"09" грудня 2025 р. Справа № 363/3113/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участі секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченого - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні у залі суду в м. Вишгород в режимі відеоконференції обвинувальний акт по кримінальному провадженню №0000870 відносно ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження №0000870 відносно ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України.

До суду від захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 надійшло клопотання про закриття кримінального провадження. Вказане клопотання обґрунтовано тим, що 20.11.2022 року закінчився недиференційований (загальний імперативний) строк давності визначений ст. 49 КК України, оскільки в обвинувальному акті визначений час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 з серпня 2006 року по 20.11.2007 року. Стороною захисту наголошено, що ОСОБА_6 не визнає винуватість у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, однак вважає за можливе застосування норм при звільнені від кримінальної відповідальності, згідно положень ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням загального строку давності 15 років з часу вчинення кримінального правопорушення. Відтак, сторона захисту просила звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, у зв`язку із закінчення строків давності та кримінальне провадження щодо нього закрити. Крім того, відповідно до вказаного клопотання просили зобов`язати Міністерство внутрішніх справ України виключити ОСОБА_6 з розшукових файлів загальнодержавного розшуку, як особу, яка вчинила злочин; невідкладно вирішити долю речових доказів, а також прийняти рішення про скасування арештів накладених на майно уданому кримінальному провадженні. До вказаного клопотання долучено заяву ОСОБА_6 , відповідно до якої останній засвідчує свою згоду на закриття кримінального провадження відносно нього, у зв`язку із закінченням визначених ст. 49 КК України строків давності, а тому клопотання захисників просить задовольнити.

Під час підготовчого судового засідання адвокат ОСОБА_4 подане нею клопотання підтримала у повному обсязі та надала аналогічні пояснення викладеним у ньому.

Адвокат ОСОБА_5 у підготовчому судовому засідання подане клопотання підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Крім того, останній надав заяву ОСОБА_6 , відповідно до якої останній просить задовольнити клопотання про закриття кримінального провадження відносно нього у зв`язку із закінченням строків давності.

Обвинувачений ОСОБА_6 , який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції зазначив, що враховуючи те, що закінчились строки давності передбачені ч. 2 ст. 49 КК України, а саме сплинув загальний п`ятнадцятирічний строк притягнення до кримінальної відповідальності, просив суд звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строку давності, кримінальне провадження відносно нього закрити та повідомив, що йому роз`яснені права та обов`язки обвинуваченого, наслідки звільнення від кримінальної відповідальності, передбачені ст. 49 КК України.

Прокурор у судовому засіданні підтримав подане клопотання у повному обсязі та просив його задовольнити.

Від представника потерпілого ОСОБА_7 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява, про проведення підготовчого судового засідання без участі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження та дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

При цьому звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є безумовним, оскільки приводом для нього є саме закінчення передбачених законом України про кримінальну відповідальність строків, наданих державі для доведення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку.

Згідно ст. 3 КПК України, судове провадження - кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами

Статтею 44 КК України встановлено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Визначені у статті 49 КК України строки давності за змістом становлять проміжки часу, у разі спливу яких з моменту вчинення кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили особа звільняється від кримінальної відповідальності. Передбачаючи в цих випадках відмову держави від застосування заходів кримінальної репресії, законодавець виходить із того, що з плином часу вчинене в далекому минулому діяння перестає бути показником соціальної небезпечності особи, а тривала законослухняна поведінка людини в подальшому свідчить про її виправлення. В цьому разі притягнення особи до кримінальної відповідальності не узгоджується з принципом гуманізму та є недоцільним.

Частиною першою статті 49 КК України встановлено диференційовані строки давності, тривалість яких є пропорційною тяжкості кримінального правопорушення й суворості покарання.

Частина друга зазначеної статті містить нормативні приписи такого змісту: «Перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років» (еталонний текст з Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів-https://www.reestrnpa.gov.ua/REESTR/RNAweb.nsf/wpage/RnaAbout?OpenDocument).

Друге речення наведеної частини статті не містить прямої вказівки щодо строків давності, на які необхідно орієнтуватись після відновлення їх перебігу. Недостатня визначеність формулювання частини другої статті 49 КК України зумовлює суперечливе розуміння змісту правової норми і викликає питання - розглядати наведені у третьому реченні загальні строки як: 1) такі, що беззастережно застосовуються замість передбачених у частині першій статті 49 КК України диференційованих строків в усіх випадках ухилення особи від досудового розслідування або суду і наступного з`явлення її з зізнанням або затримання; 2) альтернативні, тобто такі, що не виключають застосування диференційованих строків і замінюють їх лише в окремих випадках.

Наведені два можливі підходи до співвідношення диференційованих і загальних строків давності зумовлюють два варіанти конкретизації кримінально-правового змісту частини другої статті 49 КК України.

Встановлені частиною другою статті 49 КК України загальні строки мають преклюзивний характер і спрямовані на недопущення застосування щодо людини заходів кримінальної репресії через нерозумно тривалі проміжки часу. Адже в іншому разі зупинення диференційованих строків у випадках, коли підозрюваний, обвинувачений переховується від розслідування та суду впродовж багатьох років, продовжувало б їх на необмежений час з можливістю покарання особи за кримінальні правопорушення, вчинені в далекому минулому, впродовж усього життя - як тільки вона потрапить у поле зору правоохоронних органів.

Водночас сам по собі факт ухилення від розслідування та суду не є кримінально караним діянням. Однак у разі беззастережної заміни передбачених частиною першою статті 49 КК України строків загальними з огляду на сам лише факт такого ухилення, незалежно від тривалості, особа в усякому разі опиниться в гіршому становищі порівняно з тією, котра до спливу диференційованих строків вчинить навіть низку нових злочинів, у тому числі тяжких. Зазначене є очевидно несумісним зі справедливістю як властивістю права, що вимагає співмірності юридичних наслідків протиправних дій їх соціальній небезпечності.

Закінчення загальних строків, установлених частиною другою цієї статті (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років - проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, подовжений на час ухилення.

Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду виклавши їх в постанові від 02.02.2023 року у справі № 735/1121/20 (провадження № 13-26кс22) відступивши від висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду, викладених у постанові від 5 квітня 2021 року (справа № 328/1109/19, провадження № 51-5464кмо20).

Судом встановлено, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, які відносяться до категорії тяжких злочинів, та за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років та від восьми до дванадцяти років, відповідно.

Оскільки звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є нереабілітуючою підставою, закон надає право обвинуваченим заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Однак, обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував проти закриття кримінального провадження з відповідних підстав, про що ними було заявлено у судовому засіданні та надано відповідну письмову заяву.

Початком перебігу строку давності є день, коли кримінальне правопорушення було вчинено. Згідно обвинувального акту, кримінальні правопорушення ОСОБА_6 були вчинені в період з серпня 2006 року по 20.11.2007 року.

Таким чином, судом встановлено, що з дня вчинення кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , минуло більше 18 років.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 02.02.2023 року у справі № 735/1121/20 (провадження № 13-26кс22) закінчення загальних строків, установлених ч. 2 ст. 49 КК України (п`ятнадцять років з моменту вчинення злочину і п`ять років проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, коли цей строк спливає раніше за диференційований, продовжений на час ухилення.

Відповідно до ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 288 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності; суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у разі настання обставин, передбачених ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що обвинуваченого ОСОБА_6 , слід звільнити від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ч. 2 ст. 49 КК України та кримінальне провадження стосовно нього закрити.

Щодо інших вимог клопотання, а саме: зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України про виключення ОСОБА_6 з розшукових файлів загальнодержавного розшуку, як особу, яка вчинила злочин, вирішення долі речових доказів, а також скасування арешту майна суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Частиною першою статті 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

В той же час суд зазначає, що стороною захисту клопотання в цій частині не було конкретизовано належним чином, оскільки в ньому не зазначено, щодо яких саме речових доказів слід вирішити питання та арешт якого майна необхідно скасувати. Крім того, до вказаного клопотання не долучено жодних документів, які б підтверджували наявність арешту майна та речових доказів, які стосувалися саме обвинуваченого ОСОБА_6 . Зокрема, не надано постанов про долучення відповідних речових доказів до матеріалів кримінального провадження, а також ухвал слідчого судді про накладення арешту на майно, що унеможливлює перевірку обґрунтованості заявлених вимог. Крім того, вимога щодо виключення ОСОБА_6 з розшукових файлів загальнодержавного розшуку, як особу, яка вчинила злочин не обґрунтована та не належить до компетенції суду.

Враховуючи викладене, суд приходить до переконання, що у задоволені клопотання в частині зобов`язання Міністерства внутрішніх справ України про виключення ОСОБА_6 з розшукових файлів загальнодержавного розшуку, як особу, яка вчинила злочин, вирішення долі речових доказів, а також скасування арешту майна, необхідно відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю та недоведеністю.

Водночас, суд зазначає, що сторона не позбавлена права у подальшому повторно звернутися з відповідним клопотанням до суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 49 КК України, ст.ст. 284, 314, 315, 369-372 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України, звільнити від кримінальної відповідальності на підставі ч. 2 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000870 за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209 КК України закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

У задоволені клопотання в іншій частині відмовити.

Повний текст ухвали проголошено 11.12.2025 року о 14:00 годині.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородського районного суду Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1