ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3176/25 Справа № 208/9218/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Заводського районного суду міста Кам?янського від 10 вересня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 286-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 листопада 2025 року включно, без визначення застави, -

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Ухвалою Заводського районного суду міста Кам?янського від 10 вересня 2025 року обвинуваченому за ч. 4 ст. 286-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 листопада 2025 року включно. В задоволенні клопотання адвоката відмовлено.

Доводи апеляційної скарги:

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду 1-ї інстанції, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу разом з клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Заводського районного суду міста Кам`янського по справі №208/9218/24 від 10 вересня 2025 року, оскільки судовий розгляд проводився у вигляді відеоконференції, і суд оголосив лише резолютивну частину ухвали, а повний текст ухвали будо доставлено захиснику обвинуваченого через електронний кабінет суду лише 16.09.2025 р., що позбавило його можливості дотриматися процесуальних термінів.

В апеляційній скарзі просить скасувати оскаржувану ухвалу від 10 вересня 2025 року Заводського районного суду міста Кам`янського по справі №208/9218/24, якою продовжено відносно обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , року народження, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 07 листопада 2025 року включно, та відмовлено у клопотанні адвоката. Постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_8 запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме особисте зобов`язання та направити його за місцем служби.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що оскаржена ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою та не вмотивованою, постановленою в супереч вимог Кримінально процесуального кодексу. Вважає, що судом не зазначено жодного доказу, на підставі якого суд робив свої висновки про необхідність подальшого тримання ОСОБА_8 під вартою, не враховано та не обґрунтовано можливості застосування до останнього більш м`якого запобіжного заходу.

Вважає, що суд, крім загальної фрази, нічим не мотивував свою позицію, адже підсудний є військовим, який отримав важкі травми, жодних негативних характеристик немає, йому потрібне лікування та реабілітація яких він позбавлений, відповідно негативні наслідки від обраної міри запобіжного заходу можуть мати місце саме для підсудного, а не для суспільства.

Зауважує, що за вимогами діючого законодавства він не має можливості виїхати за межі України та має діяти відповідно до Статуту та виконувати розпорядження командира, тому висновок суду, що тільки тримання під вартою ОСОБА_8 , забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, є хибним.

Наголошує, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та зазначені прокурором у клопотання не знайшли свого підтвердження та грунтуються на припущеннях.

Апелянт наголошує, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для обрання запобіжного заходу.

Звертає увагу, що обвинувачений під час обрання йому запобіжного заходу заперечив проти обрання відносно нього такого запобіжного заходу як тримання під вартою, посилаючись на те, що він не є особою, яка керувала транспортним засобом в момент ДТП, та не порушував ПДР України.

Наполягає, що в матеріалах кримінального провадження відсутня обґрунтована підозра у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення та докази, які беззаперечно підтверджують вину останнього.

Звертає увагу, що ОСОБА_8 є інвалідом другої групи по зору, тобто втратив зір на одне око внаслідок мінно вибухового поранення при виконанні бойового завдання і зараз потребує корекції зору, тому що стан його зору погіршився внаслідок утримання під вартою більше року, і тепер є загроза втрати зору.

Позиції сторін в суді :

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 просили поновити строк на апеляційне оскарження та задовольнити апеляційну скаргу захисника обвинуваченого з підстав, наведених у ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника обвинуваченого, ухвалу суду 1-ї інстанції просив залишити без змін.

Висновки суду:

Перевіривши матеріали справи, дослідивши клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про дотримання захисником обвинуваченого строку апеляційного оскарження, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст.117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої сторони.

Під поважними причинами необхідно розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежали від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк. У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави.

Відповідно до ст. 395 КПК України апеляційна скарга може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК України постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України.

Аналогичну правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18).

З апеляційною скаргою захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 звернувся безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду 19 вересня 2025 року, тобто з пропуском 5-денного строку на оскарження ухвали суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів контрольного кримінального провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та постановлення судом першої інстанції оскаржуваної ухвали відбулися 10 вересня 2025 року. Натомість, цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення. Згідно інформації наявної в ЄДРСР повний текст рішення надіслано судом 15 вересня 2025 року та забезпечено надання загального доступу 16 вересня 2025 року.

З огляду на зазначене та виходячи з положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення права скаржника на доступ до правосуддя та пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України про забезпечення права на апеляційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках, апеляційний суд вважає наведені апелянтом причини для поновлення строку на апеляційне оскарження поважними, а відтак пропущений строк на апеляційне оскарження ухвали судді Заводського районного суду м. Кам`янського від 10 вересня 2025 року слід поновити, як такий, що пропущений не з вини апелянта, і розцінює обставини, на які він посилається, як поважні.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Нормами частини 2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів перевіряє дотримання судом вимог ст.ст. 177, 178, 194 КПК України і бере до уваги сукупність усіх чинників і обставин, передбачених зазначеними нормами кримінального процесуального закону.

Відповідно до наданих матеріалів, колегією суддів встановлено, що у провадженні Заводського районного суду міста Кам?янського перебуває кримінальне провадження №00000444 від 24.06.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Згідно з даними реєстру матеріалів досудового розслідування вказаного кримінального провадження, ОСОБА_8 був затриманий 24 червня 2024 року.

02 липня 2024 року слідчим суддею Красноармійський міськрайонний суд Донецької області щодо підозрюваного ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 дні, тобто до 22 серпня 2024 року, без визначення альтернативного запобіжного заходу у виді застави, який в подальшому було неоднократно продовжено.

Ухвалою Заводського районного суду міста Кам?янського від 10 вересня 2025 року обвинуваченому за ч. 4 ст. 286-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 листопада 2025 року включно.

Судом першої інстанції враховано, що заявлені прокурором ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, не зменшилися на теперішній час, та враховуючи особистість обвинуваченого, вагомість доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_8 до скоєння інкримінованого злочину, а також враховуючи тяжкість злочину, за яке передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від семи до десяти років, суд прийшов до висновку, що застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не забезпечить виконання обвинуваченому процесуальних обов`язків.

Жоден з більш м`яких запобіжних заходів, на переконання суду, не здатен в повній мірі нівелювати визначені вище ризики, а саме не зможе утримати обвинуваченого від переховування від органу досудового розслідування та суду; знищення, схованя або спотворення будь-яких із речей чи документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконного впливу на свідків, у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджанню кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою. Проте обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні особливо тяжкого злочину в сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Тож, апеляційні доводи апелянта в цій частині колегія суддів вважає необґрунтованими.

Ураховуючи викладене, а також практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, оскільки прокурор довів наявність ризику переховування від суду з урахуванням тяжкості покарання за інкримінований злочин, який не зменшився, та у сукупності з іншими встановленими обставинами, колегія суддів вважає, що вказане виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів звертає увагу, що відсутність на даний час фактів втечі обвинуваченого, не свідчить про неможливість вчинення ним цих дій в подальшому. Фактично, належна процесуальна поведінка обвинуваченого та відсутність спроб реалізації ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, зумовлені не його високими моральними якостями, а дієвістю обраного запобіжного заходу.

Підстав, які б виключали можливість застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не вбачається, доказів на підтвердження неможливості на даний час перебування ОСОБА_8 під вартою суду не надано.

При цьому, доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та їх існування на час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_8 є необґрунтованими, оскільки зазначені ризики вказані у клопотанні прокурора з їх обґрунтуванням, а судом 1-ї інстанції надано обґрунтовану та повну оцінку заявленим прокурором ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України та встановлені в ухвалі суду 1-ї інстанції саме ті ризики, які продовжують існувати.

Крім того ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірної можливості здійснення обвинуваченими зазначених дій. Наразі правослухняна поведінка обвинуваченого зумовлена виключно дієвістю обраного запобіжного заходу, а не високими моральними якостями.

Так, ризик переховування обвинуваченого від суду є підтвердженим, оскільки тяжкість імовірного покарання можна вважати істотним фактором на підтвердження цього ризику.

Крім того, колегія суддів зазначає, що в умовах воєнного стану обвинувачений може ухилятись від явки до суду, чим можуть бути створені перешкоди для судового розгляду справи упродовж розумного строку.

Апеляційний суд зазначає, що судове слідство ще триває, остаточного рішення не ухвалено, та свідків судом не допитано, тому у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який, може вжити протиправних заходів з метою впливу на свідків для їх зміни показань.

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, підтверджується тим, що обвинуваченому загрожує покарання до 12 років позбавлення волі, з метою ухилення від покарання у разі визнання його винним або від кримінального переслідування існує реальна можливість вчинення останнім, який є військовослужбовцем, в разі не застосуванням запобіжного заходу, не пов`язаного з утриманням під вартою, злочину, передбаченого ст. 408 КК України тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, а також нез`явлення з тією самою метою на службу.

Колегія суддів зазначає, що чинний КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково, тобто, поза всяким сумнівом, здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні надалі, а тому доводи про необґрунтованість заявлених ризиків є хибними.

Судом першої інстанції взято до уваги вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України та вірно зазначено, що оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення наслідком, якого є загибель людини, суд одночасно із продовженням строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає йому запобіжний захід у вигляді застави та її розмір, ураховуючи встановлені підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, а також те, що визначення альтернативного запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду.

Не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги факти того, що обвинувачений раніше не судимий, має стійкі соціальні зв`язки, є інвалідом другої групи, адже вони не спростовують і не зменшують достатньою мірою ризики, що стали підґрунтям для застосування та продовження саме такого запобіжного заходу ОСОБА_8 . Крім того, вказані обставини не стали запобіжником вчинення кримінального правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому.

Апеляційний суд наголошує, що вирішуючи питання необхідності продовження запобіжного заходу, слід виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не лише права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як потерпілого, так і суспільства в цілому.

Розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд апеляційної інстанції виходить з того, що: особисте зобов`язання не забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого з огляду на тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких він обвинувачуються та не зможе запобігти встановленим ризикам, заяв про взяття на поруки обвинуваченого ОСОБА_8 до суду не надходило; домашній арешт, з огляду на інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення, не є дійовим запобіжним заходом щодо обвинуваченого, оскільки ОСОБА_8 перебуваючи на свободі може негативно впливати на свідків в даному кримінальному провадженні та усвідомлюючи ступінь кримінального правопорушення та тяжкість понесення покарання у разі визнання його вини може переховуватись від суду.

Враховуючи наведене, підстав для застосування судом щодо обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо недоведеності стороною обвинувачення підозри та складу інкримінованих кримінальних правопорушень ОСОБА_8 , колегія суддів залишає без розгляду, оскільки такі не є предметом розгляду в розумінні положень ст. 422-1 КПК України. Питанням доведеності обвинувачення суд 1-ї інстанції має дати оцінку при ухваленні рішення по суті в нарадчій кімнаті.

Колегія суддів не вбачає на даний час надмірної тривалості тримання обвинуваченого під вартою, оскільки приймає до уваги тяжкість пред`явленого ОСОБА_8 обвинувачення з сукупністю ризиків, які продовжують існувати. Тому, таке обмеження права ОСОБА_8 на свободу колегія суддів вважає таким, що не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують ознаки суспільного інтересу, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають принцип поваги до особистої свободи.

Тож, суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного розгляду вважає, що судом 1-ї інстанції правильно встановлено, що інший, менш суворий запобіжний захід, не зможе забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, що випливають зі змісту ст. 177 КПК України. І тримання обвинуваченого під вартою в повній мірі відповідає меті, з якою застосовується цей вид запобіжного заходу.

Фактично подана апеляційна скарга викликана самим лише недосягненням бажаного результату у виді звільнення ОСОБА_8 з під варти, що в жодному випадку не може бути підставою для зміни чи скасування обраного запобіжного заходу.

З урахуванням наданих матеріалів та встановленого в ході апеляційного розгляду, колегія суддів вважає рішення суду 1-ї інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, а висновок про необхідність продовження строку тримання під вартою правильним, обмеження права обвинуваченого на свободу в цьому випадку є виправданим та необхідним, через неможливість в жодний інший спосіб запобігти ймовірній реалізації ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, і забезпечити виконання ним своїх процесуальних обов`язків.

Підстав для скасування оскаржуваної ухвали та зміни запобіжного заходу у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт колегія суддів не вбачає, та вважає оскаржене рішення суду законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були підставою для скасування або зміни ухвали суду, колегією суддів не встановлено. Тому апеляційні вимоги захисника обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити захиснику ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , строк на апеляційне оскарження ухвали Заводського районного суду міста Кам?янського від 10 вересня 2025 року.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду міста Кам?янського від 10 вересня 2025 року, якою обвинуваченому за ч. 4 ст. 286-1 КК України ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено запобіжний захід тримання під вартою на 60 днів, тобто до 07 листопада 2025 року включно, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4