Провадження №1-кп/127/1101/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365-2 Кримінального кодексу України, відомості про які внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2025 за № 0000030,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365-2 Кримінального кодексу України (далі КК).

Прокурор вважав за можливе призначити судовий розгляд у кримінальному провадженні на підставі обвинувального акту.

Захисник обвинуваченого заявила клопотання про звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

ОСОБА_5 проти його звільнення від кримінальної відповідальності не заперечував та підтримав клопотання, подане його захисником.

Прокурор проти звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не заперечував.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, зокрема, про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 5-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 286 КПК регламентовано, що якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 284 КПК кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Зі змісту частини першої статті 285 КПК випливає, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Пунктом 3 частини першої статті 49 КК визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 станом на 29.08.2025 перебував на посаді державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації». Відповідно до ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор здійснює повноваження у сфері державної реєстрації прав.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає правові засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов?язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом: відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєтрації прав, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов?язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов?язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником; під час проведення реєстраційних дій обов?язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених, документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень; відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості; присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об?єкту нерухомого майна у випадках, передбачених цим законом; виготовляє електронні копи документів, поданих у паперовій формі, та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному, розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); формує за допомогою Державного реєтру прав документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєтрації прав.

Також, постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 затверджено Порядок державної реєстрацї прав на нерухоме майно та їх обтяжень, яким визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов?язки суб?єктів у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до пункту 12 Порядку розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам, законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєтрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєтрації прав.

Відповідно до пункту 40 Порядку державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком.

Таким чином, в силу вищезазначених нормативно-правових актів державний реєстратор здійснює свою професійну діяльність у сфері надання публічних послуг, а саме проведення державної реєстрації, яка спрямована на захист та забезпечення умов для реалізації інтересів фізичних та юридичних осіб, породжує настання наслідків правового характеру, форма і порядок надання яких визначено державою.

У 2018 році ОСОБА_5 , будучи обізнаним у своїх службових обов`язках та вимогах законодавства, що регламентують його діяльність, як державного реєстратора, при здійсненні своєї професійної діяльності, пов?язаної з наданням публічних послуг, вчинив зловживання своїми повноваженнями, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам окремих громадян, при наступних обставинах.

Так, у 2018 році (точної дати в ході досудового розслідування не встановлено), але не пізніше 29.08.2018 до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_5 звернулась невстановлена досудовим розслідуванням особа з проханням здійснити реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровий номер :01:000:0183 площею 2,9466 га, яка розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району (на даний час Теплицької селищної ради Гайсинського) району Вінницької області за ОСОБА_6 , в якості підстави для внесення до Державного реєтру речових прав на нерухоме майно відомостей про виникнення права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_6 надала ОСОБА_5 копію неіснуючого документа, а саме: свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до зазначених у ньому реквізитів - від 17.08.2018 та до якого внесено відомості про те, що на підставі заповіту від 06.12.1994 за реєстровим номером 19 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Мишарівське» села Мишарівка Теплицького району Вінницької області, розміром 2,94 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі належного спадкодавцю згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0170820 (спадкова справа 95/2018) зареєстровано за № 863, доданого невідомою особою до заяви, на підставі якої виникло право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_6 , (рішення № 42788786 від 31.08.2018, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна № 237).

Після чого, 31.08.2018 о 13:21 год ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем знаходженням Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєтрації», за адресою: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, буд.82, оф. 7/5, зловживаючи своїми повноваженнями, без наявності відповідних правовстановлюючих документів, не вживши заходів щодо встановлення відповідності заявлених прав і поданих отриманих документів вимогам законодавства, під час здійснення професійної діяльності, пов?язаної із наданням публічних послуг та державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, діючи умисно, розуміючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання їх наслідків, з метою отримання неправомірної вигоди, в порушення вимог ст. ст. 3, 10, 23, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, без наявності правових підстав прийняв рішення № 42788786 (з відкриттям розділу вперше) та здійснив у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за допомогою власного захищеного носія, інформації (ключа) реєстрацію за ОСОБА_6 (за відсутності та без відома самої ОСОБА_6 ) права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0183 площею 2,9466 га, яка розташована на території Маломочульської сільської ради Теплицького району (на даний час Теплицької селищної ради Гайсинського) району Вінницької області, використовуючи для цього копію неіснуючого документа, а саме: свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до зазначених у ньому реквізитів - від 17.08.2018 та до якого внесено відомості про те, що на , підставі заповіту від 06.12.1994 за реєтровим номером 19 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Мишарівське» села Мишарівка Теплицького району Вінницької області, розміром 2,94 та ів умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі належного спадкодавшю згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН №0170820 (спадкова справа 95/2018) зареєстровано за №863, доданого невідомою особою до заяви, на підставі якої виникло право власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_6 , (рішення № 42788786 від 31.08.2018, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна № 237). В результаті вказаних кримінально-протиправних дій, державний реєстратор речових прав на нерухоме майно Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» ОСОБА_5 спричинив шкоду законному власнику вищевказаного майна ОСОБА_8 на загальну суму 111 781 грн. 05 коп., що з урахуванням положень підпункту 169.1.1 пункту 169.1 ст. 169 розділу IV, пункту 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України, ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», п. 3 примітки до ст. 364 КК України, складає суму, яка в сто і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян.

За наведеним фактом діяння ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за частиною першою статті 365-1 КК, за ознаками зловживання своїми повноваженнями державним реєстратором з метою отримання неправомірної вигоди, якщо це завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам або інтересам окремих громадян.

Відповідно до положень статті 12 КК ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального проступку.

Суд звертає увагу на те, що Верховний Суд України у пункті 1 постанови Пленуму № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» (далі Постанова від 23.12.2005) зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила злочин, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК, у порядку, встановленому КПК.

Закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого КК, та за наявності визначених у законі правових підстав, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 44 КК, а саме у випадках, передбачених цим Кодексом, а також на підставі закону України про амністію чи акта помилування.

У абзаці п`ятому пункту 2 наведеної Постанови від 23.12.2005 зазначено, що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення.

Згідно з роз`ясненнями, наданими в абзаці четвертому пункту 2 Постанови від 23.12.2005 підставою такого звільнення може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності).

З пред`явленого ОСОБА_5 обвинувачення убачається, що інкриміноване йому кримінальне правопорушення було вчинене 31.08.2018, тобто на час розгляду кримінального провадження судом минуло понад п`ять років з дня вчинення кримінального правопорушення. Отже, підставою для звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності є настання певної події, а саме закінчення строків давності на час розгляду кримінального провадження судом.

Вирішуючи питання щодо наявності умов для звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності суд враховує таке.

Як вже суд зазначив вище, сторона обвинувачення під час досудового розслідування дійшла до переконання, що дії обвинуваченої слід кваліфікувати саме за частиною четвертою статті 358 КК.

Суд вже зазначив, що звільнення від кримінальної відповідальності це відмова держави від застосування щодо особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, установлених законом обмежень певних прав і свобод шляхом закриття кримінальної справи, яке здійснює суд у випадках, передбачених КК, у порядку, встановленому КПК.

Суд також вважає за доцільне зауважити, що Верховний Суд (далі ВС) в ухвалі від 13.06.2019 (справа № 322/5602/13-к) зазначив, що застосування положень кримінального закону про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності для суду є обов`язковими. Тобто положення статті 49 КК носять імперативний характер та у разі встановлення судом закінчення цього строку безпідставної відмови у звільненні від відповідальності процесуальним законом не передбачено, навіть якщо проти такого звільнення будуть заперечувати інші учасники судового розгляду, наполягаючи на завершенні розгляду пред`явленого обвинувачення винній особі в загальному порядку.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є притягнення особи як обвинуваченого та згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Аналогічний висновок зроблений ВС і у постанові від 29.05.2019 (справа № 287/359/14-к) та постанові від 19.11.2019 (справа № 345/2618/16-к).

При цьому у постанові від 19.11.2019 ВС додатково зауважив, що пунктом 1 частини другої статті 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Суд вже зазначив вище, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років.

За змістом зазначеної норми звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є обов`язковим і застосовується за таких умов: 1) вчинення особою кримінального правопорушення; 2) з дня вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили минули визначені частиною першою статті 49 КК строки давності; 3) особа не ухилялася від досудового слідства або суду; 4) особа до закінчення зазначених у частині першій статті 49 КК строків не вчинила нового кримінального правопорушення.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених частиною першою статті 49 КК, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Про обов`язок суду вирішити питання про звільнення особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, за наявності відповідних умов та підстав зазначив ВС і у постанові від 26.03.2020 (справа № 730/67/16-к).

У постанові від 18.02.2025 (справа № 712/8174/23) ВС зазначив, що положення статті 49 КК не передбачають дискреції суд зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за наявності законних підстав. Якщо провадження закривається на підставі закінчення строків давності за ініціативою та згодою особи, суд не може і не повинен констатувати факт її вини.

Отже, зважаючи на ту обставину, що строк, передбачений пунктом 3 частини першої статті 49 КК, сплинув ще до направлення обвинувального акту до суду, тобто 01.09.2023, обвинувачений проти закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності не заперечував, інші правові застереження, які б свідчили про неможливість такого звільнення, в судовому засіданні встановлені не були, тому суд дійшов до переконання, що клопотання сторони захисту слід задовольнити.

Відповідно до приписів частини другої статті 124 КПК витрати на залучення експерта суд стягує з обвинуваченого на користь держави у разі ухвалення обвинувального вироку.

Однак суд враховує висновок ВС, зроблений у постанові від 12.09.2022 (справі № 203/241/17), згідно з яким, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності, то процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, в тому числі й витрати на проведення експертизи, не стягуються з особи, кримінальне провадження щодо якої закрито на цій підставі, а відносяться на рахунок держави, окрім витрат, пов`язаних, зокрема, із залученням експерта стороною захисту.

Враховуючи, що суд дійшов до переконання про доцільність звільнення ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає, що судові витрати у даному кримінальному провадженні слід покласти на державу.

Керуючись статтями 284, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною першою статті 365-2 Кримінального кодексу України, на підставі пункту 3 частини першої статті 49 Кримінального кодексу України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 365-2 Кримінального кодексу України, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2025 за № 0000030, закрити.

Витрати на залучення експертів під час досудового розслідування в сумі 4240 (чотири тисячі чотириста сорок) гривень 80 копійок покласти на державу.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: