Справа № 484/6466/25
Провадження № 1-КП/484/130/26
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Первомайська Миколаївської області, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт ID НОМЕР_2 , виданий 23.01.2017 року органом 4814, раніше, освіта середня, не одруженого, зареєстрованого і мешканця АДРЕСА_1 , військовослужбовця за мобілізацією на посаді водія-електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління 3 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 у військовому званні «солдат», раніше в силу ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 185, ч.5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

обвинуваченого - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7

у відсутність потерпілого - ОСОБА_8 згідно заяви, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» призвано на військову службу за мобілізацією та 22.11.2023 на підставі наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 направлено для проходження до військової частини НОМЕР_4 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_4 від 22.11.2023 за №73 солдата ОСОБА_6 призначено на посаду навідника зенітно-артилерійського взводу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_4 , шпк «солдат».

Згідно положень п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, з моменту направлення ОСОБА_6 до військової частини НОМЕР_4 з 22.11.2023, останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» надається визначення терміну воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З моменту видання Президентом України Указу «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 на території України почав діяти воєнний стан, який триває дотепер.

Згідно п.п.1,3 ч.4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Про запроваджений в країні воєнний стан та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_6 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення місця служби, останній дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, діючи в порушення вимог вищевказаних нормативних актів, солдат ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

22.05.2024, більш точний час в ході проведення досудового слідства встановити не надалось можливим, солдат ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією на посаді навідника зенітно-артилерійського взводу мотопіхотного батальйону військової частини НОМЕР_4 , діючи умисно, в порушення вимог вищезазначеного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу в АДРЕСА_1 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який ухилявся від військової служби.

24.12.2024 солдат ОСОБА_6 добровільно прибув до Першого слідчого відділу (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, де останній повідомив про себе як про військовослужбовця, який ухиляється від військової служби.

За таких обставин ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.

Крім того, наказом командира військової частини НОМЕР_5 за №1 від 01.01.2025 року солдата ОСОБА_6 призначено на посаду солдата резерву вказаної військової частини.

В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 15.01.2025 за №15, солдата ОСОБА_6 , призначено на посаду солдата резерву запасної батареї військової частини НОМЕР_3 .

Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 01.04.2025 за №91 солдата ОСОБА_6 призначено на посаду водія-електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління 3 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 у військовому званні «солдат».

Проходячи військову службу, солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст. ст. 9, 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Однак, діючи в порушення вимог вищевказаних нормативних актів, солдат ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні умисного кримінального правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби за наступних обставин.

15.04.2025, більш точний час в ході проведення досудового слідства встановити не надалось можливим, солдат ОСОБА_6 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, перебуваючи на посаді водія-електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління 3 самохідного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_3 , діючи умисно, в порушення вимог вищезазначеного законодавства, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце тимчасової дислокації підрозділу в АДРЕСА_2 та незаконно перебував поза його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який ухилявся від військової служби.

14.08.2025 солдат ОСОБА_6 добровільно прибув до військової частини НОМЕР_6 , де наказом командира військової частини НОМЕР_6 за №228 від 14.08.2025 зараховано у розпорядження командира частини.

За таких обставин ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст. 407 КК України - самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.

Крім того, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан, який був неодноразово продовжений та діяв станом на червень 2025 року.

06.06.2025, під час дії воєнного стану в Україні, ОСОБА_6 перебував у гостях у ОСОБА_8 за місцем проживання останнього по АДРЕСА_3 . Приблизно о 10:00 годині того ж дня ОСОБА_8 залишив вищезазначене місце свого мешкання, а ОСОБА_6 тим часом залишився там перебувати з дозволу господаря. Достовірно знаючи, що ОСОБА_8 за місцем свого проживання зберігає грошові кошти в металевій коробці з-під чаю «Hyleys» за холодильником в кімнаті літньої кухні, ОСОБА_6 вирішив таємно їх викрасти.

Реалізуючи задумане, ОСОБА_6 , користуючись тим, що власник вищевказаного домоволодіння ОСОБА_8 залишив місце свого мешкання та за його протиправними діями ніхто не спостерігає і не може чинити йому перешкод, ОСОБА_6 , перебуваючи у домоволодінні по АДРЕСА_3 , з метою викрадення чужого майна підійшов до холодильника, розташованого в літній кухні, і дістав сховану за ним металеву коробку з-під чаю «Hyleys», в якій виявив грошові кошти в розмірі 5 000 грн., належні потерпілому ОСОБА_9 та які вирішив таємно викрасти. Реалізуючи свій злочинний умисел, маючи корисливий мотив та мету незаконного збагачення за рахунок чужого майна, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, користуючись тим, що за ним ніхто не спостерігає та не може завадити його злочинній діяльності, ОСОБА_6 , діючи таємно, шляхом вільного доступу, в умовах воєнного стану, викрав належні ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 5000 грн., що знаходились у літній кухні за холодильником у металевій коробці з-під чаю «Hyleys», з якими з місця вчинення злочину зник і розпорядився ними на власний розсуд, чим спричинив майнову шкоду ОСОБА_10 на загальну суму 5000 грн.

За таких обставин ОСОБА_6 вчинив злочин, передбачений ч.4 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене в умовах воєнного стану.

Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав себе винним у пред`явленому обвинуваченні, ніякі фактичні обставини справи не оспорював і пояснив, що проживав у с. Коломіівка у знайомого ОСОБА_8 . Знав, що той зберігає гроші в коробці з-під чаю, яку ховає за холодильником. Якось мав нагоду і взяв звідти гроші в сумі 5 000 грн. купюрами по 200 грн. Всі кошти витратив на себе, потерпілому нічого не повернув.

Щодо самовільного залишення військової частини ОСОБА_6 пояснив відносно першого епізоду, що проходив військову службу у АДРЕСА_1 , де було тотальне п`янство. Звідти він був відправлений у шпиталь у листопаді 2024 року і звідти втік. Потім ВСП його затримало. За іншим епізодом пояснив, що був направлений у 640 бригаду військової частини НОМЕР_7 , яка розташовувалася в АДРЕСА_2 . Там два місяці не платили гроші, тож 15.04.2025 року він звідти пішов. Потім його затримало ВСП і направили до військової частини НОМЕР_8 , де він служив. А згодом склали обвинувальний акт і взяли під варту.

Потерпілий ОСОБА_8 в судове засідання не явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в його відсутність. Також повідомив, що матеріальна шкода йому не відшкодована, цивільний позов заявляти не бажає, в частині покарання покладається на розсуд суду /т.1 а.с.17/.

Таким чином ніхто з учасників процесу ніякі фактичні обставини справи не оспорював. При цьому суд переконався у добровільності їх позицій, а також в тому, що вони правильно розуміють фактичні обставини обвинувачення. За таких обставин, після роз`яснення учасникам кримінального провадження обмеження їх прав щодо оскарження в апеляційному порядку тих обставин, які ними не оспорювалися під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також неможливості посилатися в апеляційній скарзі на докази, які судом першої інстанції не досліджувалися, суд відповідно до ч.3 ст. 349 КК України визнав недоцільним дослідження усіх доказів в наданій справі.

Зазначене узгоджується з вимогами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно до яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні інкримінованих злочинів самим обвинуваченим, його вина за наведених в обвинувальному акті фактичних обставин підтверджується сукупністю досліджених судом доказів.

Так, за епізодом таємного викрадення майна ОСОБА_8 вина ОСОБА_6 підтверджується протоколом прийняття заяви від ОСОБА_8 від 08.06.2025 року, в якій він повідомив про те, що 06.06.2025 року у період часу з 10 до 11 години ОСОБА_6 , перебуваючи у нього дома по АДРЕСА_3 , таємно викрав належні йому 5 000 грн., які він зберігав у металевій банці з-під чаю за холодильником в літній кухні /т.1 а.с.150/; протоколом огляду місця події, проведеного у вказаному домоволодінні з дозволу власника ОСОБА_8 /т.1 а.с.151, 152-154/, а також фототаблицею до вказаного протоколу /т.1 а.с.155-162/, з яких вбачається, що на місці події було виявлено і вилучено порожню коробку від чаю зі слідами папілярних узорів; висновком дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/115-25/9441-Д від 23.06.2025 року, згідно до якого вилучені сліди папілярних узорів придатні для ідентифікації і залишені великим пальцем правої руки особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_6 , слід папілярного узору долонної поверхні руки розміром 75х35 мм залишений долонею правої руки особи, дактилокарта якої заповнена на ім`я ОСОБА_6 /т.1 а.с.165-170/.

Сторона захисту вказані докази не оспорювала.

Оцінюючи в сукупності досліджені докази в цій частині обвинувачення, суд дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_6 у вчиненні таємного викрадення майна ОСОБА_8 знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду. Його дії в цій частині слід кваліфікувати за ст. 185 ч.4 КК України за ознакою вчинення крадіжки в умовах воєнного стану.

Така кваліфікуюча ознака як повторність не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду, адже судом встановлено, що на момент вчинення крадіжки майна ОСОБА_8 попередні судимості ОСОБА_6 були погашені, оскільки він був засуджений вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.05.2022 року у справі № 484/4326/21 провадження № 1-кп/484/120/22 /т.1 а.с.181-183/ за ст. 185 ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки. Згідно довідки про судимості /т.1 а.с.175/, після цього вироку ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності не притягувався. Згідно довідки Центру пробації ОСОБА_6 на обліку не перебуває /т.1 а.с.194/. Сам ОСОБА_6 пояснив, що після мобілізації з органу пробаціїї його особову справу було передано командиру військової частини, але той до суду про його звільнення від покарання не звертався.

Відповідно до ст. 78 КК України після закінчення іспитового строку засуджений, який виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового кримінального правопорушення, звільняється судом від призначеного йому покарання. Якщо засуджений не виконує покладені на нього обов`язки або систематично вчинює правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про його небажання стати на шлях виправлення, суд направляє засудженого для відбування призначеного покарання. У разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Процедура звільнення від покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку передбачає звернення до суду представника органу пробації або особи, на яку покладено його функції (командира військової частини) з відповідним поданням.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 цього Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване з інших підстав, передбачених законом. Якщо строк додаткового покарання перевищує тривалість іспитового строку, особа визнається такою, що не має судимості, після відбуття цього додаткового покарання.

Тобто, закон пов`язує момент визнання особи такою, що не має судимостей саме із закінченням іспитового строку, а не із наявністю ухвали суду про звільнення від призначеного судом покарання, як стверджує сторона обвинувачення.

Не можна перекладати відповідальність за неналежне виконання своїх обов`язків представниками органу пробації або особами, що виконують їхні функції, на засуджених.

Суд вважає, що оскільки визначений вироком суду від 22.05.2022 року щодо ОСОБА_6 іспитовий строк закінчився 11.05.2024 року, і він у період іспитового строку не вчинив нового кримінального правопорушення, він вважається таким, що не має судимостей.

Нову крадіжку ОСОБА_6 вчинив 06.06.2025 року, тобто після закінчення іспитового строку, визначеного попереднім вироком, коли він вже був таким, що відповідно до ст. 89 КК України не має судимостей.

Відповідно до п.1 примітки до ст. 185 КК України у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Оскільки на момент вчинення крадіжки майна ОСОБА_8 ОСОБА_6 вважається таким, що не мав судимостей, вчинене ним кримінальне правопорушення не можна вважати повторним. Вказану кваліфікуючу ознаку слід виключити з обвинувачення.

За епізодами самовільного залишення військової частини вина ОСОБА_6 підтверджується інформацією ІНФОРМАЦІЯ_2 про те, що він 22.11.2023 року був призваний за мобілізацією /т.1 а.с.184,218,219,231-234/; інформацією командира військової частини НОМЕР_3 про хід військової служби ОСОБА_6 /т.1 а.с.186/, витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_3 № 15 (по стройовій частині) від 15.01.2025 року, згідно якого ОСОБА_6 визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків /т.1 а.с.187/; наказом командира в/ч НОМЕР_3 № 91 від 01.04.2025 року, яким ОСОБА_6 призначено на посаду водія електрика відділення управління командира дивізіону взводу управління з самохідного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_3 /т.1 а.с.188/; наказом № 105 від 15.04.2025 року, яким солдата ОСОБА_6 визнано таким, що самовільно залишив військову частину НОМЕР_3 /т.1 а.с.189/; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_3 № 799 від 21.04.2025 року щодо факту самовільного залишення ОСОБА_6 військової частини /т.1 а.с.192/; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 694 від 13.05.2024 року про призначення службового розслідування стосовно СЗЧ ОСОБА_6 /т.1 а.с.200/; актом службового розслідування /т.1 а.с.202-209/; рапортами т.в.о. командира батальйону про відсутність ОСОБА_6 на службі /т.1 а.с.210,213,215/; довідкою-доповіддю про факт самовільного залишення в/ч ОСОБА_6 /т.1 а.с.211/; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_4 № 73 від 22.11.2023 року про зарахування ОСОБА_6 на військову службу /т.1 а.с.220/; його службовою характеристикою /т.1 а.с.221/; копією військового квитка /т.1 а.с.223/; наказом командира про переведення ОСОБА_6 154 окремої механізованої бригади /т.1 а.с.224/; витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_4 № 273 від 12.06.2024 року про результати службового розслідування стосовно вчиненого ОСОБА_6 СЗЧ /т.1 а.с.225-227/; заявою ОСОБА_6 на ім`я слідчого ДБР про те, що він заявив про себе як про такого, що самовільно залишив військову частину /т.1 а.с.235/; рапортами т.в.о командира дивізіону про СЗЧ ОСОБА_6 /т.1 а.с.240/. витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_3 № 710 від 15.04.2025 року про призначення службового розслідування за даним фактом /т.1 а.с.241/; актом службового розслідування та додатками до нього /т.1 а.с.242-262/.

Сторона захисту вказані докази не оспорювала.

Суд вважає, що вина ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих злочинів, передбачених ч.5 ст. 407 КК України, доведена. Його дії правильно кваліфіковані за обома епізодами як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним трьох злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є тяжкими, а також данні про особу винного, який повністю визнав себе винним, має зареєстроване місце проживання, однак там не проживає, постійно змінює місце проживання, раніше в силу ст. 89 КК України не судимий, за місцем служби характеризується посередньо; неповнолітніх дітей, сім`ї не має, інвалідності не має; завдану злочином шкоду потерпілому не відшкодував.

Обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд визнає повне визнання своєї провини, сприяння розкриттю злочинів.

Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнає повторність в частині вчинення злочинів, передбачених ч.5 ст. 407 КК України.

Враховуючи наведене, а саме данні про особу обвинуваченого, його вік, майновий та сімейний стан, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, обставини вчинених злочинів, суд вважає, що виправлення ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства. Покарання йому слід призначити в межах санкцій частин статей, за якими він обвинувачується, у виді позбавлення волі, як єдиного виду основного покарання, передбаченого в даному випадку. Остаточне покарання ОСОБА_6 слід визначити за сукупністю кримінальних правопорушень, на підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Оскільки за вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11.05.2022 року у справі № 484/4326/21 провадження № 1-кп/484/120/22 /т.1 а.с.181-183/, яким ОСОБА_6 було засуджено за ст. 185 ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, він відповідно до ст. 89 КК України вважається несудимим, положення ст. 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю вироків в даному випадку не підлягають застосуванню.

Оскільки ОСОБА_6 засуджується до реального відбуття покарання за тяжкі злочини, не має постійного місця проживання, усталених соціальних зв`язків, сім`ї, вчинив злочин щодо особи, у якої проживав, з метою забезпечити в подальшому виконання вироку, суд на підставі ст. 374 КПК України вважає за необхідне до набрання вироком законної сили обрати йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

При цьому строк відбуття покарання слід обчислювати з моменту затримання ОСОБА_6 , тобто з 07.10.2025 року /т.1 а.с.269/.

На підставі ст. 72 КК України у строк відбуття покарання ОСОБА_6 слід зарахувати час попереднього ув`язнення з 07.10.2025 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день позбавлення волі за один день попереднього ув`язнення.

На підставі ст. 124 КПК України з ОСОБА_6 на користь держави слід стягнути витрати за проведення дактилоскопічної експертизи /т.1 а.с.164/.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні. Цивільний позов не заявлено.

Керуючись ст. ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч.5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання:

за ч.4 ст. 185 КК України - 5 (п`ять) років позбавлення волі;

за ч.5 ст. 407 КК України - 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно до відбуття ОСОБА_6 визначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 залишити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з моменту затримання в даному кримінальному провадженні, тобто з 07.10.2025 року.

Зарахувати ОСОБА_6 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 07.10.2025 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за один день попереднього ув`язнення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати за проведення дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/115-25/9441-Д від 23.06.2025 року в сумі 3 119 (три тисячі сто дев`ятнадцять тисяч) 90 коп.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Апеляційну скаргу може бути подано до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим ОСОБА_6 в той же строк з моменту отримання копії вироку.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок в частині запобіжного заходу підлягає негайному виконанню.

СУДДЯ: