Справа № 939/311/26
УХВАЛА

підготовчого судового засідання

05 лютого 2026 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 , в режимі відеоконференції з приміщення ДУ "Київський слідчий ізолятор",

захисників адвокатів ОСОБА_5 і ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Бородянського районного суду в селищі Бородянці Бучанського району Київської області по вул. Шевченка, 3 кримінальне провадження № 0000925 від 23 жовтня 2025 року про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Горенки Києво-Святошинського району Київської області, громадянина України, який проживає по АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 2861 КК України,

у с т а н о в и в :

29 січня 2026 року з Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону до суду надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 2861 КК України.

За ухвалою судді від 30 січня 2026 року підготовче судове засідання було призначено на 03 лютого 2026 року, на 14-у годину.

Відповідно до обвинувального акта, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

Військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , 23 жовтня 2025 року, приблизно, о 21-й годині 45 хвилин, керуючи у стані алкогольного сп`яніння технічно несправним автомобілем " Opel Vectra", реєстраційний номер НОМЕР_2 , будучи обізнаним, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, діючи необережно, у порушення вимог ст. 3, 68 Конституції України, ст. 6, 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. 41 Закону України "Про дорожній рух", п. 1.3, 1.5, 2.1 "а", п. 2.3 "б", п. 2.9 "а", 12.3, 12.4 та 31.1 Правил дорожнього руху, рухаючись по проїзній частині вул. Шевченка в межах с. Озера Бучанського району Київської області, нехтуючи застосуванням безпечних прийомів керування, наражаючи на небезпеку інших учасників дорожнього руху, усвідомлюючи, що своїми діями створив для себе умови, в яких позбавлений можливості уважно стежити за дорожньою обстановкою та відповідно реагувати на її зміни, не зміг відповідно оцінити дорожню обстановку в момент виникнення небезпеки для руху, а саме в момент об`єктивного виявлення пішохода, який рухався попереду, притримуючись смуги, призначеної для руху зустрічних транспортних засобів, маючи можливість виявити його та негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух далі і біля домоволодіння АДРЕСА_2 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у результаті чого ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

В підготовчому судовому засіданні прокурор Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 просив призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акта.

Захисник адвокат ОСОБА_5 вважав, що неможливо призначити кримінальне провадження до судового розгляду на підставі обвинувального акта і просив повернути прокурору обвинувальний акт, так як він не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки було порушено процедуру вручення копії обвинувального акта.

Захисник адвокат ОСОБА_6 також вважав, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 підлягає поверненню, оскільки копії обвинувального акта були вручені захисникам та обвинуваченому не прокурором, а іншою неуповноваженою особою.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку своїх захисників про повернення обвинувального акта прокурору.

Потерпіла ОСОБА_8 в підготовче судове засідання не з`явилась, про час та місце проведення підготовчого судового засідання повідомлена належним чином.

Вислухавши думки учасників судового провадження, вивчивши обвинувальний акт, суд вважає, що кримінальне провадження підсудне Бородянському районному суду Київської області, підстав для закриття кримінального провадження не встановлено, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 Кримінального процесуального кодексу України, а тому кримінальне провадження необхідно призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

Зазначені захисниками адвокатами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 порушення щодо процедури вручення стороні захисту копій обвинувального акта, не є підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартоюна шістдесят днів без визначення розміру застави. Клопотання обґрунтовував тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні злочину у сфері порушення правил дорожнього руху, що потягло смерть особи, і за який законом передбачено покарання виключно у вигляді позбавлення волі на строк до десяти років, а тому з метою уникнення покарання він може переховуватись від суду; також встановлено існування ризику, який полягає в тому, що у разі обрання запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, обвинувачений ОСОБА_4 з метою уникнення кримінальної відповідальності може незаконно шляхом підбурювання, вмовляння, залякування впливати на потерпілу та свідків. Крім того, враховуючи обставини кримінального провадження, негативний суспільний резонанс, який може створити відчуття безкарності у лавах Збройних Сил України, обвинувачений ОСОБА_4 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що не забезпечить виконання завдань кримінального провадження; також вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння підтверджує наявність ризику вчинення ним іншого кримінального правопорушення. Зазначені ризики є суттєвими і їм неможливо запобігти у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_4 будь-яких інших запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою. Тому, на думку прокурора, у даному випадку менш суворі запобіжні заходи, зокрема, особисте зобов`язання, особиста порука чи домашній арешт, не достатні для запобігання зазначеним ризикам, оскільки лише перебування обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти цим ризикам.

Захисник адвокат ОСОБА_6 заперечував щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою і при цьому зазначив, що клопотання прокурора неможливо розглядати, оскільки, на його думку, порушена форма подання клопотання, так як будь-які додатки до клопотання не надані ні обвинуваченому, ні його захисникам, а тому просив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повернути прокурору.

Захисник адвокат ОСОБА_5 також заперечував щодо задоволення клопотання прокурора у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України; також зазначив, що будь-яких підстав для розгляду клопотання прокурора не має, у зв`язку з чим просив повернути клопотання прокурору для усунення недоліків та надання відповідних додатків; водночас зазначив, якщо суд дійде переконання щодо можливості розгляду клопотання прокурора, то просив змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з носінням електронних засобів контролю.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав думку своїх захисників.

Вислухавши думки учасників судового провадження, оглянувши матеріали кримінального провадження, суд приходить до такого висновку.

Відповідно до клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000925 від 23 жовтня 2025 року, за ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2025 року до ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 22 грудня 2025 року; за ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 17 грудня 2025 року щодо ОСОБА_4 була продовжена дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 24 січня 2026 року, а за ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2026 року відносно ОСОБА_4 була продовжена дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 10 лютого 2026 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1)переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2)знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5)вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог пунктів 1, 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 25 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику переховування або повторного вчинення злочинів".

Пункт 1 ст. 5 Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після вчинення злочину з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, постала перед компетентними органами.

Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини суд повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Суд вважає, що в даному випадку продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 не суперечить вимогам Кримінального процесуального кодексу України, оскільки по справі існують конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі Lavents v. Latvia" п. 70).

Оцінюючи викладене, суд вважає, що тяжкість і обставини кримінального правопорушення у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання його винуватим, враховуючи дані про особу ОСОБА_4 , який обвинувачується, що будучи позбавленим права керування транспортними засобами, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, свідчать про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілу, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення і застосування більш м`яких запобіжних заходів у даному випадку є недостатнім, а тому суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора і продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на два місяці.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, зокрема, щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Задовольняючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, суд вважає за необхідне, відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України, не визначати обвинуваченому ОСОБА_4 розмір застави, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, що спричинило загибель людини.

Керуючись ст. 176, 177, 178, 183, 197, 199, 314, 315, 316 КПК України, суд

у х в а л и в :

Призначити кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 2861 КК України, до судового розгляду на підставі обвинувального акта у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Бородянського районного суду Київської області на 13 лютого 2026 року, на 12-у годину.

Кримінальне провадження розглянути суддею одноособово.

В судове засідання викликати прокурора Київської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Центрального регіону ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілу ОСОБА_8 .

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити дію обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в Державній установі "Київський слідчий ізолятор" до 04 квітня 2026 року.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення лише в частині продовження дії запобіжного заходу, в іншій частині ухвала оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копії ухвали суду.

Головуючий - суддяОСОБА_9