ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 632/844/24

провадження № 51-1149км25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000358, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Сиваш, м. Первомайський, Лозівський район Харківської області, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 246, ч. 1 ст. 369 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 21 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за

- ч. 1 ст. 246 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 1 ст. 369 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено низку обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Суд установив, що ОСОБА_6 13 вересня 2023 року, у період з 09:00 до 10:00, діючи умисно, з корисливим мотивом, перебуваючи у кварталі 72 виділу 1 Первомайського лісництва Філії «Зміївське лісове господарство» ДП «Ліси України», що знаходиться поблизу м. Первомайський Лозівського району Харківської області, використовуючи безопилу «Техноград», у порушення вимог ст. 69 Лісового кодексу України, п.п. 2, 3 Порядку видачі спеціальних дозволів на використання лісових ресурсів, без спеціального дозволу на використання лісових ресурсів - лісорубного або лісового квитка, виданого уповноваженими органами, здійснив незаконну порубку 2 сироростучих дерев, чим завдав державі в особі Філії «Зміївське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Держлісагентства істотну шкоду у розмірі 46 297 гривень 14 копійок.

Крім цього, 22 вересня 2023 року близько 17:23, діючи умисно, перебуваючи на вул. Єдності у м. Первомайський, Лозівського району Харківської області, ОСОБА_6 запропонував інспектору СРПП ВП №1 Лозівського РВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_7 неправомірну вигоду у вигляді 1000 гривень за нескладання протоколу про адміністративне правопорушення за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Вироком Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року вирок місцевого суду в частині призначеного покарання скасовано, ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_6 призначено покарання за:

- ч. 1 ст. 246 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- ч. 1 ст. 369 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Відповідно до ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту затримання для відбування покарання.

В решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити оскаржуване рішення, призначити йому покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 1 рік та застосувати положення ст. 75 КК України.

Аргументуючи свої вимоги, зазначає, що апеляційний суд у своєму рішенні не навів підстав, які давали б суду зробити висновок про неможливість його виправлення без реального відбування покарання.

Крім цього, стверджує, що суди прийшли до необґрунтованого висновку про призначення покарання саме у такому розмірі, який, на його переконання, є надмірно суворим.

Вважає, що апеляційний суд не врахував усіх визначених законом підстав та дані про його особу, які давали правові підстави для його звільнення від покарання з іспитовим строком.

На вказану касаційну скаргу прокурор подав письмові заперечення, у яких вказує на безпідставність викладених у ній доводів та законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 вважав подану касаційну скаргу необґрунтованою, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без зміни.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, і кваліфікація вчиненого у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, які зводяться до незгоди із призначеним розміром та порядком відбування покарання, є безпідставними.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, захід примусу повинен бути адекватним характеру вчинених діянь, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору покарання беруться до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

За змістом ст. 75 КК України, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що, зважаючи на тяжкість злочину, дані про особу винного та інші обставини кримінального провадження, виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Таким чином, справедливість покарання законодавець пов`язує не тільки з даними про особу винуватця та пом`якшуючими обставинами, а і з тяжкістю злочину, суспільною небезпечністю конкретних діянь, а також із метою попередження вчинення засудженим та іншими особами нових кримінальних правопорушень.

Обираючи ОСОБА_6 захід примусу, зокрема вирішуючи питання про порядок його відбування, апеляційний суд дотримався наведених законодавчих положень.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, згаданий суд відповідно до ст. 65 КК урахував ступінь тяжкості скоєних злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, задовільно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; обставиною, яка обтяжує покарання - вчинення особою кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Крім цього, апеляційний суд врахував те, що ОСОБА_6 є учасником антитерористичної операції, за що отримав відзнаки; у подальшому проходив службу у ЗСУ, де зарекомендував себе із негативного боку, а з 18 лютого 2024 року самовільно залишив розташування підрозділу в районі ведення бойових дій та вибув у невідомому напрямку.

Дослідивши усі визначені законом обставини, апеляційний суд не встановив обставин, які б сприяли перевихованню ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства.

За наведеного, рішення апеляційного суду про скасування вироку місцевого суду в частині застосування інституту умовного звільнення є законним.

Крім цього, слід також вказати, що закон України про кримінальну відповідальність містить пряму заборону на застосування ст. 75 КК України до осіб, які вчинили корупційне кримінальне правопорушення.

Оскільки ОСОБА_6 визнано винуватим у вчинені двох кримінальних правопорушень, одне з яких є корупційним, то призначення останньому покарання із іспитовим строком буде суперечити приписам статей 45 і 75 КК України.

Обраний засудженому у межах санкції ч. 1 ст. 246 і ч. 1 ст. 369 КК України захід примусу, який належить відбувати реально, відповідає визначеній у ст. 50 КК України меті покарання та узгоджується із принципами справедливості, співмірності й індивідуалізації. Підстав уважати таке обмеження прав і свобод надмірним та явно несправедливим колегія суддів не вбачає.

Усупереч твердженням у касаційній скарзі оспорюваний вирок ухвалено з додержанням статей 370, 420 КПК України, у ньому вмотивовано позицію суду апеляційної інстанції і враховано всі факти, які мають правове значення під час обрання покарання та способу його відбування.

Істотних порушень норм права, які би слугували підставою для зміни вироку апеляційного суду і зменшення призначеного покарання, про що йдеться у касаційній скарзі, під час розгляду кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.

Тому подана засудженим касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Вирок Харківського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року щодоОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3