ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/561/26 Суддя доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 5 ст. 407 КК України
УХВАЛА

Іменем України

09 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

за участю захисника ОСОБА_6 ,

за участю обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника на ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

встановила:

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року клопотання прокурора задоволено та продовжено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченому за ч.5 ст.407 КК України, строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою у ДУ «Харківський слідчий ізолятор» до 14 лютого 2026 року включно із визначенням суми застави у розмірі 181 680 (сто вісімдесят одна тисяча шістсот вісімдесят) грн. При внесенні визначеної суми застави ОСОБА_7 з-під варти звільнити та покласти на нього строком на два місяці обов`язки: прибувати до прокурора, суду за першим викликом; зі встановленою періодичністю прибувати до визначеної командуванням військової частини особи з метою контролю за поведінкою військовослужбовця; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання: АДРЕСА_1 ; здати на зберігання до ГУ ДМС України в Харківській області закордонний паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_7 , інші документи, які дають право на виїзд та в`їзд до України; утримуватися від спілкування із свідками ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 . Відповідно до вимог ст.182 КПК України, роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі не виконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави.

На вищевказану ухвалу захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу якою просить скасувати ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року в частині визначення розміру застави та визначити обвинуваченому заставу у розмірі 40 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що визначений ухвалою суду першої інстанції розмір застави є надто великим для сім`ї обвинуваченого та не може бути сплачений самим обвинуваченим ОСОБА_7 . Доводи прокурора щодо наявності ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, є безпідставними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Додатково сторона захисту стверджує, що обвинувачений не є суспільно-небезпечною особою, має постійне місце проживання, дружину та матір похилого віку, стан здоров`я ОСОБА_7 за час перебування під вартою значно погіршився, має низку хронічних захворювань.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник підтримували вимоги апеляційної скарги в повному обсязі.

Захисник ОСОБА_6 звернув увагу колегії суду, що визначений розмір застави обвинуваченому є надто великий, тому відсутня можливість обвинуваченому та його сім`ї її сплатити. Крім того, обвинувачений має ряд захворювань, який унеможливлює його перебування під вартою.

Прокурор до початку судового засідання подав до канцелярії Харківського апеляційного суду подав заяву, суть якої зводиться до того, що просив суд розглянути апеляційну скаргу сторони захисту за його відсутності, заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, заслухавши учасників по даній справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь - яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованих ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до положень ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Колегія суддів вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим та вмотивованим, мотиви прийнятого рішення є такими, що відповідають вимогам статей 193-194, 196, 199 КПК України, пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та практиці Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Суд апеляційної інстанції приймає до уваги, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Колегія суддів, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення кримінального правопорушення, може вдатися до відповідних дій.

Колегія суддів критично оцінює доводи сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки вони спростовуються матеріалами кримінального провадження та характером інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення. Обвинувачення за ч.5 ст.407 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення яких передбачене суворе покарання, що саме по собі збільшує ризик переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Посилання захисника на наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, сімейних зв`язків та позитивних соціальних характеристик не можуть бути вирішальними підставами для зменшення визначеного розміру застави, оскільки такі обставини враховувалися судом першої інстанції, однак не нівелюють наявних ризиків, встановлених судом, та не гарантують належної процесуальної поведінки обвинуваченого у разі його звільнення з-під варти.

Доводи сторони захисту щодо незадовільного стану здоров`я ОСОБА_7 колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у обвинуваченого таких захворювань, що унеможливлюють його перебування в умовах слідчого ізолятора. Водночас відсутні дані про ненадання обвинуваченому необхідної медичної допомоги в установі попереднього ув`язнення.

Крім того, відповідно до статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України. Крім того, сторона захисту має право звертатися з відповідними клопотаннями про забезпечення лікування до адміністрації установи, де ОСОБА_7 перебуває під вартою, та у випадку відсутності відповідного реагування з боку посадових осіб адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» оскаржувати такі дії чи бездіяльність у встановленому законом порядку.

Що стосується тверджень захисника про надмірність визначеного судом першої інстанції розміру застави, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст.182 КПК України розмір застави визначається з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, а також з метою забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків.

Колегія суддів також враховує, що визначений судом першої інстанції розмір застави не є таким, що виходить за межі, встановлені законом, та відповідає принципу розумності й співмірності, оскільки покликаний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та мінімізувати встановлені судом ризики. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника не містять обґрунтованих підстав, які б свідчили про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при визначенні розміру застави.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно зі сформованою практикою Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного та обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»). Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім цього, у рішенні ЄСПЛ у справі «Феррарі-Браво проти Італії» №9627/81 від 14 березня 1984 року суд зазначив, що «питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, ставити не можна, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому має й тримання під вартою»; у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 23 жовтня 1994 року «факти, які є причиною виникнення підозрі не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування вирок) чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процес) кримінального розслідування».

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які є підставами для скасування ухвали суду, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану в справах «Салов проти України» від 06 вересня 2005 року (заява №65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року (заява №63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року (заява №4909/04; пункт 58), відповідно до якої: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності застосування меншого розміру застави обвинуваченому ОСОБА_7 . З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченогопід час апеляційного розгляду не встановлено.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, ст.ст. 176-206, ст.ст. 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу захисника, - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 17.12.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: