Справа № 991/4493/23
Провадження 1-кп/991/64/23
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

27 листопада 2025 року Київ

Вищий антикорупційний суд колегією суддів у складі головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 розглянув у відкритому судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_4 про виконання рішення Європейського суду з прав людини у об`єднаному кримінальному провадженні № 0000043 та № 0000717.

Судове засідання проведено за участі сторін та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_11 .

У процесі розгляду суд встановив:

1.На розгляді колегії суддів Вищого антикорупційного суду (далі - ВАКС) перебуває об`єднане кримінальне провадження № 0000043 від 27 січня 2023 року та № 0000717 від 25 жовтня 2017 року за обвинуваченням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_6 .

2.У судовому засіданні 27 листопада 2025 року захисник ОСОБА_4 заявила клопотання про застосування статті 10 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Клопотання мотивувала таким.

Рішенням від 09 жовтня 2025 року в справі «Монахов та інші проти України», за заявою № 8375/24, яка подана в інтересах ОСОБА_6 (далі - рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року), Європейський суд з прав людини встановив порушення статей 3, 5 (3), 5 (5), 13 Європейської конвенції з прав людини. Тобто за наслідками розгляду скарги ЄСПЛ встановив, що дії та рішення всіх причетних державних органів призвели до того, що надана ОСОБА_6 медична допомога в умовах тримання під вартою була неналежною в розумінні ст. 3 ЄКПЛ. Також рішенні ЄСПЛ було встановлено порушення ст. 5 (3) ЄКПЛ, а саме надмірну тривалість досудового тримання під вартою - недостатні підстави для досудового тримання під вартою, ненадійність підстав наведених судом, нездатність вести провадження з належною ретельністю протягом періоду тримання під вартою, тобто протягом періоду, що охоплював вирішення питання щодо запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 . Важливим є той факт, що стороною захисту кожного разу наголошувалось на тому, що заявлені прокурором обставини не виправдовують тримання ОСОБА_6 під вартою та наводились відповідні рішення ЄСПЛ, втім, на думку адвоката, кожного разу колегія суддів не брала до уваги пояснення сторони захисту.

На думку адвоката, фактично ЄСПЛ визнано, що протягом 01 червня 2023 року до 24 травня 2024 року судом в усіх постановлених ухвалах було наведено недостатні підстави для тримання ОСОБА_6 під вартою. Водночас, наведені підстави були ненадійними. Більше того, ЄСПЛ вказано нездатність вести провадження з належною ретельністю протягом усього періоду тримання під вартою - 31 жовтня 2022 року по 24 травня 2024 року.

Стаття 10 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» гарантує обов`язок виправити помилку, визнану ЄСПЛ, що є суттю принципу верховенства права і таким чином держава виконає не лише матеріальний аспект (виплата компенсацій), а й процесуальний.

Ураховуючи викладене, а також те, що виконання рішення ЄСПЛ є прямим обов?язком держави і сторона захисту ОСОБА_6 використала всі процесуальні механізми спрямовані на належне і реальне виконання рішення ЄСПЛ, з метою відновлення порушеного права заявника, керуючись ст. 10 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» захисник просила 1) переглянути підстави застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та альтернативного розміру застави у сумі 55 000 592 гривні; 2) змінити запобіжний захід ОСОБА_6 з застави, що становить 55 000 592 гривні на більш м?який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання; 3) з метою забезпечення поновлення порушених прав ОСОБА_6 , усунення недоліків системного характеру, припинення спричинених цими недоліками порушень Конвенції та реальне виконання рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2025 року, вжити інших заходів індивідуального та загального характерів.

3.При вирішенні клопотання захисника колегія суддів виходила з такого.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру. Додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у Рішенні Європейського суду з прав людини. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом.

Отже, суду необхідно розкрити питання за якою процедурою відбувається вжиття додаткових заходів індивідуального характеру.

У Рекомендації № R(2000)2 Комітету міністрів РЄ державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини» від 19 січня 2000 року зазначено, що у виняткових випадках повторний розгляд справи або поновлення провадження є найбільш ефективним, якщо не єдиним засобом досягнення restitutio in integrum, тому Комітет закликає Договірні Сторони до перегляду своїх національних правових систем з метою забезпечення адекватних можливостей повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, у випадках, коли Суд визнав порушення Конвенції.

Юридична конструкція перегляду судового рішення, що набрало законної сили, або повторного розгляду справи, включаючи поновлення провадження, виходить із принципу відновлення попереднього юридичного стану особи, який існував до порушення (restitutio in integrum). Водночас загальновизнаною складовою верховенства права є принцип res judicata, що означає остаточність рішення суду, яке набрало законної сил і не може бути переглянуте. Цей принцип закріплений у статті 44 ЄКПЛ. Необхідністю установлення балансу між цими доктринальними підходами в певних правових ситуаціях щодо захисту прав людини обумовлена визначена в кримінальному процесуальному законодавстві України природа «виключності» перегляду судового рішення з відповідних підстав. Саме з цією метою в кримінальне процесуальне законодавство імплементовано можливість перегляду судових рішень за виключними обставинами (частина третя статті 459 КПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК України виключною обставиною визнається, зокрема, встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом (пункт 2).

Відповідно до ч. 3 ст. 463 КПК України, заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати. Аналогічний припис містить і ч. 5 ст. 33 КПК України.

Отже, виключною компетенцією з перегляду судових рішень у зв`язку зі встановленням міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань у процесі вирішенні певної справи судом є Велика Палата Верховного Суду, а не суд, що ухвалив відповідне рішення.

У свою чергу варто зазначити, що системне, логічне й телеологічне тлумачення норм, що містяться у главі 34 КПК України, вказує на те, що перегляду підлягають не всі судові рішення, а лише ті, якими завершується розгляд кримінального провадження по суті в суді відповідної інстанції. Логіка і мета цієї норми, з огляду на її зміст, вказують на те, що процедура перегляду за виключними обставинами має застосовуватися до тих судових рішень, якими завершено кримінальне провадження по суті та які, власне, й породжують певні кримінально-правові наслідки або констатують відсутність підстав для настання таких наслідків (вирок, ухвала про закриття кримінального провадження, застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, судові рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій щодо таких рішень). Такі висновки суду узгоджуються з практикою ККС ВС (ухвала від 22 березня 2024 року в справі № 757/9747/23-к).

Враховуючи зазначене, на переконання суду, єдиним можливим механізмом досягнення restitutio in integrum у даній ситуації є перегляд рішення про застосування/продовження застосування запобіжного захожу у вигляді тримання під вартою.

Водночас, з 24 травня 2024 року обвинувачений ОСОБА_6 звільнений з-під варти внаслідок внесення застави за нього. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави (ч. 4 ст. 202 КПК України). Отже, звільнення 24 травня 2024 року ОСОБА_6 з-під варти автоматично призвело до відновлення попереднього юридичного стану.

Варто також зазначити, що у рішенні від 09 жовтня 2025 року ЄСПЛ не оцінював застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді застави, відтак підстави для вжиття заходів індивідуального характеру шляхом перегляду розміру застави відсутні.

4.З огляду на викладене, у задоволенні клопотання захисника слід відмовити.

Керуючись вищенаведеним та на підставі статей 370-372, 375, 459 КПК України суд постановив:

1.Клопотання захисника ОСОБА_4 про виконання рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2025 року в справі «Монахов та інші про України» залишити без задоволення.

2.Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді: ОСОБА_14

ОСОБА_15

ОСОБА_16