Справа № 243/5687/24
Провадження № 1-кп/243/344/2026
УХВАЛА

про продовження запобіжного заходу

у виді тримання під вартою

26 січня 2026 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку об`єднані матеріали кримінальних проваджень, відомості про які внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000026 від 23.02.2024 та за № 0001455 від 19.04.2024, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рогатин Івано-Франківської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, який має на утриманні трьох неповнолітніх дітей: доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є військовослужбовцем військової служби за контрактом, командир відділення польового вузла зв`язку військової частини НОМЕР_1 , зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Слов`янським міськрайонним судом Донецької області розглядається об`єднане кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України.

На адресу суду від прокурора надійшло клопотання про продовження застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, з утриманням останнього на гауптвахті. В обґрунтування заявлених вимог сторона обвинувачення посилається на те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 України, за фактичних обставин, зазначених в обвинувальних актах. Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , будучи військовою службовою особою, тимчасово виконуючи в період з 01.05.2023 по 07.07.2023 обов`язки за вакантною посадою помічника командира батальйону з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби, а з 08.07.2023 - обов`язки провідного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 , виконуючи відведену йому роль організатора та виконавця, у складі групи осіб, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , реалізовуючи злочинний намір, діючи умисно, зловживаючи своїм службовим становищем, з метою розтратити та заволодіння грошовими коштами, призначеними для виплати додаткової винагороди військовослужбовцям військової частини НОМЕР_2 за безпосередню участь в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оброни під час перебування в районах ведення бойових дій, зловживаючи своїм службовим становищем, перебуваючи на території селища Черкаське Краматорського району Донецької області (більш точного місця під час досудового розслідування не встановлено), за період часу з 01.05.2023 по 30.09.2023 здійснили розтрату та заволодіння грошовими коштами шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, в умовах воєнного стану в особливо великому розмірі на загальну суму 1 179 228,64 грн.

Крім того, внаслідок вищевказаних незаконних дій провідного бухгалтера фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 у складі організованої групи спільно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за період часу з 01.10.2023 по 31.01.2024 на особисті карткові рахунки ОСОБА_10 (ІПН НОМЕР_3 ) та ОСОБА_9 (ІПН НОМЕР_4 ) було зайво нараховано грошові кошти на суму 3 388 000 грн., тим самим останні вчинили розтрату та заволодіння грошовими коштами шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, у складі організованої групи, в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах на загальну суму 3 388 000 грн.

14 червня 2024 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 України.

28 червня 2024 року обвинувальний акт спрямовано до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області для розгляду по суті.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2025 ОСОБА_4 продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 31.01.2026, та оскільки термін тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 в цьому кримінальному провадженні закінчується, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершено, є необхідність продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , оскільки він обвинувачується у вчиненні злочину, який відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад 10 років, про що в ході досудового розслідування зібрано достатньо доказів.

Враховуючи, що положення чинного кримінального процесуального законодавства не розкривають поняття «обґрунтованості підозри», в оцінці цього питання необхідно користуватись практикою Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини наголошує, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин. При цьому факти, що підтверджують обґрунтовану підозру не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Частиною 1 статті 183 КПК України визначено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, якою передбачено умови, мету і підстави застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Метою обрання запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органу досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Таким чином, для досягнення мети і завдань кримінального провадження на даний час виникла необхідність у продовженні застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 . Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, в обґрунтування продовження застосування запобіжного заходу щодо обвинуваченого покладається необхідність запобігання спробам:

- переховуватися від органу досудового розслідування та суду, що підтверджується тим, що молодший сержант ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено понесення винною особою покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість можливого покарання у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні інкримінованого злочину, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення покарання. При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченого будуть безпідставними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена обранням йому запобіжного заходу;

- незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, що підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, з якими він особисто знайомий, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю погрози застосування насильства. Слід зазначити, що ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме усно, шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України. Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження, при збиранні доказів, а й в подальшому, на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, при цьому як військовослужбовець, маючи певну підтримку серед інших військовослужбовців, може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджання кримінальному провадженню будь-яким чином. Крім цього, обвинувачений, перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений злочин, в якому обвинувачується, як військовослужбовець, може умисно вчинити самокалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення досудового розслідування;

- вчиняти інші кримінальні правопорушення, що підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, може самовільно залишити місце несення служби, що само по собі утворює склад іншого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України. Крім того, бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчать про можливість втечі обвинуваченого.

Неможливість застосування запобіжних заходів у виді особистого зобов`язання, домашнього арешту та особистої поруки відносно обвинуваченого пов`язана з тим, що вказані запобіжні заході будуть недостатніми для запобігання вищевказаним ризикам та в умовах воєнного стану обраний запобіжний захід має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості. Крім того, «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочину.

Неможливість застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 у виді особистого зобов`язання пов`язана з тим, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом та, відповідно до п. 2 ст. 179 КПК України, однією з ознак виконання особистого зобов`язання є те, що обвинувачений зобов`язується не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду, та його застосування недостатнє для забезпечення виконання обвинуваченим його обов`язків у цьому кримінальному провадженні, оскільки у вказаному випадку ОСОБА_4 повинен повернутися до місця мешкання, реєстрації або місця служби, тобто на територію Донецької області до підрозділу військової частини НОМЕР_2 , яка в будь-який час змінює своє місце розташування, що створить умови та змогу ОСОБА_11 здійснювати вплив на свідків та переховуватися від органу досудового розслідування. Крім того обвинувачений зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим неможливо ефективно забезпечити необхідну міру контролю за його поведінкою, що надасть останньому можливість переховуватись від органу досудового розслідування та суду та здійснювати тиск на свідків, щоб останні відмовились від своїх показань.

Неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді домашнього арешту пов`язана з тим, що обвинувачений зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що є віддаленим містом від органу досудового розслідування. Разом з тим, вказаний запобіжний захід в умовах воєнного стану може створити негативну тенденцію для інших військовослужбовців, які умисно можуть вчиняти інші військові злочини, аби не захищати територіальну цілісність країни на лінії зіткнення, що може призвести до прориву російсько-окупаційними військами оборони Збройних Сил України, а тому обрання відносно нього іншого запобіжного заходу створить передумови для переховування ОСОБА_4 від суду. Більше того, за таких обставин ОСОБА_4 отримає можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні будь-яким чином. Крім цього, суд при розгляді питання про застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, повинен з`ясувати технічні можливості реалізації вказаного виду запобіжного заходу та наявність електронних засобів контролю, які передбачені для виконання даного виду запобіжного заходу, з метою забезпечення своєчасного запобігання можливим спробам обвинуваченого невиконання вимог обраного відносно нього запобіжного заходу.

Неможливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді особистої поруки пов`язана з тим, що до органу досудового розслідування та суду не було звернення із письмовим зобов`язанням про те, що особа поручається за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, відповідно до ст. 194 КПК України, і зобов`язується за необхідністю доставити його до суду на першу вимогу. Разом з тим, поручителі з числа цивільних осіб не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків щодо не здійснення впливу на свідків, які до теперішнього часу проходять військову службу, де проходить військову службу обвинувачений. Крім того, ОСОБА_4 являється військовослужбовцем і повинен проходити військову службу за місцем дислокації військової частини, що фактично унеможливить поручителям із числа цивільних осіб забезпечити належне виконання покладених на нього обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України. Водночас, поручителі з числа командування військової частини та інших військових формувань не зможуть забезпечити виконання обвинуваченим обов`язків щодо не здійснення впливу на свідків, які до теперішнього часу проходять військову службу в одній з обвинуваченим військовій частині, у зв`язку з виконання безпосередніх бойових завдань на лінії зіткнення з ворогом.

За таких обставин, застосування більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти цим ризикам, також суворість покарання за кримінальне правопорушення та особистість обвинуваченого свідчить про те, що наслідки та ризик втечі для нього у цьому випадку можуть бути визнані ним менш небезпечними, ніж кримінальне переслідування.

З огляду на те, що стороною обвинувачення доведено та підтверджено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, враховуючи вік ОСОБА_4 , його посаду, репутацію, стан здоров`я, майновий стан та інші обставини, приймаючи до уваги особливу суспільну небезпеку протиправних дій обвинуваченого, для запобігання вказаним ризикам об`єктивно необхідним є продовження застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років.

Не утворює підстав для звільнення обвинуваченого й участь останнього у бойових діях, пов`язаних із захистом суверенітету та незалежності України, оскільки ці обставини мали місце і на час вчинення злочину, а отже вони не утворюють для ОСОБА_4 жодних моральних запобіжників при обранні ним моделі поведінки.

Сторона обвинувачення акцентує увагу суду, що під час розгляду клопотання відомостей, які би безумовно свідчили про неможливість перебування ОСОБА_4 під вартою, немає.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, також враховуючи вкрай напружену ситуацію, пов`язану із введенням воєнного стану в країні, є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, ОСОБА_4 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується вчиненням ОСОБА_4 особливо тяжкого злочину та свідчить про неможливість запобіганням цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, та свідчить про відсутність підстав для визначення мінімального розміру застави.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, може переховуватися від суду, може впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, прокурор просить: продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 на 60 днів; на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України, з дотриманням п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, встановити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 998400 (дев`ятсот дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень, яку необхідно внести до сплину терміну тримання під вартою; у разі внесення застави, відповідно до ст. 194 КПК України, покласти на ОСОБА_4 , наступні обов`язки: не відлучатися із військової частини, в якій він проходить службу, без дозволу командира роти; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця свого перебування, місця проходження служби; прибувати до прокурора, слідчого судді або суду за першою вимогою; утримуватися від спілкування зі свідками, іншими обвинуваченими по цьому кримінальному провадженню.

В судовому засіданні прокурор підтримав заявлене клопотання, наведені в ньому доводи, просив його задовольнити.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 , адвокат ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не є підставою для застосування відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У ОСОБА_4 міцні соціальні зв`язки, він має родину, має постійне місце проживання. Захисник просив застосувати відносно ОСОБА_4 інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, зокрема у виді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання обвинуваченого з використанням засобу електронного контролю.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, підтримав доводи свого захисника.

Представник потерпілої особи, ОСОБА_12 , бдучи повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судовому засіданні не брав участь.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дійшов наступного.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 19.06.2024 застосовано відносно ОСОБА_4 , який на той час перебував в статусі підозрюваного, запобіжний захід у виді тримання під вартою, який в подальшому неодноразово продовжувався, та востаннє був продовжений ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03.12.2025 вже під час судового розгляду кримінального провадження.

За правилами ч. 5 ст. 199 КПК України, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, зобов`язаний перевірити те, що заявлені стороною обвинувачення ризики не зменшилися.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд зауважує, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Так, оцінивши доводи учасників судового провадження, суд вважає реальним та таким, що продовжує існувати, ризик, встановлений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_4 достовірно обізнаний про тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, найтяжче з яких відноситься до категорії особливо тяжких злочинів (ч. 5 ст. 191 КК України), та може спробувати уникнути відповідальності шляхом переховування від суду, при цьому наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнаними як менш небезпечні, ніж покарання та процедура його відбування.

Крім зазначеного, прокурор також вважає ймовірним ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може незаконно впливати на свідків по кримінальному провадженню.

Суд погоджується з доводами прокурора стосовно цього заявленого ризику, оскільки наразі свідки по кримінальному провадженню судом не допитані, крім того, обвинувачений знайомий зі свідками, вони разом проходять військову службу, тож ризик того, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може здійснити спроби впливу на свідків з метою змусити їх змінити надані раніше, під час досудового розслідування, небажані для нього свідчення, задля уникнення в подальшому кримінальної відповідальності, є досить реальним.

Як визначено статтею 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Тож, враховуючи, що наразі безпосередньо судом в судовому засіданні свідки допитані ще не були, вірогідність того, що вони можуть змінити свої свідчення під тиском зацікавленої особи, є досить реальною.

Окрім того, встановивши ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_4 від суду, суд також дійшов висновку про існування ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, адже дії ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину під час воєнного стану, щодо переховування від суду (у разі їх вчинення) можуть утворити склад іншого злочину, кваліфікованого за ч. 5 ст. 407 або ч. 4 ст. 408 КК України.

Заявлений в клопотанні ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, суд вважає таким, що не знайшов свого підтвердження під час судового засідання. Наведені в клопотанні доводи стосовно ймовірності вчинення обвинуваченим самокалічення або симулювання хвороби є припущеннями, які не обґрунтовані належним чином, а що стосується ймовірності перешкоджання кримінальному провадженню шляхом впливу на свідків, вказаний ризик є самостійним та вже встановлений в ході розгляду клопотання.

Так, з огляду на характер обвинувачення, тяжкість інкримінованих ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, з огляду на існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає, що прокурором в судовому засіданні обґрунтовано було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Тож, з огляду на вік обвинуваченого ОСОБА_4 , відсутність доказів, які б свідчили, що стан здоров`я останнього виключає можливість його перебування в установі попереднього ув`язнення, з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, суд вважає реальними ризики, визначені у п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, може впливати на свідків кримінального провадження або може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Враховуючи наведене вище, відомості про особу обвинуваченого, з огляду на введений в Україні воєнний стан, що суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, суд вважає, що є підстави для продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

Доказів того, що обставини, які були прийняті при обранні та продовженні в подальшому обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з часом змінились, стороною захисту суду не надано.

Суд не приймає доводи сторони захисту щодо наявності у ОСОБА_4 міцних соціальних зв`язків як пом`якшуючий чинник, оскільки вказана обставина не зменшує існуючі ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені судом.

Відповідно до частини третьої статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Так, відповідно до абз. третього частини 4 статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Тобто, визначення розміру застави особі, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 402 КК України, є правом суду (крім випадку обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного/обвинуваченого, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором).

За змістом частини 4 статті 182 КПК України розмір застави має визначатися з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, та повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, в межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, закон визначає сукупність обставин, а також критерії, якими повинен керуватися слідчий суддя, суд при визначенні у кожному конкретному випадку розміру застави.

Такими обставинами є всі обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан підозрюваного, обвинуваченого, інші дані про його особу, ризики, передбачені в ст. 177 КПК, а критеріями те, що розмір застави достатньою мірою гарантуватиме виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та водночас не буде завідомо непомірним для нього.

Це означає, що, з одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати за рішенням суду про звернення застави у дохід держави утримувала підозрюваного, обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого - її внесення не призвело до втрати ним та його утриманцями засобів для гідного людини існування.

В рішенні від 20.11.2010 у справі «Мангурас проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що гарантії, передбачені пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити явку обвинуваченого в судове засідання. Сума застави повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку. Іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави чи дій проти поручителів у випадку відсутності появи на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, з урахуванням усіх обставин кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, вважає за можливе визначити ОСОБА_4 розмір застави.

Так, з огляду на особу обвинуваченого, а також на його сімейний та майновий стан, зокрема рівень його матеріального забезпечення як військовослужбовця, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, які ОСОБА_4 інкримінуються, суд вважає за необхідне визначити обвинуваченому заставу в розмірі 270 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить суму 898560,00 грн. Суд вважає, що застава в такому розмірі буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити бажання ухилитися чи іншим чином перешкоджати судовому розгляду кримінального провадження, тобто зможе запобігти ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України. Також, на думку суду, зазначена сума співмірна шкоді, завданій інкримінованими кримінальними правопорушеннями, а також ціні пред`явлених до обвинуваченого цивільних позовів.

У разі внесення обвинуваченим у будь-який момент до 26.03.2026 застави, суд вважає за необхідне покласти на ОСОБА_4 обов`язки, визначені частиною 5 статті 194 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 9, 26, 177-178, 181, 183, 194, 197, 199, 201, 202, 331, 371-372, 376, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах гауптвахти на строк 60 днів, тобто до 26 березня 2026 року включно.

Обвинувачений ОСОБА_4 підлягає звільненню з-під варти у разі внесення застави у розмірі 270 (двохсот сімдесяти) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 898560,00 грн. (вісімсот дев`яносто вісім тисяч п`ятсот шістдесят гривень 00 копійок), яка може бути внесена як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Донецькій області (UA0011792) в будь-який момент протягом дії цієї ухвали, до 26 березня 2026 року включно.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) прибувати до суду із встановленою періодичністю або за викликом у зв`язку з реалізацією завдань кримінального провадження;

2) не відлучатися із військової частини, де проходить військову службу обвинувачений, без дозволу командира роти;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця перебування, місця дислокації військової частини або місця несення служби;

4) утримуватися від спілкування зі свідками, іншими обвинуваченими по цьому кримінальному провадженню.

У разі невиконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього вказаних вище обов`язків, до нього буде застосований інший запобіжний захід, а застава буде звернута в дохід держави.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Копію цієї ухвали направити прокурору, обвинуваченому, захиснику, - до відома, та до гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_5 , - для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, що перебуває під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 26.01.2026 о 16-00 год.

Суддя ОСОБА_1