Справа №591/3720/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/439/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Державна зрада
УХВАЛА

Іменем України

14 січня 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/3720/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.05.2025, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт Краснопілля Сумської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та закрити кримінальне провадження на підставі ст. 284 КПК, оскільки протокол огляду від 06.03.2024 та похідні від нього докази є недопустимими.

Вироком Зарічного районного суду м. Суми від 16.05.2025 ОСОБА_10 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 111 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 15 років з конфіскацією майна.

Згідно вироку, громадянин України ОСОБА_10 , перебуваючи у м. Бєлгород, рф, за власною ініціативою, діючи на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, а також на зміну меж території та державного кордону України у спосіб, що суперечить порядку, встановленому Конституцією України, маючи на меті сприяння збройній агресії рф проти України, 23.09.2022 прибув до військового комісаріату, де вступив у злочинну змову із невстановленими представниками збройних сил рф, перейшовши на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану та у подальшому був зарахований до їх лав. ОСОБА_10 не вчинив жодних дій, спрямованих на ухилення від проходження служби в збройних формуваннях рф або на добровільну здачу в полон Збройних Сил України. 28.09.2022 ОСОБА_10 прибув на територію Луганської області, де 28.10.2022, виконуючі бойові задачі поблизу с. Червонопопівка, Сєвєродонецького району, Луганської області, у складі 12 осіб підрозділу, потрапивши у оточення військовослужбовців Збройних Сил України, припинив збройний опір та склав зброю.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження в порядку спеціального судового розгляду, суд першої інстанції визнав доведеним, що ОСОБА_10 вчинив умисні дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній безпеці України, здійснивши перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, кваліфікувавши ці дії за ч. 2 ст. 111 КК як державна зрада.

Такий висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину, є обґрунтованим і вмотивованим, зроблений на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно ст. 94 КПК.

Суд першої інстанції обґрунтував своє рішення про доведеність винуватості ОСОБА_10 на підставі аналізу наступних доказів: протоколу огляду та відеозапису з мережі Інтернет, на якому зафіксоване інтерв`ю ОСОБА_10 з його добровільної згоди на це, в якому він підтверджує свою добровільну участь як громадянина України в складі збройних сил рф; листа УДМС України в Сумській області від 25.12.2023, згідно якої ОСОБА_10 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 30.10.2003 Краснопільським РВ УМВС України в Сумській області. Інформація про вихід з громадянства України ОСОБА_10 до УДМС в Сумській області не надходила. Станом на жовтень 2022 р. був громадянином України; листа ІНФОРМАЦІЯ_2 від 14.12.2023 про здійснення ОСОБА_10 в`їзду/виїзду до рф; листа Координаційного штабу з питань поводження з військовополоненими від 19.01.2024, згідно якого 31.12.2022 ОСОБА_10 передано до рф відповідно до Порядку здійснення передачі військовополонених ворогів державі-агресору та звільнення оборонців України, які перебувають у полон; документами щодо проходження ОСОБА_10 військової служби в складі Державної прикордонної служби України (витяги з наказів, службові характеристики, довідки, контракти та інші).

З вироку вбачається, що суд проаналізував зібрані й надані докази і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів ст. 85-87 КПК свідчили про необхідність визнання доказів неналежними та/або недопустимими, не встановив.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у протоколі огляду та документах, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу вироку.

Згідно ст. 111 КК державна зрада - це діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Однією з форм державної зради є перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту.

Перехід на бік ворога означає, що громадянин України надає безпосередню допомогу державі, з якою Україна на той час перебуває у стані війни або збройного конфлікту, та є закінченим злочином з того моменту, коли громадянин України виконав в інтересах ворога певні дії на шкоду України. У конкретних випадках цей злочин може полягати в добровільному зайнятті посади в незаконних органах влади на окупованих територіях, участь у будь-яких воєнізованих ворожих формуваннях, передачі матеріальних ресурсів збройним формуванням агресора або провадження господарської діяльності у взаємодії з ворогом.

Вчиняючи державну зраду, винний усвідомлює, що він здійснює перехід на бік ворога в умовах воєнного стану або в період збройного конфлікту, і бажає цього.

Формулювання «на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України» визначає суб`єктивну спрямованість дій винного, однак не є характеристикою суспільно небезпечних наслідків діяння. Факт заподіяння вказаної шкоди не має значення для кваліфікації діяння ст. 111 КК.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що протокол огляду від 06.03.2024 з додатком у виді відеозапису є недопустимим доказом, то вони не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

ОСОБА_10 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, яке належить до злочинів проти основ національної безпеки України. Доказами в зазначеній категорії кримінальних проваджень є, зокрема електронні (цифрові) докази, як-от: матеріали фотозйомки, звуко-, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані), що містяться у відкритих мережах (Інтернет; різноманітні засоби масової інформації; соціальні мережі) чи закритих (приватні месенджери та телеграм-канали, особисте листування з використанням комп`ютерної техніки і мобільних телефонів, флешносії, карти пам`яті тощо).

Відповідно ст. 99 КПК документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати, зокрема: матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані); складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Згідно ч. 1, 2 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Положеннями ч. 1 ст. 237 КПК визначено, що з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор, відповідно ст. 36, 93, 104-107, 223, 237 КПК провів огляд відеозапису під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», перешол на другую стоорону/ІНФОРМАЦІЯ_3» у мережі Інтернет на відеохостингу YouTube, зробивши скріншот, стенограму розмови й завантаживши відеофайл, який є додатком до протоколу огляду, оформленим відповідно вимог КПК.

Огляд зазначеного відеозапису у мережі Інтернет проведено із дотриманням вимог ст. 237 КПК, зафіксовано (за допомогою функцій скриншоту, друку та запису на технічні носії інформації) зміст відображеної на відеохостингу в мережі Інтернет, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню в цьому кримінальному провадженні.

Підстав для визнання вказаного вище протоколу, у якому зафіксовано хід і результати огляду відеозапису, недопустимим і неналежним доказом колегія суддів не вбачає, оскільки ці фактичні дані отримано в порядку, передбаченому КПК.

Сторона захисту не дала жодних відомостей щодо спростування цієї інформації і не аргументувала, що інформація, надана органом досудового розслідування, не відповідає дійсності, зокрема, містить ознаки фальсифікації та/або навмисного спотворення даних.

Крім того, за змістом п. 11 ч. 1 ст. 7, ст. 18 КПК жодна особа не може бути примушена визнати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення. Кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомленою про ці права. Тобто, під самовикриттям розуміються дії особи, яка самостійно надає відповідним органам пояснення щодо скоєного нею протиправного діяння.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що зафіксована на відеозаписі розмова відбувалася вільно, без застосування примусу чи обману з боку будь-яких осіб. Обвинувачений на власний розсуд спілкувався зі співрозмовником на різні теми та, зокрема, добровільно повідомив про обставини переходу ним на бік ворога.

За таких обставин порушення права обвинуваченого на свободу від самовикриття не вбачається, у зв`язку з чим відсутні підстави для визнання відомостей, зафіксованих у протоколі, недопустимими доказами відповідно ст. 86, 87 КПК як таких, що отримані з істотним порушенням прав і свобод людини чи положень кримінального процесуального закону.

Отже, порушень прав і свобод людини, гарантованих Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, судом не встановлено.

Крім того, є неприйнятними доводи апеляційної скарги захисника відносно того, що ОСОБА_10 був переданий до рф лише 31.12.2022, і до цього часу, починаючи з жовтня 2022 р., правоохоронними органами не було вжито заходів щодо здійснення належного досудового розслідування.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, відомості про вчинення злочину були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.09.2023, тобто з моменту, коли органу досудового розслідування стало відомо про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Саме з цього часу, відповідно вимог ст. 214 КПК, було розпочато та проведено досудове розслідування, що ніяким чином не вплинуло/не могло вплинути на права обвинуваченого.

Як неодноразово зазначав у рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_10 було дотримано.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_10 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга його захисника - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України,

постановила:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 16.05.2025 відносно ОСОБА_11 залишити без змін, а апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4