Справа № 930/1418/23
Провадження №11-кп/801/1249/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

обвинуваченого

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці судове провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 04.12.2025 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0000022 від 12.01.2023 та № 0000426 від 18.05.2023 відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 04.12.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на 60 днів, тобто до 01.02.2026, із визначеними розмірами застави.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені в клопотанні прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених продовжують існувати і до тепер, а тому раніше обораний запобіжний захід слід продовжити.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою до обвинуваченого ОСОБА_6 застосувати більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог ст.ст. 177, 178, 183 КПК України та положень ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

ОСОБА_6 вказує, що перебуває під вартою майже три роки без ухваленого вироку, що виходить за межі «розумного строку» тримання під вартою у розумінні практики Європейського суду з прав людини. Так, у рішеннях «Харченко проти України», «Єлов проти України» та інших ЄСПЛ наголошує, що тривале тримання під вартою без належного обґрунтування ризиків є порушенням ст. 5 Конвенції. Суд першої інстанції, продовжуючи запобіжний захід, обмежився лише посиланням на тяжкість інкримінованого злочину, не навівши переконливих доводів щодо наявності реальних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Апелянт зазначає, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що він має намір ухилятися від суду, впливати на свідків, знищувати чи спотворювати докази або вчиняти інші кримінальні правопорушення. Таким чином, суд першої інстанції не навів конкретних і фактичних даних, які б підтверджували наявність зазначених ризиків, обмежившись загальними формулюваннями.

Крім того, суд не врахував принцип винятковості тримання під вартою, закріплений у ст. 183 КПК України, відповідно до якого цей запобіжний захід може застосовуватися лише тоді, коли інші, більш м`які заходи не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку особи. Судом не перевірено можливість застосування альтернативних запобіжних заходів, таких як цілодобовий або нічний домашній арешт, особисте зобов`язання чи застава у розмірі, який би відповідав майновому стану підозрюваного.

Обвинувачений ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції, оскільки воно є незаконним, необґрунтованим та належним чином не вмотивованим.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції належним чином не перевірив усі доводи, які були зазначені у клопотанні прокурора, а лише формально послався на них, належним чином не обґрунтовуючи.

Прокурор у судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду апеляційних скарг був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Оскільки, від прокурора не надходило клопотань про розгляд апеляційної скарги за його участі, то колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд даних апеляційних скарг без участі прокурора.

Заслухавши доповідь судді, виступи обвинувачених, які підтримали свої апеляційній скарги та просили їх задовільнити, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слід частково задовільнити з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно останніх, суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Колегією суддів, було встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України, обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України.

Так, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, організованою групою, проти власності, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років із конфіскацією майна. Тяжкість можливого покарання у виді тривалого строку позбавлення волі переконують суд в тому, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 можуть вживати заходів щодо переховування від суду з метою уникнення можливої кримінальної відповідальності.

За таких обставин існують достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити спроби переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, тобто наявний ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім того, апеляційний суд врахував, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень у складі організованої групи, що за своєю природою передбачає стійкі зв`язки між її учасниками, розподіл ролей та узгодженість дій. Перебуваючи на волі, обвинувачені, маючи усталені контакти з іншими співучасниками, можуть використовувати їх для координації поведінки та узгодження показань, а також для впливу на свідків, які ще не допитані судом. Така процесуальна вразливість свідків у поєднанні з організованим характером злочинної діяльності створює реальний, а не гіпотетичний ризик незаконного впливу на них.

Отже, наявні підстави вважати, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, може впливати на інших обвинувачених та свідків у цьому кримінальному провадженні, що відповідає ризику, передбаченому п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики переховування ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином продовжують існувати, що виправдовує їх тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення, дані про їх особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії особливо тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

У даному кримінальному провадженні суд, продовжуючи щодо обвинувачених запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, одночасно визначив розмір застави, що відповідає вимогам закону та є альтернативним заходом, який може бути застосований у разі її внесення.

Колегія суддів виходить із того, що тримання особи під вартою є винятковим запобіжним заходом, який за своєю природою не може перетворюватися на приховану форму покарання до ухвалення обвинувального вироку.

У цьому контексті тривале, майже трирічне, перебування обвинувачених під вартою змінює саму якість застосованого запобіжного заходу: із тимчасового процесуального засобу він фактично набуває рис остаточного втручання у право на свободу. Такий стан речей вимагає від суду переоцінки співмірності обмежень, що застосовуються, із цілями кримінального провадження.

Колегія суддів зазначає, що застава за своєю правовою природою є альтернативою триманню під вартою, інструментом балансу між інтересами правосуддя та правом особи на свободу. Водночас застава не може мати карального характеру або бути недосяжною за своєю суттю, оскільки у такому разі вона втрачає своє процесуальне призначення і перетворюється на формальну декларацію.

З огляду на тривалість перебування обвинувачених під вартою, принцип розумності строків та необхідність збереження справедливого балансу між публічним інтересом і правами людини, колегія суддів приходить до висновку, що зменшення розміру застави є виправданим та пропорційним заходом. Такий підхід відповідає ідеї правової держави, у якій свобода людини не може бути поставлена у залежність від надмірного та фактично непереборного фінансового тягаря.

Беручи до уваги усе вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано продовжив строк тримання під вартою, проте визначений розмір застави є надмірним, а тому колегія суддів вважає за доцільним зменшити його.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовільнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовільнити частково.

Ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 04.12.2025 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за № 0000022 від 12.01.2023 та № 0000426 від 18.05.2023 відносно ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 185, ч. 1 ст. 304 КК України, скасувати, у частині продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Клопотання прокурора Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборонм Південного регіону ОСОБА_8 задовільнити частково.

Продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_7 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 01.02.2026 включно.

Визначити заставу у розмірі 100 (сто) неоподатковуваних розмірів доходів громадян, що становить 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого та/або прокурора за першою вимогою;

?не відлучатись з населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

?утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

?здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Якщо ОСОБА_7 не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

Продовжити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто до 01.02.2026 включно.

Визначити заставу у розмірі 100 (сто) неоподатковуваних розмірів доходів громадян, що становить 302 800 (триста дві тисячі вісімсот) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого та/або прокурора за першою вимогою;

?не відлучатись з населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

?утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

?здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Якщо ОСОБА_6 не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4