ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/6496/25 Номер провадження 11-кп/814/1838/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 10 жовтня 2025 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07 березня 2025 року за №0000199, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави до 08 грудня 2025 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Терешки Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , не судимому.

Відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу на домашній арешт.

Приймаючи таке рішення, місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, обставини, характер, суспільну небезпеку й тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.259, ч.1 ст.345, ч.1 ст.436-2 КК України, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, особу обвинуваченого та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

Водночас суд першої інстанції на підставі ч.4 ст.183 КПК України дійшов висновку щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави ОСОБА_9 .

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 10 жовтня 2025 року та визначити ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 60 560 гривень, із покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: є відсутніми ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України; ОСОБА_9 не судимий, до затримання займався розвезенням продуктів харчування до віддалених сіл Полтавської обл., використовуючи власний автомобіль, має: постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки з родиною, неповнолітню дитину на утриманні, тяжкий стан здоров`я, та потребує постійного медичного нагляду; адміністрацією установи виконання покарань не було виконано обов`язки, покладені на неї судовими рішеннями місцевого суду; в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» не забезпечується безпека обвинуваченого під час повітряних тривог і не надається йому необхідна медична допомога; згідно з висновком експертизи №73 ОСОБА_8 є обмежено осудним, потребує застосування примусових заходів медичного характеру та відповідно до ст.ст.506, 512 КПК України розгляд справи щодо нього має відбуватись за обов`язкової участі законного представника, якого до участі в цьому кримінальному провадженні залучено не було.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що за змістом пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 інкримінується вчинення кримінальних правопорушень, передбачених: ч.2 ст.259 КК України завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху будівлі, що забезпечує діяльність органів державної влади, вчиненого повторно; завідомо неправдивого повідомлення про підготовку вибуху, вчиненого повторно; ч.1 ст.345 КК України погрози вбивством, насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків; ч.1 ст.436-2 КК України виправдовування, визнання правомірною збройної агресії РФ проти України, розпочатої у 2014 році, глорифікації осіб, які здійснювали збройну агресію Російської Федерації проти України, розпочату у 2014 році.

Суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинуваченого, оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_8 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу з числа, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення вказаного вище питання місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що ОСОБА_8 може: переховуватись від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини, характер, суспільну небезпеку й тяжкість інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким (ч.2 ст.259 КК України) й нетяжкими (ч.1 ст.345, ч.1 ст.436-2 КК України) злочинами, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим від 4 до 8 років позбавлення волі, особу обвинуваченого, який не судимий, неодружений, має: постійне місце проживання, неповнолітню дитину на утриманні, займався підробітками, не має достатньо міцних соціальних зв`язків, у іншому кримінальному провадженні обвинувачується у вчиненні, зокрема, аналогічних кримінальних правопорушень, відсутність підстав уважати, що перебування ОСОБА_8 в установі попереднього ув`язнення загрожує його життю, здоров`ю.

Усупереч доводам апелянта, встановлені ж під час розгляду клопотання та апеляційної скарги обставини не свідчать про наявність у обвинуваченого достатньо міцних соціальних зв`язків, що могли би слугувати достатнім стримуючим фактором для забезпечення його належної процесуальної поведінки в сукупності з іншими обставинами цього провадження.

Відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 злочинних дій, у тому числі тяжкого злочину, спрямованих проти громадської безпеки, авторитету органів державної влади, життя та здоров`я працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, та злочину, пов`язаного з виправдовуванням, визнанням правомірною збройної агресії РФ проти України, глорифікацією її учасників, в умовах воєнного стану, що має надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу та поведінку обвинуваченого в їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку і це виключає можливість обрання ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу.

Також п.1 ч.4 ст.183 КПК України унормовано, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбаченіст.ст.177, 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування.

ОСОБА_8 обвинувачується, зокрема, у вчиненні злочину з погрозою застосування насильства щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави обвинуваченому, як наслідок, є правильним.

Усупереч доводам апеляційної скарги, даних (медичних документів), які би підтверджували неможливість перебування ОСОБА_8 в установі попереднього ув`язнення, отримання ним необхідного лікування чи відмови в наданні йому необхідної медичної допомоги, перевіркою матеріалів провадження не встановлено та стороною захисту в суді апеляційної інстанції не надано. Водночас відповідно до ст.49 Конституції України обвинувачений не обмежений у реалізації права на охорону здоров`я шляхом звернення за медичною допомогою до адміністрації установи, в якій він утримується, в тому числі з урахуванням установлених йому медичних рекомендацій і потреб, зокрема, з метою подальшого визначення способу й місця його лікування.

Статтею 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організовуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я.

Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органам, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.2.3, 2.6, 2.7, 2.8, 2.10 Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України № 239/5/104 від 10 лютого 2012 року, медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Під час медичного обстеження особи, взятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі звернення особи, узятої під варту, до лікаря медичної частини СІЗО з проханням про допуск обраного лікаря-фахівця лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Про необхідність проведення обстеження, яке потребує вивезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан її здоров`я та запит до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Якщо за результатами огляду чи обстеження особи, узятої під варту, встановлено, що вона потребує надання медичної допомоги у закладі охорони здоров`я з орієнтовного переліку, лікар медичної частини СІЗО готує медичну довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, та звертається із запитом до керівництва СІЗО.

Керівництво СІЗО забезпечує перевезення особи, узятої під варту, до закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку та направляє довідку про стан здоров`я особи, узятої під варту, органу або особі, в провадженні яких знаходиться кримінальна справа цієї особи.

Керівництво СІЗО організовує та забезпечує цілодобову охорону особи, узятої під варту, під час лікування у закладах охорони здоров`я відповідно до вимог нормативно-правових актів Міністерства юстиції, Міністерства охорони здоров`я.

У випадку погіршення стану здоров`я особи, узятої під варту, та неможливості надання невідкладної медичної допомоги у повному обсязі в умовах медичної частини здійснюється виклик бригади екстреної медичної допомоги (далі - бригада ЕМД). Начальник СІЗО забезпечує негайний виклик бригади ЕМД у разі прийняття такого рішення медичним працівником.

У разі прийняття бригадою ЕМД рішення про необхідність госпіталізації особи, узятої під варту, така особа невідкладно перевозиться цією бригадою до найближчого до СІЗО закладу охорони здоров`я відповідно до Закону України «Про екстрену медичну допомогу». Начальник СІЗО організовує цілодобову охорону особи, узятої під варту.

Отже, Конституцією України та законами України забезпечено право обвинуваченого, незалежно від місця його перебування під вартою, на отримання належних медичних обслуговування та допомоги (консультування, обстеження, лікування), при цьому, як у амбулаторних умовах, так і в умовах стаціонару в необхідному медичному закладі (частині).

При цьому, даними Полтавської міської медичної частини №23 Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Полтавській області підтверджено проходження ОСОБА_8 відповідних медичних оглядів та обстежень, отримання ним необхідного лікування, те, що він продовжує перебувати під постійним динамічним наглядом медичних працівників Полтавської міської медичної частини №23, стан його здоров`я характеризується як задовільний і стабільний, випадків ненадання чи відмови в наданні медичної допомоги ОСОБА_8 під час його перебування в установі не було.

Що стосується посилань апелянта на те, що в установі попереднього ув`язнення не забезпечується безпека обвинуваченого під час повітряних тривог, то вони грунтуються на матеріалах провадження і позбавлені підстав.

Відповідно до актів оцінки наявних на території ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» об`єктів убачається наявність у цій установі відповідних об`єктів, у тому числі з призначенням їх використання як укриттів. Водночас суд першої інстанції, вирішуючи 30 липня 2025 року скаргу сторони захисту, обгрунтовано врахував дані повідомлення т.в.о начальника ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23») про те, що при наявності реальної небезпеки для життя і здоров`я засуджених та осіб, узятих під варту, які перебувають в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)», адміністрація установи вживає всі необхідні заходи для переведення зазначених осіб до укриттів, які наявні в установі.

При цьому, в даному кримінальному провадженні 11 і 30 липня 2025 року місцевим судом було додатково постановлено ухвали, за якими зобов`язано: Філію ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Полтавській області - провести медичне обстеження обвинуваченого з проведенням у разі необхідності відповідних лабораторних досліджень, забезпечивши надання належної медичної допомоги, з урахуванням встановленого діагнозу (діагнозів); адміністрацію ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» - вжити заходів для виконання положень «Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від №239/5/104 від 10 лютого 2012 року, в частині забезпечення належного медичного огляду та лікування ОСОБА_8 ; адміністрацію ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)» - вживати заходів (додаткових заходів) для захисту обвинуваченого від небезпеки під час повітряних тривог із метою збереження його життя та здоров`я під час утримання його під вартою в ДУ «Полтавська установа виконання покарань (№23)».

Також захисник посилається на те, що згідно з висновком експертизи №73 ОСОБА_8 є обмежено осудним, потребує застосування примусових заходів медичного характеру та відповідно до ст.ст.506, 512 КПК України розгляд справи щодо нього має відбуватися за обов`язкової участі законного представника, якого до участі в цьому кримінальному провадженні залучено не було.

Однак такі доводи є безпідставними.

За змістом ч.1 ст.44 КПК України до участі в процесуальній дії разом із підозрюваним, обвинуваченим залучається законний представник, якщо підозрюваним, обвинуваченим є неповнолітній або особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною.

Фізична особа визнається недієздатною чи обмежено дієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (ст.ст.36,40 ЦК України). Порядок визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною встановлено ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим, дізнавачем згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру (ч.2 ст.504 КПК України).

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру. Не підлягає покаранню особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

Водночас, як передбачено ч.ч.1, 2 ст.20 КК України, підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Виходячи зі змісту п.п.6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику застосування судами примусових заходів заходів медичного характеру та примусового лікування», враховуючи те, що згідно з ч.1 ст.20 КК України особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності, слід визнати, що до суду щодо такої особи необхідно направляти обвинувальний акт. Своєрідність амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку полягає в тому, що вона надається обмежено осудним особам у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.

Разом з тим, перевіркою матеріалів кримінального провадження не встановлено та стороною захисту не надано належних даних, які би підтверджували стан неосудності ОСОБА_8 на момент інкримінованих йому злочинних дій, те, що після цього часу він захворів на таку психічну хворобу, що позбавляє його можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними, те, що він є обмежено дієздатним чи недієздатним, що спростовує доводи захисника про необхідність застосування норм, передбачених главою 39 КПК України, та про безпідставне незалучення законного представника при розгляді питання щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До того ж, висновок експертизи №73 від 04 лютого 2025 року, на який посилається захисник, сформований в іншому кримінальному провадженні та в п.2 цього висновку надається оцінка психічному стану здоров`я ОСОБА_8 на момент інкримінованих кримінальних правопорушень у цьому ж кримінальному провадженні, що не мають будь-якого відношення до інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень у кримінальному провадженні, в якому постановлено оскаржувану ухвалу. У вказаному вище висновку зазначено, що ОСОБА_8 на момент здійснення експертизи будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, не перебуває в стані тимчасового розладу психічної діяльності та не виявляє ознак недоумства, а виявляє ознаки іншго хворобливого стану психіки у вигляді розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку комбінованого генезу/посттравматичного, токсичного, і за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Обвинувачений потребує застосування примусових заходів медичного характеру, не пов`язаних із госпіталізацією.

Таким чином, відповідно до наведених вище норм закону, зафіксовані у висновку експертизи дані не дають підстав для застосування норм, передбачених главою 39 КПК України, та не вказують на безпідставне незалучення судом першої інстанції законного представника при розгляді питання щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ураховуючи викладене вище, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження.

Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законне й обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Полтава від 10 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4