Справа № 459/2268/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1019/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Червоноград Львівської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Шептицького міського суду Львівської області від 13 жовтня 2025 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання рахувати з дня прибуття і постановки ОСОБА_7 на облік у виправному центрі.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 26 червня 2024 року, близько 20 години 30 хвилин, перебуваючи поблизу гаражного кооперативу №1 по вул. Набережній, у м. Червоноград (станом на сьогодні Шептицький), Львівської області, рухаючись в напрямку річки Західний Буг, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень, наніс удар кулаком лівої руки в область правої брови ОСОБА_9 , чим заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення склери з випадінням оболонок правого ока та крововиливом в склоподібне тіло правого ока, рани на нижній повіці правого ока, крововиливу в повіки лівого ока, які відносяться до тілесного ушкодження середнього ступеня важкості по ознаці тривалого розладу здоров`я.

Не погоджуючись із цим вироком, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить вирок Шептицького міського суду Львівської області від 13 жовтня 2025 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України строком на 1 рік.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що з оскарженим вироком сторона захисту не згодна у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зокрема, зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення стороною захисту не оспорюється. Втім, в оскарженому вироку суд зазначив про заперечення обвинуваченим своєї вини.

Водночас, в судових дебатах ОСОБА_7 повідомив про повне визнання ним своєї вини, зазначивши, що він мав на меті припинення потерпілим дій, які перешкоджали відпочинку інших людей (паління димової шашки), однак не проконтролював себе після того, як потерпілий цього не зробив, через що відреагував на це нанесенням йому ударів.

На переконання апелянта, вказане свідчить про усвідомлення обвинуваченим своєї провини та критичне ставлення до своїх дій, формування ним для себе відповідних висновків щодо необхідності правомірної поведінки, співмірного реагування на ту чи іншу ситуацію, негативних наслідків протиправних дій у разі їх вчинення. При цьому визнання обвинуваченим своєї вини може враховуватись пом`якшуючою обставиною в розумінні ч. 2 ст. 66 КК України.

Звертає увагу, що будь-яких претензій, у т.ч. майнового характеру, потерпілим до обвинуваченого не пред`явлено.

Ця обставина, із врахуванням особи обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше не судимим, за місцем проживання скарг від сусідів на нього не надходило, на думку апелянта, свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування призначеного йому покарання зв звільненням його від відбування такого з випробуванням.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_6 подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Обвинувачений ОСОБА_7 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, в таке не з`явився. Його захисник ОСОБА_6 не заперечив проти проведення розгляду справи у відсутності обвинуваченого.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що така не ґрунтується на вимогах закону.

Потерпілий ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленим про час та місце проведення судового засідання, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в таке не з`явився, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України та з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів апеляційного суду вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому, відповідно до ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного перегляду.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, які могли б істотно вплинути на висновок суду про винуватість ОСОБА_7 та на кваліфікацію його дій, не виявлено.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім наведених у цій статті випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, з огляду на дискреційні повноваження, суд вправі звільнити особу від відбування призначеного покарання з випробуванням за наявності для цього підстав.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, оскільки врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, конкретні обставини справи, його ставлення до вчиненого, а також відомості про особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 КК України раніше несудимий, не працює, з 2023 року перебуває на обліку в лікаря-нарколога з приводу наркотичної залежності, до лікаря-психіатра за допомогою не звертався, скарг від сусідів за його місцем проживання не надходило; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч. 2 ст. 50 КК України, обираючи міру покарання, вважав за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Суд апеляційної інстанції також враховує, що обвинувачений хоч і вважається несудимим відповідно до ст. 89 КК України, однак раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 22 лютого 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 357, ч. 2 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі та звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Втім, застосування до ОСОБА_7 інституту умовного відбування покарання не дало належних результатів, оскільки, після закінчення іспитового строку, він вчинив умисний злочин проти здоров`я особи, заподіявши ОСОБА_9 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що спричинило тривалий розлад здоров`я потерпілого. За свідченнями ОСОБА_9 , станом на сьогодні, поранене око не бачить.

При цьому завданої потерпілому шкоди обвинувачений ОСОБА_7 , навіть частково, не відшкодував, хоча ОСОБА_9 витратив багато коштів на операцію та лікування ока, з потерпілим не примирився, жодним чином не намагався полегшити його страждання та перепросити за вчинене.

Більше того, обвинувачений вину вчиненому кримінальному правопорушенні заперечив, у суді зазначив, що бійку розпочав потерпілий, однак ці свідчення ОСОБА_7 спростовані судом першої інстанції. Таким чином, обвинувачений не усвідомив протиправності своїх дій та не зробив належних для себе висновків. Про неусвідомлення ОСОБА_7 наслідків своєї протиправної діяльності свідчить і його посткримінальна поведінка, зокрема те, що після того, як у потерпілого почалась кровотеча з ока, він пішов з місця події, не надавши ОСОБА_9 жодної допомоги та не викликавши йому швидку медичну допомогу.

Попри те, що потерпілий не пред`явив до обвинуваченого жодних, у тому числі, матеріальних претензій, колегія суддів зазначає, що відшкодування заподіяної шкоди не обов`язково має здійснюватися з примусу. Навпаки, добровільне усунення заподіяних збитків характеризує особу виключно з позитивного боку. Втім, у межах цього кримінального провадження надати таку позитивну характеристику ОСОБА_7 у суду можливість відсутня.

Також апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 не наділений повноваженнями припиняти поведінку, яка, на його думку, перешкоджає відпочинку інших людей, оскільки такі дії належать виключно до компетенції відповідних правоохоронних органів.

За цих обставин, колегія суддів не знаходить підстав для можливості виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання.

Тому доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що суд призначив ОСОБА_7 надмірно суворе покарання, не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскарженого вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично взяв до уваги всі дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально-побутовому сенсі, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, мотивацію кримінального правопорушення.

Захисником не наведено в апеляційній скарзі нових обставин, які не враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та могли свідчити б про явну суворість призначеного покарання у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Отже, стороною захисту не зазначено обґрунтованих підстав для застосування до ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України, таких обставин не встановлено і колегією суддів під час апеляційного перегляду оскарженого вироку.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскарженого вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції також не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Шептицького міського суду Львівської області від 13 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4