Справа№534/1398/25
Провадження №1-кп/534/177/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2025 року м. Горішні Плавні

Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 20000300 від 21.05.2025, за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Глеюватка Криворізького району Дніпропетровської області, громадянки України, українки, розлученої, не працюючої, не маючої на утриманні малолітніх дітей, осіб похилого віку, з вищою освітою, зареєстрованої та фактичоно проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 369 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 20 травня 2025 року близько 21 год. 00 хв., керуючи транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-21099», державний номерний знак НОМЕР_1 , по вулиці Гірників, біля будинку 4 у місті Горішні Плавні Кременчуцького району Полтавської області, був зупинений працівниками поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за неподання перед поворотом (розворотом) сигналу світловими покажчиками повороту відповідного напрямку, що є адміністративним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 122 КУпАП.

Під час спілкування з водієм вказаного транспортного засобу ОСОБА_5 працівниками поліції ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в останнього були виявлені явні ознаки алкогольного сп`яніння, що свідчило про можливе вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У подальшому, ОСОБА_4 , яка представилась поліцейским дружиною водія, підійшла до одного з працівників поліції та, усвідомлюючи, що ОСОБА_5 може бути притягнутий до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП («Керування транспортними засобами особами в стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їхню увагу та швидкість реакції, а також передача керування транспортним засобом особі, яка перебуває в стані такого сп`яніння чи під впливом таких лікарських препаратів, а так само відмова особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»), з метою уникнення відповідальності за адміністративні правопорушення, достовірно знаючи, що поліцейський інспектор сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 2 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_6 та поліцейський інспектор сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 2 Кременчуцького РУП ГУНП у Полтавській області ОСОБА_7 є представниками влади та службовими особами правоохоронного органу, діючи умисно, шляхом усного повідомлення, яке з достатньою очевидністю свідчило про бажання і готовність надати неправомірну вигоду, запропонувала неправомірну вигоду в сумі 4000 грн останнім за нескладання відносно її чоловіка ОСОБА_5 протоколу про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю, підтвердила обставини, викладені прокурором в обвинувальному акті, які їй зрозумілі, та надала показання щодо вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання вини обвинуваченою ОСОБА_4 , думку прокурора та обвинуваченої, яка пояснила, що бажає закінчити судовий розгляд без дослідження доказів, що є в матеріалах справи, у частині підтвердження фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, суд визнав недоцільним дослідження вказаних доказів.

З урахуванням викладеного, суд вважає доведеною вину обвинуваченої ОСОБА_4 у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Дії обвинуваченої ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч. 1 ст. 369 КК України як пропозицію службовій особі надати їй неправомірну вигоду за невчинення службовою особою в інтересах третьої особи ( ОСОБА_5 ), будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої, не виявлено.

Згідно з медичними довідками, обвинувачена не перебуває на обліку в лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра. За місцем проживання скарг на неї не надходило.

Обвинувачена подала клопотання про призначення їй покарання у вигляді штрафу з розстрочкою виплати через скрутний матеріальний стан. Поряд із цим повідомила суду, що не має ніякого доходу: не працевлаштована, пенсію чи інших соціальних виплат не отримує. На запитання суду, яким чином обвинувачена збирається оплачувати штраф, навіть з розстрочкою, вона відповіла, що її донька буде сплачувати ці платежі.

З огляду на викладене, суд звертає увагу, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду саме до тієї особи, яку визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Отже, покарання завжди носить особистий характер. Суд підкреслює, що призначення кримінального покарання і його виконання можливі стосовно особи, визнаної винуватою у вчиненні кримінального правопорушення та не може бути покладено на інших осіб, близьких родичів. Щоб досягти мети покарання, необхідно, щоб саме правопорушник зазнав певних фізичних і моральних обмежень за вчинене. Беручи до уваги, що вже на стадії судового розгляду обвинувачена повідомляє, що штраф буде сплачений її донькою, оскільки жодних доходів обвинувачена не має, суд прийшов до висновку, що покарання у вигляді штрафу в даному випадку призначити неможливо, оскільки воно не забезпечить досягнення мети кримінального покарання для обвинуваченої ОСОБА_4 . А отже у задоволенні клопотання обвинуваченої слід відмовити.

Санкція частини першої статті 369 передбачає альтернативні види покарання: штраф, обмеження волі та позбавлення волі. Отже суд у даному випадку наділений дискрецією призначити покарання, виходячи з обставин справи, форми вини обвинуваченої, її особи, наявності пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих. Поряд із цим суд позбавлений можливості застосувати положення статті 69 КК України.

Тому суд вважає, що покарання у виді обмеження волі є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а більш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 369 КК України, не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Зокрема, суд враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, є розлученою, на утриманні неповнолітніх дітей та осіб похилого віку не має, офіційного доходу не отримує, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання скарг на обвинувачену не надходило, конфлікти із сусідами відсутні. Також суд бере до уваги наявність двох пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обставин, що обтяжують покарання, ставлення обвинуваченої до вчиненого кримінального правопорушення, зокрема повне визнання вини, засудження своєї поведінки, а також процесуальну поведінку обвинуваченої під час судового розгляду кримінального провадження.

Також суд зважає на те, що дане кримінальне правопорушення віднесено законодавцем до нетяжких злочинів, санкція передбачає альтернативні види покарання, у тому числі найменш суворий вид покарання штраф. Як згадувалось вище, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Тому з метою індивідуалізації покарання потрібно враховувати мету покарання, тяжкість правопорушення, особу злочинця. На переконання суду, досягнення мети покарання ОСОБА_4 можливе без його реального відбування, але з випробуванням. Обвинувачена дійсно розкаялася, до даного злочину правопорушень не вчиняла, тому, враховуючи ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_4 , суд вважає, що систематичне виконання покладених судом на обвинувачену обов`язків протягом тривалого строку буде мати як превентивну дію так і виправну, а загроза відбування призначеного судом покарання буде відігравати роль тих обмежень морального характеру, які особа зазнає, відбуваючи покарання. За таких обставин буде досягнуто балансу між суспільними інтересами та правами обвинуваченої.

Стаття 75 КК України встановлює імперативну норму, яка забороняє звільнення правопорушника від відбування покарання з випробуванням за засудження за корупційні кримінальні правопорушення та правопорушення, пов`язані з корупцією.

Однак в даному конкретному випадку, суд керується конституційною нормою як нормою прямої дії, що має найвищу юридичну силу, у тому числі і щодо Закону України про кримінальну відповідальність, а саме нормою, що передбачає індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, закріплений у ч. 2 ст. 61 Конституції України. Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу, що встановлення законодавцем недиференційованого покарання та неможливість його зниження не дозволяє застосовувати покарання до осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, розміру заподіяних збитків, форми вини і мотивів злочину, майнового стану підсудного та інших істотних обставин, що є порушенням принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності.

Зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 суд наголосив на принципі індивідуалізації юридичної відповідальності при вирішенні питань про покарання, що є невід`ємною частиною конституційного права на справедливий суд.

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України розглядав питання конституційності положень статті 69 Кримінального кодексу України в тій частині, яка унеможливлює призначення особам, які вчинили злочини невеликої тяжкості, більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, за наявності можливості застосувати цю норму до осіб, що вчинили більш тяжкі злочини.

Так, встановлено, що можливість застосування до осіб, які вчинили злочин невеликої тяжкості, інших норм, що передбачають правові підстави і порядок звільнення від кримінальної відповідальності та від покарання (статті 44, 45, 46, 47, 48, 74 Кодексу), не може бути перепоною для індивідуалізації покарання, зокрема, шляхом призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Проте цього способу індивідуалізації покарання для осіб, які вчинили злочини невеликої тяжкості, статтею 69 Кодексу не передбачено, хоча в ній ідеться про особливі підстави, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину для осіб, які вчинили особливо тяжкі, тяжкі і середньої тяжкості злочини. Тим самим норми зазначеної статті суперечать основоположному принципу правової держави - справедливості, оскільки особи, які вчинили злочини невеликої тяжкості, поставлені в гірші умови, ніж ті, які вчинили більш тяжкі злочини.

На переконання суду, у справі, що розглядається, склалася аналогічна ситуація.

Так, частиною другою статті 75 КК України передбачено, що обмеження щодо застосування звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбачені абзацом першим цієї частини, не застосовуються, якщо суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про визнання винуватості у кримінальних провадженнях щодо корупційних кримінальних правопорушень, кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією.

ОСОБА_4 беззастережно визнала себе винуватою, нею вчинено злочин невеликої тяжкості, шкоди завдано лише суспільним інтересам. Проте за відсутності угоди про визнання винуватості, вона позбавлена можливості бути звільненою від призначеного покарання з випробуванням, а отже, на думку суду, в даному конкретному випадку за наявності однакових умов порушується один із основоположних принципів верховенства права - справедливості. Закон не може ставити в більш несприятливе становище винних осіб, які уклали угоду про визнання винуватості, та тих, які визнали себе винуватими, та по суті є усі умови для укладення угоди, проте її не уклали. Не маючи можливості за рівних обставин застосувати норми статті 75 КК України, суд не зможе належно індивідуалізувати покарання і забезпечити його справедливість.

Конституційний Суд України зазначив, що правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Таким чином у даному конкретному випадку заборона застосування приписів ст. 69 та ст. 75 КК України до ОСОБА_4 як особи, визнаної винуватою у вчиненні корупційного злочину, призведе до порушення принципу справедливості покарання, його індивідуалізації та домірності, а отже і принципу верховенства права. Як зазначалось вище, призначення покарання у вигляді штрафу є неможливим, а реальне відбування покарання у вигляді обмеження волі є занадто суворим, оскільки ОСОБА_4 може виправитись та зазнати обмежень фізичного і морального характеру без його відбування, але з випробуванням.

І тільки таким чином буде досягнуто балансу між суспільними інтересами та правами ОСОБА_4 . Європейський суд з прав людини та Верховний Суд у своїх рішеннях повсякчас наполягають на дотриманні такого балансу при здійсненні правосуддя.

Підсумовуючи, суд вважає, що призначення обвинуваченій покарання у вигляді обмеження волі з одночасним звільненням від його відбування з випробуванням у цій справі є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Речові докази та процесуальні витрати у справі відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

З урахуванням процесуальної поведінки обвинуваченої, суд не вбачає підстав для застосування до неї запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 75, 76 КК України, ст. 368, 370, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_4 винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та призначити їй покарання у вигляді обмеження волі строком на два роки.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 щодо призначення покарання у вигляді штрафу з розстрочкою його виплати - відмовити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з моменту його проголошення через Горішньоплавнівський міський суд Полтавської області, а обвинуваченою у той же строк з моменту його отримання.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Обвинуваченій роз`яснюється право подати клопотання про помилування, а також роз`яснюється учасникам кримінального провадження право ознайомитись із журналом судового засідання та подавати на них зауваження.

Суддя ОСОБА_1