УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 522/591/21

Провадження № 51-288 ск 26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Бікін Хабаровського краю РФ, проживає у

АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1

ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2025 року

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік із покладення обов`язків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК України. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком ОСОБА_4 27 грудня 2020 року, приблизно о 23:30, перебуваючи на вулиці у м. Одеса (вул. Фонтанська дорога, 69А) та маючи намір на вчинення крадіжки чужого майна, переслідуючи ціль незаконного збагачення, підійшов до електросамоката Model 101P KWS 0310 та, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, діючи умисно, з корисливих мотивів викрав електросамокат, який належить ТОВ «ЕКСТРА ВАТТС», вартістю 13 621,14 грн.

У подальшому ОСОБА_4 з викраденим майном з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, й тим самим спричинив ТОВ «ЕКСТРА ВАТТС» матеріальну шкоду на загальну суму 13 621,14 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить змінити оскаржувані судові рішення та призначити йому покарання у виді штрафу в межах санкції передбаченої ч. 1 ст. 185 КК України в сумі 51 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що суди попередніх інстанцій необґрунтовано обрали більш суворе покарання, формально підійшли до застосування санкції ч. 1 ст. 185 КК України, яка передбачає можливість призначення штрафу, який у цьому випадку був би достатнім та необхідним для досягнення мети покарання, визначеної положеннями ст. 50 КК України.

Крім цього вказує, що суди під час призначення покарання не врахували пом`якшуючі обставини, а саме щире каяття, відшкодування шкоди, відсутність судимостей та позитивні характеристики. Окрім цього зауважує, що судами не було надано оцінки тому, що засуджений є інвалідом другої групи, що у свою чергу також призвело до призначення більш тяжкого покарання.

На думку скаржника, суди не навели жодних мотивів, чому застосування штрафу є неможливим або недостатнім, обмежившись формальними посиланнями на загальні положення закону, що свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Вказує про свою готовність сплатити штраф в зазначеному розмірі, наголошуючи на тому, що покарання у виді пробаційного нагляду створює для нього як для інваліда другої групи невиправдані труднощі, пов`язані з необхідністю з`являтися до органу пробації.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень та інших документів, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його дій за ч. 1 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, у зв`язку з чим доцільно змінити оскаржувані судові рішення та призначити йому інший вид покарання у виді штрафу, на думку колегії суддів, є безпідставними.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно з ч.2 ст. 12 КК України є кримінальним проступком; особу винного, який є громадянином України, раніше не судимий, інвалід ІІ групи, з середньою освітою, не одружений, офіційно не працевлаштований; обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину; відшкодування потерпілому шкоди шляхом повернення майна, а також зважив на відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Суд першої інстанції з урахуванням зазначених обставин дійшов висновку про доцільність призначення ОСОБА_4 покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2, 3 ч. 2 ст. 59-1 КК України.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, дійшов висновку, що цей вид та розмір покарання повністю досягатиме мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Разом з цим апеляційний суд обґрунтовано зауважив, що хоча санкція ч.1 ст.185 КК України й передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, однак ОСОБА_4 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має.

Вказане не спростовується засудженим й за змістом поданої ним касаційної скарги, незважаючи на його вказівку про готовність сплатити штраф.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що наведені місцевим судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, й при призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених КК України, дотримався принципу індивідуалізації покарання та призначив покарання, яке буде сприяти виправленню засудженого та ресоціалізації.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином й відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого й доданих до неї копій судових рішень та інших документів не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Приморського районного суду м. Одеси

від 12 лютого 2025 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3