Житомирський апеляційний суд
Справа №283/2222/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/907/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м. Житомирі матеріали контрольного судового провадження №283/2222/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 листопада 2025 року включно, без визначення розміру застави,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з носінням електронного засобу контролю та покласти на нього обвязки, визначені ч.5 ст.194 КПК України. Вважає ухвалу незаконною та негрунтованною. Вказує, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які посилається прокурор, недоведені. Вважає, що судом не встановлено обставин, які б свідчили, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 . Зазначає, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який характеризується позитивно, має постійне місце проживання, оружений та має на утриманні неповнолітню дитину.

Ухвалою Малинського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 21 листопада 2025 року включно.

Своє рішення суд обґрунтував тим, що в провадженні суду перебуває кримінальне провадження №0000186 за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України.

Під час судового засідання прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави, посилаючись на те, що строк дії запобіжного заходу спливає, проте судовий розгляд по суті не розпочато, а ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, що свідчить про неможливість запобігання вказаним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України, яке відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до десяти років. Ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися, вони є обгрунтованими та продовжують існувати, суд дійшов висновку про неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а тому вважав за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце судового розгляду, надав клопотання про проведення апеляційного розгляду у його відсутності.

Захисник ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомлений про час, дату та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явився, хз власних технічних засобів на відеоконференцію також не підключився, клопотання про відкладення апеляційного розгляду не надавав.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів вважає можливим проводити апеляційний розгляд у відсутності не з`явившихся осіб, участь яких не є обов`язковою під час апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно досліджено обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Так, ризик можливого переховування від суду обґрунтований тим, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі до 10 років, також ОСОБА_8 після події намагався зникнути з місця події, однак був виявлений працівниками УПП в Житомирській області, що об`єктивно підсилює процесуальний ризик можливого переховування останнього від органів досудового розслідування та суду.

Ризик можливого незаконного впливу на потерпілих, свідків в даному провадженні обгрунтований тим, що з метою уникнення відповідальності за кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується останній, він може вчиняти спроби незаконного впливу на вказаних осіб у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Крім того, слід взяти до уваги і обставини інкримінованого кримінального правопорушення, що свідчать про можливість вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень (тяжке правопорушення, що призвело до настання смерті, скоєне в стані алкогольного сп`яніння, тощо).

За таких обставин, враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою до обвинуваченого та наявність зазначених ризиків, а саме: можливість переховування від суду; можливість незаконно впливати на потерпілих, свідків та інших осіб у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави відповідно до п.2 ч.4 ст.183 КПК України.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що ризики недоведені та судом не встановлено обставин, які б свідчили, що більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , колегія суддів вважає необгрунтованими з вищенаведених підстав, оскільки саме запобіжний захід у виді тримання під вартою сприяє запобіганню ризикам, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Доводи апелянта про те, що запобіжний захід у виді домашнього арешту зможе повною мірою запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки стороною захисту не наведено переконливих аргументів, які б свідчили про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи апелянта про те, що судом не враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений характеризується позитивно, має постійне місце проживання, оружений та має на утриманні неповнолітню дитину, колегія суддів вважає такими, що не впливають на правильність висновків суду при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, а тому підстав для її скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Малинського районного суду Житомирської області від 23 вересня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 21 листопада 2025 року включно, без визначення розміру застави без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :