Справа № 137/254/25
Провадження №11-кп/801/789/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження № 0000089, внесеного до ЄРДР 15.04.2023 за апеляційними скаргами прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 , представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 на вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 в кримінальному провадженні, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця c. Супрунів Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, одруженого, має на утриманні двох дітей , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 150 (сто п`ятдесят) годин громадських робіт, та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця c. Супрунів Вінницького району Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, військовозобов`язаного, не одруженого, раніше судимого:

?27.12.2023 Калинівським районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді 180 (сто вісімдесят) годин громадських робіт, на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023, яким ОСОБА_10 визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки, виконувати самостійно.

Вирішено питання з цивільним позовом.

В С Т А Н О В И В:

За вироком Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнаний винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 2 ст. 125 КК України за таких обставин.

Обвинувачений ОСОБА_9 без попередньої змови з обвинуваченим ОСОБА_10 заподіяли тілесні ушкодження ОСОБА_12 за наступних обставин.

13.04.2023 приблизно о 21:30 год. ОСОБА_12 перебував у гаражному приміщенні за адресою АДРЕСА_2 , де у нього виник конфлікт з раніше знайомими братами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . У ході даного конфлікту, у ОСОБА_9 на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин виник умисел на заподіяння ОСОБА_12 тілесних ушкоджень.

ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та свідомо бажаючи їх настання, у ході конфлікту, взяв у руку невстановлений органом досудового розслідування твердий предмет продовгуватої форми та наблизившись до ОСОБА_12 , умисно наніс ним один удар у праву частину його голови, після чого, потерпілий задля припинення конфлікту та уникнення отримання інших тілесних ушкоджень сів до свого автомобіля марки ВАЗ 21063, який стояв у гаражному приміщенні та намагався завести його.

ОСОБА_10 , реалізуючи свій протиправний умисел на заподіяння ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно-небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи наслідки та свідомо бажаючи їх настання, підійшов до автомобіля та відчинивши двері, витягнув ОСОБА_12 та взявши до рук невстановлений органом досудового розслідування твердий предмет продовгуватої форми, умисно почав наносити ним, численні удари по різних частинах його тіла.

У цей час, ОСОБА_9 , не припинивши свої злочинні дії, наблизився до ОСОБА_12 та спільно зі своїм братом ОСОБА_10 , умисно наніс твердим предметом продовгуватої форми ОСОБА_12 ще декілька ударів у різні ділянки тіла.

Внаслідок вказаних спільних умисних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_12 спричинено тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку; правобічна пара орбітальна гематома, синець у виличній ділянці праворуч, субкон`юктивальний крововилив правого ока, забій (синець та садно) ділянки проекції лівого колінного суглобу, з переходом на ліву стопу, забій (синець) в ділянці проекції лівого ліктьового суглобу з переходом на ліве плече, синці та садно на лівій гомілці, крайовий перелом нігтьової фаланги 4 пальця лівої кисті без зміщення. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_12 , а саме: - закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку та крайовий перелом основи нігтьової фаланги 4 пальця належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (більше 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я; правобічна параорбітальна гематома, синець у виличній ділянці праворуч, субкон`юктивальний крововилив правого ока, забій (синець та садно) ділянки проекції лівого колінного суглобу, з переходом на ліву стопу, синець в ділянці проекції лівого ліктьового суглобу з переходом на ліве плече, синці та садно на лівій гомілці, - до легких тілесних ушкоджень.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням прокурор Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи кваліфікацію дій обвинувачених просив змінити вирок у частині призначеного покарання стосовно обвинуваченого ОСОБА_10 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та виключити із резолютивної частини вироку посилання на ч. 4 ст. 70 КК України.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції при постановленні вироку допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме безпідставно застосував ч. 4 ст. 70 КК України при призначенні остаточного покарання ОСОБА_10 .

Так, суд визнав доведеним, що ОСОБА_10 разом зі своїм братом ОСОБА_9 діяв умисно та спільно, без попередньої змови, вчинивши кримінальне правопорушення проти ОСОБА_13 , спричинивши йому тілесні ушкодження. При цьому суд врахував вирок Калинівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023, яким ОСОБА_10 вже було засуджено за ч. 2 ст. 296 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Разом з тим, суд безпідставно призначив остаточне покарання шляхом застосування ч. 4 ст. 70 КК України, об`єднавши покарання за цим вироком з новим вироком, хоча законодавство та усталена практика Верховного Суду виходить з того, що у випадку, коли один із вироків передбачає реальне відбування покарання, а інший умовне, то положення ч. 4 ст. 70 КК України не підлягають застосуванню, і кожен вирок виконується самостійно.

Таким чином, суд першої інстанції порушив вимоги ст. 370, 409, 412 КПК України, що є підставою для зміни вироку.

Представник потерпілого ОСОБА_7 просить скасувати вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального проступку особі обвинувачених. А також, повністю задовільнити цивільний позов та стягнути з кожного обвинуваченого по 100 000 грн.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку та особливості їх поведінки під час та після вчинення злочину.

Так, суд безпідставно визнав достатнім призначення ОСОБА_10 покарання у виді громадських робіт, яке є явно занадто м`яким. Судом визнано той факт, що обвинувачений наносив потерпілому численні удари твердим предметом, не зупинявся після спричинення шкоди, не вибачився перед потерпілим та не вжив жодних заходів для добровільного відшкодування завданих збитків. Такі дії свідчать про відсутність каяття та усвідомлення вчиненого.

Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_10 уже засуджений вироком Калинівського районного суду від 27.12.2023 за ч. 2 ст. 296 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України з іспитовим строком на 2 роки. Така обставина підтверджує його схильність до вчинення нових злочинів і свідчить про неможливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Захисник також зазначає, що призначене покарання не відповідає тяжкості вчиненого кримінального проступку та особі обвинуваченого, оскільки він є небезпечною для суспільства особою, яка не зробила належних висновків із попереднього засудження. Відповідно, для досягнення мети покарання необхідним є реальне його відбування, а не умовне.

Окремо апеляційна скарга мотивується тим, що суд першої інстанції безпідставно обмежив розмір відшкодування моральної шкоди сумою 30 000 грн, тоді як фактичні наслідки злочину для потерпілого ОСОБА_12 значно серйозніші, пов`язані зі стражданнями фізичного та психологічного характеру, що обґрунтовує заявлену вимогу про відшкодування у розмірі 100 000 грн.

Таким чином, вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08 травня 2025 року підлягає скасуванню в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову через його невідповідність фактичним обставинам справи, тяжкості злочину та вимогам кримінального закону.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проведено за відсутності потерпілого ОСОБА_12 , який, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, клопотань про його відкладення не подавав. Відповідно до вимог ст. 28 КПК України, суд апеляційної інстанції зобов`язаний забезпечити розгляд справи упродовж розумного строку, а тому неявка потерпілого сама по собі не є підставою для відкладення судового розгляду, якщо його процесуальні права не порушуються.

Разом із тим, колегія суддів враховує, що потерпілий ОСОБА_12 особисто був присутній у судовому засіданні 14.07.2025, тобто йому було відомо про наступні судові засідання. Надалі потерпілий у судові засідання не з`являвся, хоча про їх проведення був належним чином повідомлений. Відсутність потерпілого у подальших засіданнях не може розцінюватися як порушення його права на участь у розгляді.

Крім того, у всіх судових засіданнях брав участь представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 , який належним чином уповноважений представляти інтереси потерпілого та в повному обсязі висловлював його позицію, надавав пояснення і заперечення щодо доводів апеляційної скарги. Така участь представника відповідає положенням ст. 58, 63 КПК України і свідчить про забезпечення потерпілому ефективної можливості реалізації процесуальних прав.

Отже, відсутність потерпілого у подальших судових засіданнях не перешкоджала розгляду справи в апеляційній інстанції, оскільки його позиція була висловлена через представника, що забезпечило баланс інтересів та відповідність апеляційного розгляду принципу змагальності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги представника потерпілого ОСОБА_7 та підтримав апеляційну скаргу прокурора, позицію представника потерпілого ОСОБА_7 , який підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовільнити, щодо апеляційної скарги прокурора поклався на розсуд суду, думки захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 які заперечували щодо задоволення скарги представника потерпілого та поклалися на розсуд суду щодо апеляційної скарги прокурора, вивчивши матеріали судової справи, дослідивши апеляційні доводи, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 частково відповідає.

Щодо апеляційних доводів представника потерпілого ОСОБА_7 , то суд апеляційної інстанції приходить до наступного висновку.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод обвинуваченого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення обвинувачених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Аналізуючи вищезазначену інформацію суд зазначає ,що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. При цьому покарання повинно бути необхідним і достатнім для досягнення цієї мети, співмірним характеру та ступеню суспільної небезпеки вчиненого, а також даним про особу винного.

Позбавлення волі є найсуворішим видом покарання і застосовується лише як крайній захід (ultima ratio), коли інші менш суворі санкції не здатні забезпечити цілі кримінального покарання. Даний вид покарання може бути необхідним у випадках, коли особа становить реальну небезпеку для інших, але воно ніколи не повинно стати правилом, адже несе загрозу деформації особистості та втрати нею здатності до існування у суспільстві.

Обмеження волі, хоча і є більш гуманною альтернативою ув`язненню, однак також пов`язане з ізоляцією особи від повноцінного суспільного життя та обмеженням її природного права на соціальність. В умовах, коли особа не становить підвищеної небезпеки для суспільства, застосування таких мір покарання є невиправданим і надмірним.

Разом з тим, громадські роботи є видом покарання, який відповідає завданням кримінального права та принципу гуманізму. Вони дозволяють забезпечити реальне виправлення засудженого через суспільно корисну працю, сприяють формуванню у нього відповідального ставлення до своїх вчинків, не ізолюють його від сім`ї та соціального оточення, а також мають превентивний ефект. Такий вид покарання не принижує гідність людини, але водночас примушує її усвідомити необхідність дотримання правопорядку.

Колегія суддів оцінивши усі докази кримінального провадження по суті, позицію обвинувачених, їх ставлення до вчиненого, приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно призначив покарання, яке у даному випадку є достатнім і справедливим та узгоджується з принципами законності, справедливості та пропорційності.

При вирішенні питання про розмір моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст. 125 КК України, відповідно до якої кримінальна відповідальність настає за умисне заподіяння легкої тяжкості тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Як убачається із матеріалів справи потерпілому ОСОБА_12 було спричинено тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: закритої черепно-мозкової травми струс головного мозку; правобічна пара орбітальна гематома, синець у виличній ділянці праворуч, субкон`юктивальний крововилив правого ока, забій (синець та садно) ділянки проекції лівого колінного суглобу, з переходом на ліву стопу, забій (синець) в ділянці проекції лівого ліктьового суглобу з переходом на ліве плече, синці та садно на лівій гомілці, крайовий перелом нігтьової фаланги 4 пальця лівої кисті без зміщення. Вказані тілесні ушкодження у ОСОБА_12 , а саме:

-закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку та крайовий перелом основи нігтьової фаланги 4 пальця належать до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний (більше 6, але не більше 21 дня) розлад здоров`я;

-правобічна параорбітальна гематома, синець у виличній ділянці праворуч, субкон`юктивальний крововилив правого ока, забій (синець та садно) ділянки проекції лівого колінного суглобу, з переходом на ліву стопу, синець в ділянці проекції лівого ліктьового суглобу з переходом на ліве плече, синці та садно на лівій гомілці, - до легких тілесних ушкоджень.

Зазначені ушкодження належать до категорії легких тілесних ушкоджень, такі наслідки об`єктивно спричинили потерпілому фізичні страждання та короткочасний розлад здоров`я, що закономірно вплинуло на визначення судом розміру моральної шкоди.

При визначені суми, яка підлягає відшкодуванню суд першої інстанції вірно врахував і покази обвинувачених, які у судовому засіданні зазначили, що вину визнають у повній мірі, цивільний позов визнають частково, оскільки не мають коштів, щоб задовільнити вимоги потерпілого у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами цивільного судочинства, проте лише в тій мірі, наскільки це не суперечить засадам кримінального процесу.

У ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4

) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий ч. 3 ст. 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення», саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не з виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Також, колегія суддів звертає увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц сформульовано правову позицію, згідно з якою розмір відшкодування моральної шкоди не повинен бути більшим, ніж достатній для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та не може призводити до її безпідставного збагачення.

Саме ці підходи були застосовані судом першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог потерпілого, оскільки заявлений ним розмір компенсації було зменшено до справедливого та співмірного із характером і тяжкістю наслідків завданої шкоди.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції всебічно, повно й об`єктивно дослідив подані сторонами докази, надав їм оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України, і дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення цивільного позову потерпілого. Визначений розмір моральної шкоди відповідає положенням ст. 23, 1167 ЦК України, а також критеріям розумності та справедливості, узгоджується з характером заподіяних потерпілому страждань та наслідками вчиненого злочину.

Також, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції, визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, дотримався необхідного балансу між правами потерпілого та обвинувачених.

Встановлений розмір відшкодування є достатнім для забезпечення справедливості для потерпілого, оскільки враховує реальні наслідки заподіяних йому легких тілесних ушкоджень та пов`язані з ними фізичні і душевні страждання. Водночас цей розмір не є надмірним для обвинувачених, адже суд не задовольнив позов у повному обсязі, а зменшив заявлену суму, керуючись принципами розумності та справедливості.

Такий підхід свідчить про те, що суд першої інстанції належно оцінив як інтереси потерпілого у відновленні порушених прав, так і інтереси обвинувачених, уникнувши покладення на них надмірного тягаря. Це відповідає вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та забезпечує дотримання принципу справедливого судового розгляду.

Щодо апеляційної скарги прокурора, то суд прийшов до насутпного висновку.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування судом положень ч. 4 ст. 70 КК України під час визначення остаточного покарання, апеляційний суд виходить з наступного.

Приписами ст. 70 КК України визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1 - 3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу, в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком.

При цьому, призначаючи покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання в новому (другому) вироку. У цьому разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до постанови ОП ККС від 01.04.2024 року у справі № 183/6854/20 (провадження № 51-4885кмо23) судом встановлено, що якщо особі, яка вчинили кримінальне правопорушення за вироком суду було призначено покарання, яке ухвалено відбувати реально, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших кримінальних правопорушеннях, за які за новим вироком особі призначається покарання із застосуванням на підставі ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання не застосовуються і кожний вирок попередній, за яким особа має відбувати покарання реально, та новий, за яким її звільнено від відбування покарання з випробуванням, виконуються самостійно.

Суд першої інстанції, визначаючи остаточне покарання ОСОБА_10 , застосував положення ч. 4 ст. 70 КК України та призначив остаточне покарання шляхом часткового складання покарань за вироком Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 та вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023. Однак таке призначення покарання не ґрунтується на правильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається з матеріалів провадження, вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 27.12.2023 ОСОБА_10 було засуджено до 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, тобто з іспитовим строком, що означає відсутність реального відбування покарання. Натомість вироком Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 йому призначено покарання у виді 180 годин громадських робіт, яке підлягає реальному виконанню.

Отже, у даному випадку відсутні правові підстави для застосування ч. 4 ст. 70 КК України, оскільки попередній вирок не передбачав реального відбування покарання. Кожен із вироків мав виконуватися самостійно.

Наведене вище в сукупності свідчить про те, що суд першої інстанції постановив рішення з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що перешкодило суду ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну вироку, вважається застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Відповідно до положень ст.ст. 409, 413 КПК України підставою для зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином вказаний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок зміні в частині призначеного покарання.

Колегія суддів приходить до висновку, що вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 у частині призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є законним, обґрунтованим та вмотивованим, ухваленим із дотриманням вимог кримінального процесуального закону та принципу справедливого судового розгляду. Разом з тим, у частині призначення покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_10 вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 підлягає зміні через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Вінницької окружної прокуратури ОСОБА_11 задовільнити.

Вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 щодо ОСОБА_10 змінити в частині призначеного покарання.

Виключити з резолютивної частини вироку посилання на вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

У решті вирок Літинського районного суду Вінницької області від 08.05.2025 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4