Дата документу 08.09.2025 Справа № 333/2325/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/2325/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/736/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянула 08 вересня 2025 року в м.Запоріжжя в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження зазаявою засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону відповідно до ч.2 ст.74 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

засудженого ОСОБА_6 - в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор».

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2025 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону відповідно до ч.2 ст.74 КК України.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що декриміналізація крадіжок по епізодам за червень 2013 року на суми 170 грн та 162 грн, 11 жовтня 2013 року на суму 1000 грн, в даному випадку не вплине на розмір призначеного покарання, тому не має підстав приводити вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувану ухвалу.

Розглянути кримінальне провадження і застосувати Закон про декриміналізацію № 3886-IX від 18 липня 2024 року та ухвалити своє рішення, яким привести вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність у відповідність згідно діючого законодавства.

Згідно з ухвалою суду, до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшло клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону відповідно до ч.2 ст.74 КК України.

В судовому засіданні ОСОБА_6 пояснив, що його засуджено за ч.2,3 ст.185 КК України за крадіжки в невеликому розмірі, тому просив виключити ці епізоди та призначити його покарання в меншому розмірі.

Прокурор ОСОБА_8 заперечила проти заяви, оскільки ОСОБА_6 засуджений вироком від 05 травня 2021 року не лише за крадіжки, а й за грабіж.

Заслухавши доповідь судді; засудженого, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги засудженого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суду, оскаржувана ухвала цим вимогам відповідає не в повній мірі з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 2 ч.2 ст.539 КПК України передбачено, що клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537цього Кодексу.

Згідно з п.13 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання у випадках, передбачених, зокрема, ч.2 ст.74 КК України.

В свою чергу, відповідно до положень ч.2 ст.74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції не враховані.

Як убачається з матеріалів справи та оскаржуваної ухвали засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про приведення вироку щодо нього Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону, відповідно до ч.2 ст.74 КК України.

Судом першої інстанції встановлено, що вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року ОСОБА_6 засуджено ч.2 ст.185, ч.3 ст.185, ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання: - за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; за ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Залишаючи без задоволення заяву засудженого, суд мотивував своє рішення тим, що декриміналізація крадіжок по епізодам за червень 2013 року на суми 170 грн. та 162 грн., 11 жовтня 2013 року на суму 1000 грн., в даному випадку не вплине на розмір призначеного покарання, тому не має підстав приводити вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність.

Однак колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким було внесено зміни до ст.51 КУпАП.

У вказаній статті, передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21, провадження 51- 2555кмо24) дійшла висновку про те, що Закон №3886-IX, яким внесені зміни дост.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченогост.51 КУпАП.

Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст.51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п.5 підрозділу 1 розділу ХХ та пп.169.1.1 п.169.1 ст.169розділуIV Податкового кодексу України. Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Зі змісту вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя суду від 05 травня 2021 року убачається, що ОСОБА_6 :

- наприкінці березня 2013 року, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.3ст.185 КК України, яке кваліфікується як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане з проникненням в інше приміщення, в результаті його злочинних дій було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 138 гривень 60 копійок.

-на початку червня 2013 року, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2ст.185 КК України, яке кваліфікується як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, в результаті його злочинних дій було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 447 гривень 30 копійок.

- в середині червня 2013 року, скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2ст.185 КК України, яке кваліфікується як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, в результаті його злочинних дій було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 162 гривні 00 копійок.

-11 жовтня 2013 року о 12 годині 00 хвилин, скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.185 КК України, яке кваліфікується як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в результаті його злочинних дій було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1000 гривень.

-26 серпня 2013 року, приблизно о 12 годині 00 хвилин, скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч.2ст.185 КК України, яке кваліфікується як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в результаті його злочинних дій було спричинено матеріальну шкоду у розмірі 1500 гривень.

-08 березня 2014 року скоїв кримінальне правопорушення передбачене ч.2ст.186 КК України, яке кваліфікується як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно.

Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік» з 01 січня 2013 року, прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1147 грн.

Таким чином, з урахуванням вказаного вище Закону №3886-IX та висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, які викладені в постанові від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24), вчинені ОСОБА_6 діяння, передбачені ч.2 ст.185 КК України за епізодами крадіжок, скоєних: в червні 2013 року на суму 170 грн, в червні 2013 року на суму 162 грн., 11 жовтня 2013 року на суму 1000 грн., не підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною ст.185 КК України.

В той же час, положення ч.2 ст.74 КК України встановлює кримінально-правовий наслідок зворотної дії закону, що скасовує кримінальну протиправність діяння. Якщо злочин декриміналізовано після набуття законної сили вироком суду, яким особа засуджена за такий злочин із призначенням їй покарання, вона має бути негайно звільнена від призначеного судом покарання.

Крім того, ураховуючи те, що вартість таємно викраденого ОСОБА_6 майна за епізодом крадіжки (ч.3 ст.185 КК України), скоєної наприкінці березня 2013 року (потерпілий ОСОБА_9 ), становила 138 грн 60 коп., тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, однак його діяння поєднане з проникненням в інше приміщення, то, на переконання колегії суддів, вказане діяння, вчинене ОСОБА_6 , підлягає кваліфікації за ч.1 ст.162 КК України, з огляду на таке.

Відповідно до положень ч.1 ст.12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для перекваліфікації діяння, вчиненого ОСОБА_6 наприкінці березня 2013 року, з ч.3 ст.185 КК України на за ч.1 ст.162 КК України, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, які ніким не оспорювались.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.162 КК України, полягає, серед іншого, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи, зокрема, у незаконному проникненні до транспортного засобу, як це встановлено судом першої інстанції в цьому кримінальному провадженні.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

На підставі наведеного, на думку колегії суддів, вчинене ОСОБА_6 діяння за епізодом правопорушення, яке мало місце наприкінці березня 2013 року, підлягає перекваліфікації з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 51-2555 кмо 24 (єдиний унікальний номер 278/1566/21).

Проте, оскільки на час вчинення вказаного епізоду правопорушення ОСОБА_6 не виповнилось 16 років, він не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст.162 КК України, відповідно, покарання йому також не може бути призначено.

Таким чином, ОСОБА_6 слід вважати засудженим:

- за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України (епізод від 26 серпня 2013 року щодо потерпілого ОСОБА_10 ) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (епізод від 08 березня 2014 року щодо потерпілої ОСОБА_11 ) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно - до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В свою чергу, пом`якшення вказаного покарання не є можливим в порядку вирішення питань, пов`язаних із виконанням вироку, з урахуванням того, що вищевказаним вироком суду за ч.2 ст.186 КК України ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки та цим покаранням поглинуті менш суворі покарання, призначені за іншими епізодами.

З урахуванням викладеного, вищевказана перекваліфікація діяння за епізодом, що мав місце наприкінці березня 2013 року (потерпілий ОСОБА_9 ) з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, а також звільнення засудженого ОСОБА_12 від покарання за епізодами, вчиненими в червні 2013 року (потерпілий ОСОБА_13 ), в червні 2013 року (потерпілий ОСОБА_14 ), 11 жовтня 2013 року (потерпілий ОСОБА_15 ) за ч.2 ст.185 КК України, не впливають на загальний строк призначеного ОСОБА_16 покарання.

Підсумовуючи викладене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі ст.ст.407, 409 КПК України, з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст.ст.404-405,407, 409 КПК України, ч.2 ст.74 КК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 26 травня 2025 року, якою залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону відповідно до ч.2 ст.74 КК України, скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання ОСОБА_6 про приведення вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 травня 2021 року у відповідність до вимог закону відповідно до ч.2 ст.74 КК України задовольнити.

Перекваліфікувати діяння, вчинене ОСОБА_6 за епізодом, що мав місце наприкінці березня 2013 року (потерпілий ОСОБА_9 ) з ч.3 ст.185 КК України на ч.1 ст.162 КК України, без призначення ОСОБА_6 покарання за вказаним епізодом.

За епізодами, вчиненими в червні 2013 року (потерпілий ОСОБА_13 ), в червні 2013 року (потерпілий ОСОБА_14 ), 11 жовтня 2013 року (потерпілий ОСОБА_15 ) за ч.2 ст.185 КК України, звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ч.2 ст.74 КК України у зв`язку із усуненням караності вчиненого ним діяння, відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» №3886-IX від 18 липня 2024 року.

Вважати ОСОБА_6 засудженим з призначенням покарання:

- за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України за епізодом від 26 серпня 2013 року (потерпілий ОСОБА_10 ) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік;

- за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України (потерпіла ОСОБА_11 ) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки;

на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно - до позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4