ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року

м. Київ

справа № 646/9090/23

провадження № 51 - 1406 км 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

його захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене

до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002529

від 08 вересня 2023 року, щодо

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Куп`янськ Харківської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до вимог ст. 89

КК України раніше не судимого,

за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України,

за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 - адвоката

ОСОБА_7 на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова

від 05 грудня 2024 року та вирок Харківського апеляційного суду від 18 березня

2025 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.

Прийнято рішення щодо речових доказів, процесуальних витрат і заходів забезпечення кримінального провадження.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за таких обставин.

07 вересня 2023 року близько 21 години 30 хвилин ОСОБА_6 у гаражі на території домоволодіння АДРЕСА_1 вживав спиртні напої разом зі своєю співмешканкою ОСОБА_8 , в ході чого між ними виник конфлікт на ґрунті ревнощів.

Під час цього конфлікту в ОСОБА_6 раптово виник умисел, спрямований

на позбавлення життя ОСОБА_8 з особливою жорстокістю, реалізуючи який, він узяв пляшку з бензином, облив ним ОСОБА_8 та підпалив запальничкою, через що одежа та волосся ОСОБА_8 зайнялися і почали горіти. Внаслідок таких дій ОСОБА_6 ОСОБА_8 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження

у вигляді опіків 50% поверхні тіла, від яких вона ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Вироком Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_9 задоволено.

Зазначений вирок місцевого суду скасовано в частині призначення покарання, ухвалено в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років, а в решті вирок залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок суворості, просить скасувати зазначені вище судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вказує про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо наявності

у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_8 , оскільки він хотів лише налякати її, після підпалу одразу загасив полум`я, допоміг зняти одяг, викликав швидку допомогу, відвів останню у будинок та повідомив про подію її чоловіка

ОСОБА_10 , при цьому місцевий суд не навів детальних показаньпотерпілого ОСОБА_10 , який просив суворо не карати ОСОБА_6 , не допитав свідка

ОСОБА_11 щодо обставин лікування ОСОБА_8 та зазначеної у свідоцтві причини її смерті - двобічної пневмонії.

Апеляційний суд не перевірив доводи сторони захисту щодо неправильної кваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення,

не врахував обставин ненадання ОСОБА_8 належної медичної допомоги

та необґрунтовано призначив йому більш суворе покарання, не вмотивувавши свої висновки щодо цього.

Заперечень на касаційну скаргу захисника від учасників судового провадження

не надходило.

Учасників судового провадження належним чином повідомлено про час та місце касаційного розгляду, заяв про відкладення касаційного розгляду від учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання, не надійшло.

Позиції учасників судового провадження

Захисник та засуджений у судовому засіданні підтримали касаційну скаргу, вважали

її обґрунтованою та просили задовольнити.

У судовому засіданні прокурор вважав касаційну скаргу необґрунтованою

і просив залишити її без задоволення.

Мотиви Суду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального

та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання

про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу,

та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд при перевірці матеріалів кримінального провадження встановив, що суди дотримались зазначених вимог закону.

Обставини щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, визначення яких дано у статтях 410 та 411 КПК України

та на які є посилання у касаційній скарзі, не є відповідно до вимог

ст. 433 ч. 1, ст. 438 ч. 1 КПК України предметом дослідження та перевірки касаційним судом.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з особливою жорстокістю, підтверджуються безпосередньо дослідженими і оціненими судом доказами.

Вирішуючи питання щодо доведеності вини ОСОБА_6 за пред`явленим йому обвинуваченням, суд першої інстанції безпосередньо дослідив та дав оцінку всім доказам у кримінальному провадженні, ретельно з`ясував обставини кримінального правопорушення, врахував позицію і доводи сторони захисту щодо відсутності

у ОСОБА_6 умислу на вбивство ОСОБА_8 . У вироку суд навів мотиви, з яких визнав зазначені доводи необґрунтованими, і на підтвердження винуватості

ОСОБА_6 увчиненні злочину, передбаченого ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України, послався на такі докази.

У суді обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав частково, не заперечував того, що увечері 07 вересня 2023 року під час вживання алкогольних напоїв у нього виник конфлікт з ОСОБА_8 , в ході якого він взяв пляшку з бензином та плеснув ним на ОСОБА_8 , після чого підпалив її одяг запальничкою. Він знав, що в пляшці був бензин, але хотів налякати ОСОБА_8 , не усвідомлюючи, що вона може померти. Полум`я одразу загасив, відвів ОСОБА_8 до будинку та через 15 хвилин викликав швидку допомогу.

Також суд першої інстанції дослідив інші докази, а саме протоколи слідчих дій, висновки судових експертиз, медичні документи і процесуальні документи,

які підтверджують законність проведення слідчих дій у кримінальному провадженні, з урахуванням яких обґрунтував свої висновки.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази

у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов

до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії

за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України. При цьому всім наявним доказам, суд відповідно

до вимог КПК України дав оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності

та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Спростуючи доводи ОСОБА_6 про те, що він не мав наміру позбавляти життя ОСОБА_8 , суд першої інстанції, окрім його показань щодо обставин облиття бензином та підпалу ним ОСОБА_8 , послався на висновки судово-медичних експертиз від 13 жовтня 2023 року № 12-17/305-А/23, від 08 листопада 2023 року

№ 12-23/18/305-А/23, згідно з якими ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді опіків полум`ям ІІІА-Б - IV ступеню голови, шиї, тулубу, верхніх і нижніх кінцівок, які займають 50% поверхні тіла із опіками дихальних шляхів,

що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, та які стали безпосередньою причиною смерті ОСОБА_8 .

Констатуючи наявність у ОСОБА_6 умислу саме на вбивство ОСОБА_8 , місцевий суд виходив із аналізу сукупності всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, зокрема, способу нанесення ушкоджень, знаряддя кримінального правопорушення, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також поведінки зазначених осіб, що передувала злочину.

При цьому колегія суддів суду першої інстанції зазначила, що характер дій ОСОБА_6

при нанесенні тілесних ушкоджень, механізм їх спричинення, локалізація ушкоджень та наслідки цього вказують на спрямованість його умислу саме

на позбавлення життя ОСОБА_8 , тобто ОСОБА_6 бажав настання наслідків

у вигляді її смерті і виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця. Він повинен був і міг розуміти настання наслідків своїх дій у вигляді смерті ОСОБА_8 . Унаслідок дій ОСОБА_6 остання прижиттєво зазнала особливих фізичних страждань, що вказує не лише на наявність у ОСОБА_6 умислу на позбавлення життя ОСОБА_8 , а й на його прагнення вчинити злочин з особливою жорстокістю. При цьому суд врахував,

що на агресивну поведінку ОСОБА_6 впливало і його перебування на момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Місцевим судом також враховано, що до особливо жорстоких можуть бути віднесені випадки, коли винний, позбавляючи потерпілого життя, усвідомлював, що завдає йому особливих фізичних (шляхом заподіяння великої кількості тілесних ушкоджень, тортур, мордування, мучення, в тому числі з використанням вогню, струму, кислоти, лугу, радіоактивних речовин, отрути, яка завдає нестерпного болю, тощо), психічних чи моральних (шляхом зганьблення честі, приниження гідності, заподіяння тяжких душевних переживань, глумління тощо) страждань, а також якщо воно було поєднане із глумлінням над трупом або вчинювалося в присутності близьких потерпілому осіб і винний усвідомлював, що такими діями завдає останнім особливих психічних чи моральних страждань.

З огляду на те, що дослідженими під час судового розгляду доказами було підтверджено факт вчинення ОСОБА_6 умисного вбивства ОСОБА_8

з використанням вогню, тобто з особливою жорстокістю, суд першої інстанції визнав необґрунтованими доводи сторони захисту про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ст. 119 ч. 1 КК України.

Як убачається з оскаржуваного вироку, у ньому наведені показання потерпілого ОСОБА_10 , які враховані та оцінені судом. Усупереч доводам захисника, положеннями ст. 374 КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно зазначати показання осіб, допитаних під час судового розгляду.

Згідно зі ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення

і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 26 КПК України) сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах

та у спосіб, які передбачено КПК України. Суди у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що віднесені до їх повноважень КПК України.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що під час судового провадження у суді першої інстанції вживалися заходи для проведення допиту свідка обвинувачення ОСОБА_11 , в тому числі із застосуванням відеоконференцзв`язку, через що судові засідання неодноразово відкладались.

У судовому засіданні 20 листопада 2024 року прокурор відмовився від допиту свідка ОСОБА_11 , проти чого сторона захисту не заперечувала, а суд, керуючись приписами статей 22, 26, 349 КПК України, прийняв відмову прокурора від допиту вказаного свідка (т. 2, а.к.п. 53-54). У подальшому, зокрема і під час апеляційного провадження, клопотань про допит свідка ОСОБА_11 від учасників судового провадження, в тому числі і сторони захисту, не надходило.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги захисника щодо не проведення допиту вказаного свідка є безпідставними.

Що стосується тверджень захисника про вказану у лікарському свідоцтві причину смерті ОСОБА_8 - двобічна пневмонія, то вона є супутньою разом

з опіковим шоком, опіками дихальних шляхів і тіла полум`ям, про що зазначено

у висновку експерта від 13 жовтня 2023 року № 12-17/305-А/23 й узгоджується

підсумковим заключенням вказаної судово-медичної експертизи щодо причини смерті ОСОБА_8 , а саме опіки полум`ям ІІІА-Б - IV ступеню голови, шиї, тулубу, верхніх та нижніх кінцівок, які займають 50% поверхні тіла із опіками дихальних шляхів, що у своїй течії ускладнилися двобічною пневмонією та опіковим шоком.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що вирок суду щодо ОСОБА_6 належним чином умотивований і відповідає вимогам статей

370, 374 КПК України. Зокрема, в ньому вказано формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення

та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, диспозиції статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_6 визнано винним, та об`єктивні докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, ОСОБА_9 на вирок місцевого суду, належним чином перевірив відповідні доводи сторони захисту

про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, частина з яких є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, визнав їх безпідставними, мотивував своє рішення

та зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу обвинуваченого визнано необґрунтованою. Водночас, апеляційний суд погодився з доводами апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі ОСОБА_6 унаслідок м`якості, скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання та ухвалив у цій частині новий вирок, призначивши ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк

13 років.

Апеляційний суд визнав обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те,

що сукупністю доказів у кримінальному провадженні доведено умисел ОСОБА_6

на вчинення умисного вбивства ОСОБА_8 з особливою жорстокістю

й не встановив підстав для перекваліфікації інкримінованого ОСОБА_6 діяння

зі ст. 115 ч. 2 п. 4 на ст. 119 ч. 1 КК України за доводами його апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції враховано, що така кваліфікація дій винної особи

за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України може мати місце лише в тому випадку, коли буде доведено, що спосіб позбавлення потерпілого життя свідчить про особливу жорстокість злочину і вона охоплювалась умислом винного. При цьому особливою жорстокістю необхідно вважати умисну дію (або бездіяльність), що супроводжує або наступає за насильницьким злочином, є необов`язковою для його вчинення

і настання звичайних для злочину наслідків, що полягає в заподіянні потерпілому або його близьким додаткового, як правило, тяжкого фізичного або психічного страждання, тобто винний усвідомлює, що він вчиняє діяння, які є надмірними для досягнення злочинного наслідку та обирає спосіб вчинення злочину, який охоплює діяння зайві (надмірні) для позбавлення життя потерпілого.

Суб`єктивна сторона умисного вбивства характеризується виною у формі умислу. При цьому визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій. Згідно з показаннями ОСОБА_6 , наданими ним під час судового розгляду,

він усвідомлював, що у пляшці був бензин і, підпалюючи одяг ОСОБА_8 ,

при виникненні полум`я це спричинить їй особливих фізичних страждань. Також, обливаючи ОСОБА_8 легкозаймистою рідиною, ОСОБА_6 не міг не розуміти, що у разі підпалу її запальничкою, настануть наслідки у вигляді смерті

ОСОБА_8 . Характер дій ОСОБА_6 , механізм спричинення та локалізація ушкоджень життєво важливих органів і, як наслідок, смерть ОСОБА_8

від цих ушкоджень, за висновком суду апеляційної інстанції, вказують

на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілої і його бажання настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_8 , а спосіб, яким він діяв, свідчить про вчинення злочину з особливою жорстокістю.

Врахував апеляційний суд і те, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи від 23 жовтня 2023 року № 230 ОСОБА_6 на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та під час проведення експертного дослідження хронічним психічним захворюванням, тимчасовим розладом психічної діяльності, недоумством не страждав, іншого хворобливого стану психіки

не виявляв, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Водночас твердження ОСОБА_6 про те, що він одразу ж намагався загасити полум`я, апеляційний суд визнав таким, що не спростовує його винуватості

у вчиненні умисного вбивства, оскільки саме внаслідок його дій, які полягали

в обливанні ОСОБА_8 легкозаймистою рідиною та її підпалу, остання зайнялась полум`ям, внаслідок чого отримала несумісні з життям тілесні ушкодження, які призвели до її загибелі.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають вимогам кримінального закону за встановлених судами фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення і їх колегія суддів вважає обґрунтованими та правильними.

Так, умисне вбивство, передбачене ст. 115 КК України, з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання

на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає

їх настання.

Для відмежування умисного вбивства від убивства, вчиненого через необережність (ст. 119 ч. 1 КК України), мають бути ретельно досліджені докази, що мають значення для з`ясування змісту і форми вини. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень

та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, та їх стосунки.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_6 , обираючи спосіб заподіяння шкоди ОСОБА_8 шляхом її підпалу,

діяв із прямим умислом на позбавлення життя. Обраний ним спосіб - обливання ОСОБА_8 бензином та підпал, свідчить про усвідомлення ним характеру своїх дій, їх небезпечності та неминучості настання смерті ОСОБА_8 , з огляду

на властивості пального (швидкозаймистість, високу температуру горіння

та тривалість дії вогню).

Такі наслідки від впливу полум`я на тіло людини є загальновідомими, а тому

ОСОБА_6 , з урахуванням свого віку, розвитку, життєвого досвіду та обставин вчинення кримінального правопорушення, об`єктивно усвідомлював, що підпал людини, облитої бензином, неминуче призведе до спричинення тілесних ушкоджень, несумісних із життям.

Крім того, вибір ОСОБА_6 знаряддя та способу вчинення злочину - обливання ОСОБА_8 бензином у ділянці голови, шиї та тулуба з подальшим підпалом,

є ключовими чинниками для визначення форми його вини і свідчать про наявність прямого умислу на вбивство. У сукупності з наслідками у вигляді смерті

ОСОБА_8 ці обставини переконливо вказують про бажання засудженого позбавити її життя саме таким способом.

Що стосується мотиву вчинення кримінального правопорушення, то з посиланням на показання самого ОСОБА_6 судами правильно встановлено, що приводом

для конфлікту стали його особисті стосунки з ОСОБА_8 .

З урахуванням усталених підходів до кваліфікації злочинів проти життя і здоров`я, питання про умисел під час кваліфікації необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння. При цьому, якщо винний діяв з умислом (як прямим, так і непрямим) на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого, а також потенційна можливість усунути настання смерті внаслідок втручання третіх осіб (якщо смерть не вдалося відвернути), для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Визначальним для кваліфікації кримінального правопорушення з матеріальним складом є суб`єктивне ставлення винуватого до наслідків своїх дій.

Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема, смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий

або високо вірогідний результат свого суспільно небезпечного діяння. Отже, коли особа передбачає неминучість або високу вірогідність настання смерті як найбільш ймовірного результату свого діяння, її ставлення до такого результату виявляється у бажанні його настання.

За встановлених судами обставин дії ОСОБА_6 по заподіянню смерті

ОСОБА_8 були умисними. Підстав вважати заподіяння смерті випадковим наслідком, коли особа не передбачала, не повинна була і за обставинами справи

не могла їх передбачити, за матеріалами кримінального провадження

не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій щодо суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Оцінка сукупності доказів у кримінальному провадженні свідчить, що ОСОБА_6 усвідомлював характер своїх дій, передбачав можливість настання смерті ОСОБА_8 внаслідок підпалу та бажав настання таких наслідків.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій

щодо кваліфікації дій ОСОБА_6 та вважає, що за встановлених обставин інкриміноване засудженому суспільно небезпечне діяння обґрунтовано отримало юридичну оцінку за ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України.

Твердження захисника щодо обставин ненадання ОСОБА_8 належної медичної допомоги, внаслідок чого передчасно настала її смерть, є припущеннями, які нічим не підтверджені. Будь-які докази цього в матеріалах провадження відсутні, такі докази захисником не надавалися в судах попередніх інстанцій, не додані вони і до касаційної скарги.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_6 з дотриманням положень ст. 405 КПК України і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції в частині доведеності винуватості ОСОБА_6 відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.

За результатом апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції в своєму рішенні надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , частина яких співпадає з доводами касаційної скарги його захисника, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином мотивував своє рішення.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження колегія суддів

не встановила процесуальних порушень при збиранні, дослідженні і оцінці доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про доведеність вини

ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України, та правильність кваліфікації його дій.

Суди першої та апеляційної інстанцій дотрималися вимог статей 10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання всіх учасників процесу розглянуто у відповідності до вимог

КПК України.

Частина 2 ст. 17 КПК України передбачає, що винуватість особи має бути доведена поза розумним сумнівом. У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 цей стандарт доведення винуватості дотримано, оскільки за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що були дослідженні в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і засуджений

винний у його вчиненні.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_6 внаслідок суворості не відповідають фактичним обставинам справи

та не спростовують висновки апеляційного суду щодо призначеного йому покарання.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє

для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи,

що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами,

та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання,

яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром

є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги

при призначенні покарання.

Санкція ст. 115 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі

на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Скасовуючи вирок суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_6 покарання та ухвалюючи новий вирок, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції

не надав належної оцінки ступеню тяжкості вчиненого злочину, обставинам його скоєння та особі обвинуваченого.

Обґрунтовуючи такий висновок, апеляційний суд вказав на неврахування місцевим судом того, що вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я людини, і одним з найбільш небезпечних посягань серед злочинів проти життя та здоров`я особи.

Призначаючи покарання за новим вироком, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким злочином, обставини його вчинення, підвищену суспільну небезпеку, особу ОСОБА_6 , який згідно ст. 89 КК України раніше не судимий, за місцем проживання характеризується посередньо, не працює, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, думку потерпілого ОСОБА_10 щодо призначення покарання, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала

в стані алкогольного сп`яніння, та щодо особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах. З урахуванням цих обставин суд апеляційної інстанції призначив

ОСОБА_6 покарання в межах санкції ст. 115 ч. 2 п. 4 КК України у виді позбавлення волі на строк 13 років.

Усупереч доводам захисника позиція потерпілого ОСОБА_10 щодо необхідності призначення ОСОБА_6 покарання на розсуд суду, зазначена ним у заяві від 15 січня 2024 року, врахована апеляційним судом під час призначення ОСОБА_6 покарання (т. 1, а.к.п. 53).

Отже, покарання, призначене ОСОБА_6 апеляційним судом, за своїм видом

і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації, є адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Вирок суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 370, 420 КПК України

є законним, обґрунтованим і мотивованим.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами

для зміни чи скасування судових рішень, не виявлено.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги захисника, скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 і призначення нового розгляду

в суді першої інстанції колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 436, 438 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2024 року

та вирок Харківського апеляційного суду від 18 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника засудженого

ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3