхідність визначення ОСОБА_7 застави у розмірі 2 000 000 гривень у національній грошовій одиниці, з покладенням на підозрюваного обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у межах строку досудового розслідування.

На переконання колегії суддів, такий розмір застави буде співмірним з існуючими в кримінальному провадженні ризиками та в разі її внесення зможе забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та виконання ним обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

За таких обставин, виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого задовольнити частково, та продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою у межах строку досудового розслідування до 23.02.2026 року, із визначенням застави, що становить 2 000 000 гривень у національній грошовій одиниці, та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, у випадку внесення застави, строком до 23.02.2026 року.

Керуючись ст.ст.177, 178, 179, 182, 183, 194, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 23 грудня 2025 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання начальника відділення розслідування злочинів, скоєних проти життя та здоров`я особи, СВ Вишгородського РУП ГУНП в Київській області капітана поліції ОСОБА_11 , погоджене прокурором Вишгородської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_12 , про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000821 від 23.09.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - задовольнити частково.

Продовжити щодо підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою у межах строку досудового розслідування, до 23 лютого 2026 року включно.

Визначити підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в розмірі 2 000 000 (два мільйони) гривень у національній грошовій одиниці.

Застава може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду (м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, код ЄДРПОУ суду 42258617, банк ГУ ДКС України в місті Києві, код банку - 820172, номер рахунку за стандартом IBAN: UA1082186).

У разі внесення застави у визначеному судом розмірі, вважати, що до підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано запобіжний захід у виді застави.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на підозрюваного ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду за першою вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому він проживає - м. Вишгород, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора та суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками та іншими особами у даному кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідного органу державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Термін дії обов`язків, покладених судом, у разі внесення застави, обчислювати з дня внесення застави до 23 лютого 2026 року включно.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні.

Роз`яснити підозрюваному, що у разі внесення застави у визначеному в даній ухвалі розмірі оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення застави на розрахунковий рахунок Київського апеляційного суду, має бути наданий уповноваженій особі ДУ «Київський слідчий ізолятор» чи іншої установи де підозрюваний перебуває під вартою.

Після отримання та перевірки протягом одного дня документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена особа ДУ «Київський слідчий ізолятор» чи іншої установи де підозрюваний перебуває під вартою негайно має здійснити розпорядження про звільнення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти та повідомити усно і письмово слідчого, прокурора та слідчого суддю.

У разі внесення застави та з моменту звільнення підозрюваного з-під варти внаслідок внесення застави, визначеної в даній ухвалі, підозрюваний зобов`язаний виконувати покладені на нього обов`язки, пов`язані із застосуванням запобіжного заходу у вигляді застави.

З моменту звільнення з-під варти, у зв`язку з внесенням застави, підозрюваний ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважається таким до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Роз`яснити підозрюваному ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також якщо підозрюваний, будучи належним чином повідомлений, не з`явиться за викликом слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомить про причини своєї неявки, або якщо порушить інші покладені на нього при застосуванні застави обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3