ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 754/4243/23

провадження № 51-3637 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженої ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000952 за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянки України, уродженки м. Тростянець Сумської області, жительки АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст ухвалених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року ОСОБА_8 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна, яке є власністю засудженого, ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна, яке є власністю засудженої.

Вказаним вироком вирішено питання щодо запобіжного заходу, зарахування у строк покарання строку попереднього ув`язнення, долі речових доказів та судових витрат.

Відповідно до встановлених місцевим судом фактичних обставин, що викладені в його мотивувальній частині, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_6 будучи особою, яка раніше притягувалася до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, пов`язаних з незаконним обігом наркотичних засобів, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту психотропних речовин, для власного збагачення, у невстановленому досудовому розслідуванням час, але не пізніше 27 січня 2023 року, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, придбали пакети з порошкоподібною речовиною, загальною масою 0,775 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,248 г, загальною масою 0,606 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,208 г, загальною масою 0,796 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,205 г, загальною масою 0,468 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,156 г, які почали незаконно зберігати для подальшого збуту за місцем свого проживання, що на АДРЕСА_1 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, перебуваючи на АДРЕСА_1 , незаконно збули ОСОБА_9 : 27 січня 2023 року приблизно о 14:18 за 400 грн один пакет з порошкоподібною речовиною загальною масою 0,775 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,248 г; діючи повторно, 02 лютого 2023 року приблизно о 14:35 за 400 грн збули один пакет з порошкоподібною речовиною загальною 0,606 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,208 г; діючи повторно, 13 лютого 2023 року приблизно о 13:50 за 400 грн збули один пакет з порошкоподібною речовиною, загальною масою 0,796 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,205 г.

Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_6 продовжили незаконно зберігати з метою збуту пакет з порошкоподібною речовиною загальною масою 0,468 г, що містить психотропну речовину амфетамін, масою 0,156 г, який 13 лютого 2023 року виявлено та вилучено під час обшуку за місцем їхнього проживання, що на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року - без зміни.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, з посиланням на практику Верховного Суду, вказує про незаконність вироку та ухвали, оскільки такі рішення постановлено із порушенням вимог процесуального закону та недотриманням положень матеріального закону.

Звертає увагу, що ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не перевірили доводів сторони захисту про наявність провокації злочину, та не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що співпрацювала зі слідством для того щоб її не притягнули до кримінальної відповідальності, та стверджувала про здійснення на неї тиску з боку працівників поліції. До того ж вважає, що матеріли кримінального провадження не містять документів про застосування стосовно свідка ОСОБА_9 заходів безпеки, а сам факт застосування таких заходів позбавив сторону захисту у розумінні ст. 96 КПК зібрати докази стосовно репутації свідка та довести наявність в її діях провокації.

Зазначає, що після задоволення клопотання сторони захисту під час апеляційного розгляду судом не досліджено відеозаписи проведення НСРД, які є неповними та з яких не вбачається усіх обставин оперативної закупки, не видно що саме та у кого було придбано свідком. Вважає, що апеляційний суд здійснив формальний розгляд кримінального провадження та належним чином не перевірив доводів сторони захисту, та, залишаючи без зміни вирок суду, своїх висновків не мотивував.

Крім того, вказує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки у оскаржуваних судових рішеннях не вказано коли саме у засуджених виник спільний умисел на вчинення злочину, що призвело до штучної кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 307 КК, та, відповідно, призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції цієї частини статті.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджена ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити, вирок та ухвалу скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Прокурор ОСОБА_5 , вказуючи про необґрунтованість касаційної скарги, заперечувала щодо її задоволення, просила оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій залишити без зміни.

Інші учасники були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явилися, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі захисник вказує про незаконність вироку та ухвали, оскільки такі рішення постановлено із порушенням вимог процесуального закону та недотриманням положень матеріального закону.

Під час оцінки наведених доводів захисника в порядку касаційної процедури, та в ході перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, суд касаційної інстанції не встановив обґрунтованих підстав, які б свідчили про незаконність або необґрунтованість оскаржуваних судових рішень.

Зокрема, стосовно посилання захисника про те, що ані суд першої інстанції, ані суд апеляційної інстанції не перевірили доводів сторони захисту про наявність провокації злочину, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

По-перше, згідно з ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 304/1035/20 (провадження № 13-58 кс 23) сформувала висновок, відповідно до якого у розумінні ч. 3 ст. 403 КПК «особою, яка подала апеляційну скаргу» є лише учасник судового провадження, який реалізував право на апеляційне оскарження від свого імені. Право змінити та/або доповнити апеляційну скаргу обвинуваченого, належить виключно суб`єкту її подання, тобто обвинуваченому.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційну скаргу на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року було подано захисником ОСОБА_10 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , іншими учасниками вирок суду першої інстанції не оскаржувався, а отже і право на зміну та/або доповнення апеляційної скарги захисника належить виключно адвокату ОСОБА_10 .

Питання ж стосовно провокації вчинення злочину було поставлено перед судом апеляційної інстанції вже захисником ОСОБА_7 і такі доводи викладені лише у письмовому виступі у судових дебатах, що долучені до матеріалів кримінального провадження.

За таких обставин колегія суддів констатує, що відсутність відповіді на такі твердження захисника ОСОБА_7 в ухвалі суду апеляційної інстанції у даному випадку не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

По-друге, доводи захисника про провокацію вчинення злочину, що викладені у її касаційній скарзі, колегія суддів вважає непереконливими.

До такого висновку колегія суддів доходить на підставі того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення не визначили, категорично заперечивши факт збуту психотропної речовини, тоді як захисник, діючи в їх інтересах, у скарзі вказує про наявність провокації з боку працівників правоохоронних органів та свідка ОСОБА_9 .

У цій частині Суд зважає на позицію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладеної у рішенні від 08 жовтня 2021 року у справі «Berlizev vs. Ukraine» (заява № 43571/12), згідно якого ЄСПЛ дійшов висновку, що «з точки зору фактів Суд вважає непослідовним заперечення заявником вчинення злочину та одночасне висунення ним скарги, що його спровокували вчинити. Захист від провокації обов`язково передбачає, що обвинувачений визнає вчинення інкримінованих йому дій, але стверджує, що вони були наслідком незаконного підбурювання з боку працівників поліції (§ 46)».

Такі ж висновки знайшли своє відображення і у рішеннях національних судів, зокрема, що викладені у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 20 листопада 2023 року (справа № 359/10291/19, провадження № 51-3346 км 23), від 14 грудня 2022 року (справа № 754/10882/17 провадження №51-1223 км 22), від 07 грудня 2022 року (справа № 385/619/16, провадження 51-2496 км 21), від 14 травня 2025 року (справа № 484/4922/19, провадження № 51-7335 км 23).

Повертаючись до обставин кримінального провадження, яке є предметом касаційного розгляду, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на всіх етапах кримінального провадження заперечували свою причетність до вчинення інкримінованих їм дій, сама собою ця обставина ставить під сумнів твердження сторони захисту про наявність провокації. Крім того, матеріали справи містять інформацію, яка беззаперечно спростовує ці доводи захисника.

Судова практика суду касаційної інстанції стосовно перевірки доводів щодо провокування правоохоронними органами вчинення кримінальних правопорушень, яка була перейнята від рішень ЄСПЛ, указує на те, що суди зобов`язані, оцінюючи такі доводи сторони захисту, провести так звані тести на провокацію, що включають «матеріальний (сутнісний, змістовний) тест» (substantive test of incitement) і «процесуальний тест» (procedural test of incitement), які ЄСПЛ детально описав у низці своїх рішень, зокрема в пунктах 101-109, 112-114 рішення у справі «Lagutin and other vs. Russia».

Верховний Суд у постанові від 19 жовтня 2022 року (справа № 728/1614/17, провадження № 51-6169 км 21) вказав, що під процесуальним тестом розуміється наявність у суду можливості перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання з дотриманням принципів змагальності та рівності сторін.

У свою чергу, матеріальний тест включає відповіді на запитання: чи були підстави для проведення таємної операції, зокрема, чи існували об`єктивні підозри в тому, що заявник брав участь у злочинній діяльності або був схильним до вчинення кримінального правопорушення, поки до нього не звернулася поліція; чи була поведінка правоохоронних органів по суті пасивною.

Перш за все має бути встановлено, чи існувала об`єктивна підозра, що особа займається злочинною діяльністю або схильна до вчинення злочину (рішення від 04 листопада 2010 року у справі «Bannikova vs. Russia», заява № 18757/06, § 38). Будь-яка попередня інформація про наявний злочинний намір має давати можливість її перевірити (рішення від 15 грудня 2005 року у справі «Vanyan vs. Russia», заява № 53203/99, § 49, «Khudobin vs. Russia» заява № 59696/00, § 134) й органи влади мають бути здатні в будь-який час довести, що мали достатні підстави для проведення негласної операції (рішення від 04 листопада 2010 року у справі «Bannikova vs. Russia», заява № 18757/06, § 40).

ЄСПЛ вважав, що не можна вважати пасивною поведінку органів влади, коли ініціатором контакту з підозрюваною особою був агент (агенти), коли поновлюється пропозиція після первинної відмови, коли наполегливо схиляють до вчинення злочину (рішення від 01 липня 2008 року у справі «Malininas vs. Lithuania», заява № 10071/04, § 37).

З критерієм об`єктивної підозри тісно пов`язане питання щодо моменту, коли органи влади розпочали негласну операцію, тобто агенти лише «приєдналися» до злочинних дій чи підштовхнули до них (рішення від 04 листопада 2010 року у справі «Bannikova vs. Russia», заява № 18757/06, § 43).

З огляду на фактичні обставини, встановлені у цьому кримінальному провадженні, суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що правоохоронні органи розпочали проведення НСРД після виявлення фактів систематичного незаконного збуту наркотичних засобів та психотропних речовин, що підтверджувалося показаннями свідка ОСОБА_9 , яка вказала у кого саме придала психотропну речовину. Реагуючи на вказану інформацію, правоохоронні органи розпочали таємну операцію, у ході якої отримали відомості про три факти збуту ОСОБА_8 та ОСОБА_6 психотропної речовини ОСОБА_9 .

Наведене підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_11 , який в ході судового розгляду кримінального провадження під час його допиту повідомив, що він проживає у кв. АДРЕСА_2 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 його сусіди. Зауважив, що помітив, як до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 часто приходять люди, на сходинковому майданчику часто залишаються порожні зіп-пакети, через це було у під`їзді встановлено камеру, у подальшому відбулися збори жителів під`їзду, намагалися виселити ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а також написали колективне звернення, де зазначали, що у квартирі відбувається продаж наркотичних засобів, однак це ні до чого не привело.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що отримана в передбачений КПК спосіб інформація про протиправну діяльність ОСОБА_8 і ОСОБА_6 надавала органу досудового розслідування обґрунтовані підстави для початку заходів контролю за вчиненням злочину з метою його викриття і документування.

Для перевірки критерію чи була поведінка правоохоронних органів по суті пасивною, оцінці підлягають їх дії та дії конфідентів на предмет проведення розслідування в пасивний спосіб.

Умовно випадки активності правоохоронних органів щодо схиляння до вчинення злочину можна поділити на дві групи: 1) безпосередня активна поведінка конфідента під час спілкування з обвинуваченим, що спрямована на схиляння його до злочинної діяльності; 2) інші активні дії співробітників правоохоронних органів у процесі розслідування, які виходять за межі здійснення розслідування, у переважно пасивний спосіб.

За встановлених обставин під час трьох епізодів збуту наркотичних засобів головними учасниками були ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , як продавці, і ОСОБА_9 , як покупець, що свідчить про відсутність активного втручання органу досудового розслідування в їхні домовленості.

Відповідно до досліджених судом доказів, зокрема протоколів за результатами проведення НСРД та відеозаписів до них, ОСОБА_9 , яка діяла за дорученням правоохоронних органів, у ході спілкування з ОСОБА_8 та ОСОБА_6 (по черзі щодо кожного епізоду) запитала чи можна придбати психотропну речовину, на що засуджені давали згоду, при цьому ОСОБА_9 не вчиняла наполегливих дій щодо продажу їй заборонених речовин, не змушувала засуджених їх продавати, а їхні розмови мали характер спілкування продавця та покупця товару. Навпаки, саме ОСОБА_8 та ОСОБА_6 уточняли скільки саме потрібно психотропної речовини.

Той факт, що свідок сама телефонувала ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , не свідчить про провокацію, адже вони могли відмовитися від зустрічі та не впускати ОСОБА_9 до квартири.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 діяли як за звичайних побутових умов, поведінка ОСОБА_9 була переважно пасивною, водночас орган досудового розслідування обмежувався лише документуванням злочинів, діючи у спосіб, передбачений КПК, під час контролю за вчиненням злочину.

Поряд з цим захисник вважає, що суди не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_9 , яка повідомила, що співпрацювала зі слідством для того щоб її не притягнули до кримінальної відповідальності, та стверджувала про здійснення на неї тиску з боку працівників поліції.

Однак такі твердження захисника колегія суддів не бере до уваги оскільки, як убачається з матеріалів справи, з цих підстав ОСОБА_9 не зверталася із заявами чи скаргами щодо здійснення на неї тиску співробітниками органу досудового розслідування.

Більше того, наведені вище обставини, навіть за їх наявності, беззастережно не спростовують факт незаконного збуту психотропної речовини свідку за обставин, які були встановлені судами, та можуть лише вказувати на певну мотивацію дій свідка, проте аж ніяк не можуть виправдовувати незаконні дії ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , а тому й не свідчать про наявність провокації вчинення злочину.

За таких обставин доводи касаційної скарги захисника в цій частині колегія суддів вважає непереконливими.

У скарзі захисник вказує про те, що у оскаржуваних судових рішеннях не вказано коли саме у засуджених виник спільний умисел на вчинення злочину, що призвело до штучної кваліфікації їх дій за ч. 2 ст. 307 КК. У зв`язку з чим захисник вважає, що судами допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Однак, такі доводи сторони захисту є необґрунтованими та такими, що спростовується наявними в матеріалах кримінального провадження доказами.

Як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, на підставі досліджених доказів судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , проживаючи спільно за адресою АДРЕСА_1 , здійснювали незаконний збут психотропних речовин, що підтверджується протоколами про результати контролю за вчиненням злочину, та протоколами за результатами проведення аудіо-, відеоконтролю особи, відповідно до яких як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_6 , перебуваючи за місцем свого проживання, за аналогічних обставин, по черзі (різні епізоди злочинної діяльності) в ході телефонних розмов домовлялися про зустріч з ОСОБА_9 , а потім в приміщенні квартири за гроші, передавали свідку пакетики з психотропною речовиною, при цьому як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_6 одночасно перебували в приміщенні квартири, а отже були обізнані та спостерігали за процесом збуту психотропної речовин, що свідчить про спільність їх дій.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що встановлені фактичні обставини давали обґрунтовані підстави суду для висновку про вчинення ОСОБА_8 та ОСОБА_6 злочину за попередньою змовою групою осіб, а тому Суд не вбачає неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, про що зазначає у своїй скарзі захисник.

У касаційній скарзі окрім іншого захисник вказує про те, що матеріли кримінального провадження не містять документів про застосування стосовно свідка ОСОБА_9 заходів безпеки, а сам факт застосування таких заходів позбавив сторону захисту у розумінні ст. 96 КПК зібрати докази стосовно репутації свідка та довести наявність в її діях провокації.

Проте наведені доводи захисника є безпідставними.

Відповідно до п. а ч. 1 ст. 2 Закону України у редакції № 2236-IX від 20 травня 2022 року «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві» (далі - Закон № 2236-IX) право на забезпечення безпеки шляхом застосування заходів, зазначених у статтях 1 і 7 цього Закону, за наявності відповідних підстав має особа, яка заявила до правоохоронного органу про кримінальне правопорушення або в іншій формі брала участь чи сприяла виявленню, попередженню, припиненню або розкриттю кримінальних правопорушень.

Згідно п. «ж» ч. 1 ст. 7 Закону № 2236-IX заходами забезпечення безпеки, зокрема, є забезпечення конфіденційності відомостей про особу.

Як визначено положеннями пунктами «а», «в», «г» ч. 1 ст. 15 Закону № 2236-IX нерозголошення відомостей про осіб, взятих під захист, може здійснюватися шляхом: обмеження відомостей про особу в матеріалах перевірки (заявах, поясненнях тощо), а також протоколах слідчих дій та інших матеріалах кримінального провадження, заміни прізвища, імені, по батькові в цих документах псевдонімами за постановою органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, дізнавача, прокурора або за ухвалою слідчого судді, суду про зміну анкетних даних; нерозголошення будь-яким способом дійсних анкетних даних про осіб, які взяті під захист і підлягають виклику в судове засідання; виклику до суду цієї особи виключно через орган, який здійснює заходи безпеки.

Водночас, як закріплено у наведеній вище нормі, ці постанови (ухвали) до матеріалів справи не приєднуються, а зберігаються окремо в органі, у провадженні якого знаходиться кримінальне провадження.

З огляду на викладене, матеріали кримінального провадження не містять і не повинні містити документів про застосування заходів безпеки стосовно свідка під псевдонімом ОСОБА_9 , дійсні анкетні дані якої змінено, що об`єктивно давало б можливість ідентифікувати такого свідка.

Крім того, відповідно до ч. 9 ст. 352 КПК у виняткових випадках для забезпечення безпеки свідка, який підлягає допиту, суд за власною ініціативою або за клопотанням сторін кримінального провадження чи самого свідка постановляє вмотивовану ухвалу про проведення допиту свідка з використанням технічних засобів з іншого приміщення, у тому числі за межами приміщення суду, або в інший спосіб, що унеможливлює його ідентифікацію та забезпечує сторонам кримінального провадження можливість ставити запитання і слухати відповіді на них. У разі якщо існує загроза ідентифікації голосу свідка, допит може супроводжуватися створенням акустичних перешкод. Перед постановленням відповідної ухвали суд зобов`язаний з`ясувати наявність заперечень сторін кримінального провадження проти проведення допиту свідка в умовах, що унеможливлюють його ідентифікацію, і в разі їх обґрунтованості відмовити у проведенні допиту свідка в порядку, визначеному цією частиною. У ч. 10 цієї статті визначено, що для забезпечення безпеки викривача його допит в якості свідка проводиться з дотриманням Закону України "Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь у кримінальному судочинстві".

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду прокурором заявлено клопотання про допит свідка ОСОБА_9 із застосуванням заходів безпеки з використанням технічних засобів з приміщення Київського апеляційного суду. Проти такого формату допиту свідка не заперечувала й сторона захисту.

Ухвалою від 26 травня 2023 року вказане клопотання прокурора задоволено, постановлено провести допит свідка ОСОБА_9 із застосуванням заходів безпеки шляхом нерозголошення її дійсних анкетних даних з використанням технічних засобів, в спосіб, що унеможливлює ідентифікацію свідка та забезпечує сторонами кримінального провадження можливість ставити запитання та слухати відповіді на них, а сам допит проведено у судовому засіданні 02 червня 2023 року у присутності обвинувачених та їх захисника.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що допит свідка ОСОБА_9 проведено у відповідності до положень кримінального процесуального закону та з дотриманням вимог Закону № 2236-IX, тоді як посилання захисника про позбавлення сторони захисту можливості зібрати докази стосовно репутації залегендованого свідка та довести наявність в її діях провокації, не узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

Не може погодитися колегія суддів і з доводами захисника про те, що судом апеляційної інстанції не досліджено відеозаписи проведення НСРД, які є неповними та з яких не вбачається усіх обставин оперативної закупки.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_12 , діючи в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , заявив клопотання про дослідження у порядку ч. 3 ст. 404 КПК постанови прокурора про проведення НСРД, доручення у порядку ст. 36 КПК, протоколи огляду грошових коштів, протоколів огляду та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів, додатків до протоколів за результатами проведення НСРД у виді відеозаписів, а також повторне дослідження (оголошення) показань свідка ОСОБА_9 .

Вказане клопотання захисника судом апеляційної інстанції задоволено, під час апеляційного розгляду зазначені у клопотанні докази були предметом безпосереднього дослідження суду.

Разом з тим, як вбачається з журналу судового засідання та звукозапису від 21 листопада 2024 року, захисник ОСОБА_10 після дослідження заявлених ним доказів відмовився від повторного дослідження додатків (відеозаписів) до протоколів проведення НСРД, та наполягав на прослуховуванні показань свідка ОСОБА_9 , які було повторно заслухано у судовому засіданні 02 червня 2025 року за участю захисника ОСОБА_7 .

На підставі викладеного доводи захисника про недотримання апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК через не дослідження відеозаписів проведення НСРД є такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.

Не бере Суд до уваги і твердження захисника про те, що відеозаписи проведення НСРД є неповними та з яких не вбачається усіх обставин оперативної закупки, не видно що саме та у кого було придбано свідком.

Зазначені доводи захисника огляду на вимоги ст. 433 КПК не можуть бути предметом касаційного розгляду, враховуючи, що суд касаційної інстанції позбавлений можливості здійснювати оцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів, вирішувати питання про їх достовірність, встановлювати інші обставини справи, ніж ті, які викладені в судових рішеннях.

З огляду на процесуальні повноваження суду касаційної інстанції, який є судом права, а не факту, під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами та доказовою базою, які встановлені судами попередніх інстанцій, та зобов`язаний перевіряти правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, про зазначені обставини сторона захисту вказувала в ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, а також його перевірки в судом апеляційної інстанції, та за результатом оцінки таких тверджень захисту суди дійшли висновку, що з відеозаписів проведення НСРД видно обставини, які є предметом доказування у кримінальному провадженні, такі обставини підтвердженні показаннями допитаних під час розгляду справи свідків (у тому числі понятих), узгоджуються з дослідженими письмовими доказами, що в сукупності давало підстави стверджувати про доведеність винуватості ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Крім того, як судом першої інстанції, так само і судом апеляційної інстанції, не встановлено суттєвих розбіжностей між показаннями свідків та змістом протоколів за результатами проведення НСРД, які б вказували про неналежність чи недопустимість таких протоколів як доказів, у зв`язку з чим суди відхилили зазначені доводи сторони захисту.

Під час перевірки вироку в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника, апеляційний суд констатував, що постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину, доручення органу досудового розслідування, відповідають вимогам ст. 110 КПК та узгоджуються з положеннями Глави 21 КПК.

З цих підстав непереконливими є доводи захисника про те, що апеляційний суд здійснив формальний розгляд кримінального провадження та належним чином не перевірив доводів сторони захисту, не мотивувавши своїх висновків.

Відповідно до змісту мотивувальної частини ухвали суду апеляційної інстанції, в ході апеляційного розгляду захисником ставилося питання про те, що матеріали кримінального провадження не містять доказів використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) грошей, та не містять рішення про їх використання.

Зазначені доводи, на переконання колегії суддів, спростовуються дослідженими судами попередніх інстанцій доказами, посилання на які містяться у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішеннях.

Зокрема, відповідно до постанов про проведення контролю за вчиненням злочину від 17 січня 2023 року, 01 лютого 2023 року, 06 лютого 2023 року прокурор постановив про проведення НСРД, при цьому вказав, що здійснення оперативної закупки у ОСОБА_8 та ОСОБА_6 необхідно провести із використанням заздалегідь ідентифікованих (помічених) засобів, зокрема грошових коштів у якості оплати за товар, обіг якого обмежений чи заборонений чинним законодавством.

На підставі вказаної постанови прокурор у порядку ст. 36 КПК надав доручення на проведення НСРД УКР ГУНП у м. Києві.

У подальшому 27 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року, 13 лютого 2023 року оперуповноваженим УКР ГУНП у м. Києві у присутності двох понятих на виконання доручення прокурора оглянуто купюри у сумі 400 гривень (одна сума по всім трьом епізодам оперативної закупки), які належать до фонду спеціального призначення, здійснено їх копіювання, фіксацію серії та номеру, та вручено свідку ОСОБА_9 (залегендована особа). Такі грошові кошти, як вбачається з протоколу про результату контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки від 31 січня 2023 року, 06 лютого 2023 року, 14 лютого 2023 року та протоколу за результатом проведення НСРД від 06 лютого 2023 року, 17 лютого 2023 року, 22 березня 2023 року вручені свідку, за ці грошові кошти було придбано психотропну речовину, яку свідок ОСОБА_9 передала оперативним працівникам, що зафіксовано у протоколах огляду місця події від 27 січня 2023 року, 02 лютого 2023 року та 13 лютого 2023 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає порушень порядку використання заздалегідь ідентифікованих (помічених) грошей, як про це вказував захисник.

Таких порушень не встановлено і підчас виконання доручення прокурора про проведення НСРД у порядку ст. 36 КПК, враховуючи, що таке доручення направлено на ім`я начальника УКР ГУНП в м. Києві, тоді як на виконання цього доручення, огляд та вручення заздалегідь ідентифікованих засобів (грошових купюр), вручення спеціальних технічних засобів, а також фіксація результатів контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки, аудіо-, відеоконтроль особи, фіксація результатів проведення НСРД, проведено оперативними працівниками УКР ГУНП в м. Києві ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 .

Крім того, мотивуючи свої доводи про необхідність скасування вироку та ухвали, захисник у касаційній скарзі зазначає про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання тяжкості злочину та особі засудженого через суворість.

На обґрунтування таких доводів захисник посилається на те, що врахувавши дані про перебуванні на утриманні ОСОБА_6 двох малолітніх дітей, які є аналогічними як і у ОСОБА_8 , місцевий суд не мотивував рішення, чому призначив ОСОБА_6 більш суворе покарання. З такими висновками, на переконання захисника, безпідставно погодився і суд апеляційної інстанції.

Тобто, оспорюючи наведені висновки місцевого та апеляційного судів, захисник в касаційній скарзі фактично порушує питання про недотримання судами визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання та пов`язані із суддівським розсудом.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Як убачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , місцевий суд виходив з того, що вона характеризується посередньо, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, взяв до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, який з огляду на положення ст. 12 КК є тяжким, а також врахував відсутність обставин, які б пом`якшували чи обтяжували покарання.

З цих підстав місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_6 можливе виключно в умовах ізоляції її від суспільства, та призначив покарання в межах санкції ч. 2 ст. 307 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією частини майна.

Перевіряючи вирок суду в апеляційному порядку, апеляційний суд не встановив підстав для скасування вироку суду першої інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів уважає, що призначене засудженій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, відповідає основній його меті як заходу примусу, а також не суперечить ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ніякого покарання без закону).

З урахуванням усіх зазначених обставин в їх сукупності, колегія суддів не вбачає підстав вважати призначене засудженій ОСОБА_6 покарання явно несправедливим через його суворість.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства, які б давали підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, не встановлено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої ОСОБА_6 , касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженої ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 червня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3