КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/5936/2025
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження, сформованого з кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000795, №004141 по обвинуваченню:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 1, 2, 3 ст. 307 КК України,

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 21 жовтня2025 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою до 19 грудня 2025 року включно.

В поданій апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду, вважаючи її незаконною, через невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги та доповнень до неї захисник зазначає, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 перебувають під вартою вже понад один рік, і прокурор жодного разу належним чином не обґрунтував та не довів наявність існування жодного з ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а лише посилався на ризики, які нібито існували на час обрання та продовження строку тримання під вартою.

За доводами апелянта, стороною обвинувачення не обґрунтовано наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України про те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають намір переховуватись від слідства та суду, в тому числі шляхом виїзду на територію іншої держави. Погоджуючись з такими доводами прокурора, судом не враховано, що в умовах воєнного стану виїзд чоловіків віком від 18 до 60 років за кордон заборонено, що у свою чергу нівелює вказаний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Крім цього, прокурором не доведено наявність ризику, передбаченого п.2 ч.1 ст.177 КПК України, щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки очевидним є той факт, що на теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчене, триває стадія судового розгляду, усі необхідні докази для доведення винуватості обвинувачених зібрані під час досудового розслідування.

Також не доведено ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, щодо того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають намір незаконно впливати на свідків, оскільки згідно матеріалам кримінального провадження, під час досудового розслідування усіх свідків допитано.

Також на переконання сторони захисту, у судовому засіданні не доведено і наявність ризику, передбачено п.5 ч.1 ст.177 КПК України, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Продовжуючи застосування до обвинувачених найсуворішого виду запобіжного заходу, судом не взято до уваги те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 мають малолітніх дітей та постійне місце проживання на території м. Києва, що свідчить про міцність їх соціальних зв`язків.

Захисник зазначає, що стороною обвинувачення в порушення норм КПК України не обґрунтовано, а судом не розглянуто неможливість застосування до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів, з урахуванням обставин, передбачених ст. 178 КПК України,та даних про осіб обвинувачених.

Просить врахувати, що за час перебування під вартою стан здоров`я ОСОБА_8 значно погіршився.

Крім цього, на час перебування ОСОБА_8 під вартою її малолітньою донькою вимушено опікуються її батьки, які не працюють, утримуються за рахунок пенсійних виплат. В будинку, де фактично проживали батьки ОСОБА_8 , 12 квітня 2025 року сталася пожежа, в результаті чого значною мірою пошкоджено будинок.

Також просить врахувати, що донька ОСОБА_9 перебуває за межами України з його батькам, які не працюють, мають обмежений бюджет, якого недостатньо для нормального забезпечення потреб малолітньої дитини, враховуючи необхідність її якісного харчування, освіти та нормального розвитку.

За результатами апеляційного перегляду просять оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою застосувати відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту у певний період доби, а саме з 22 години до 6 години.

У разі прийняття судом рішення про неможливість зміни запобіжного заходу стосовно ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з тримання під вартою на домашній арешт, - просить визначити помірний для них розмір застави, що складає вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримку поданої апеляційної скарги з доповненнями, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та вважала оскаржуване судове рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, вивчивши матеріали сформованого контрольного провадження та проаналізувавши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів сформованого контрольного провадження, на розгляді Дарницького районного суду м.Києва перебувають кримінальні провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.307 КК України, в якому здійснюється судовий розгляд.

Прокурор звернувся до суду з клопотаннями про продовження строку тримання під вартою щодо кожного обвинуваченого, без визначення розміру застави, посилаючись на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні інкримінованих останніми кримінальних правопорушень, а також на продовження існування ризиків, передбачених п.п.1, 2, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, вважаючи, що більш м`які запобіжні заходи не зможуть в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження та запобігти настанню вищевказаних ризиків. За доводами прокурора, ОСОБА_8 , перебуваючи на свободі, будучи обізнаною з санкцією статі, яка їй інкримінується, не маючи на території м. Києва власного житла, може переховуватись від суду з метою уникнення подальшого кримінального переслідування, а також кримінальної відповідальності, маючи певну суму здобутих внаслідок своєї протиправної діяльності грошових коштів, може вчинити активні дії для залишення території України; може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки такі документи та речові докази судом до цього часу не досліджені; може незаконно впливати на свідків та на іншого обвинуваченого, шляхом вмовляння, підкупу, погроз може схиляти їх до дачі неправдивих показань, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід судового розгляду; також може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки інших джерел прибутку в останньої, окрім незаконного збуту наркотичних засобів, розслідуванням не встановлено.

Обґрунтовуючи наявність ризиків, які стосуються ОСОБА_9 прокурор зазначає, що обвинувачений, перебуваючи на волі, будучи обізнаним з санкцією статі, яка йому інкримінується, може переховуватись від суду з метою уникнення подальшого кримінального переслідування, а також кримінальної відповідальності, маючи певну суму здобутих внаслідок своєї протиправної діяльності грошових коштів, може вчинити активні дії, спрямовані на залишення території України; може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, оскільки місце знаходження частини наркотичного засобу - кокаїн, яку ОСОБА_9 15 березня 2024 року виніс з квартири за місцем проживання ОСОБА_8 , на даний час не встановлено; може незаконно впливати на свідків та на іншу обвинувачену шляхом вмовляння, підкупу, погроз може схиляти їх до дачі неправдивих показань, відмови від участі у кримінальному провадженні, що негативно вплине на хід досудового розслідування; також може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки інших джерел доходів останнього, окрім незаконного збуту наркотичних засобів, на цей час не встановлено.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 21 жовтня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою до 19 грудня 2025 року включно.

Ухваливши рішення про задоволення клопотання прокурора та продовження обвинуваченим строку тримання під вартою, суд визнав обґрунтованим продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшились і не зникли.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою, з огляду на наступне.

За приписами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрювані можуть здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під вартою обґрунтовано враховано, один із злочинів, у вчиненні якого обвинувачуєтьсяОСОБА_8 та ОСОБА_9 , є особливо тяжким.

Європейський суд з прав людини неодноразово в своїх рішення наголошував, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд у відповідності до вимог ст.178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини враховує тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що ухваливши рішення про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд обґрунтовано врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та інші обставини, передбачені ст.178 КПК України, які в сукупності можуть свідчити про продовження існування ризиків,передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

Оскільки наведені у клопотанні прокурора ризики є реальними і вони на момент розгляду клопотання про продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою не зменшилися, суд обґрунтовано визнав, що більш м`які запобіжні заходи, ніж тримання під вартою, не здатні запобігти вказаним ризикам.

При вирішенні питання про продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 під вартою суд також врахував дані, які характеризують особи обвинувачених, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі і ті, на які містяться посилання в поданих апеляційних скаргах.

Предметом судового розгляду були і ті обставини, на які посилається захисник в поданій апеляційній скарзі, в тому числі посилання на можливість застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Виходячи з рішення Конституційного суду України №4-р/2019 від 13 червня 2019 року у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, предметом апеляційного розгляду в даному провадженні є лише ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

В даному рішенні Конституційний Суд України констатував, що положення статей 3, 21, 29 Конституції України у системному зв`язку з частиною першою її статті 55 зобов`язують орган законодавчої влади при здійсненні регулювання обмеження права особи на свободу та особисту недоторканність у кримінальному судочинстві гарантувати такій особі право на судовий захист, у тому числі можливість оскарження в апеляційному порядку будь-яких форм та способів обмеження її конституційного права на свободу та особисту недоторканність, з обов`язковим збереженням справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, дотриманням вимог процесуальної дієвості, ефективності, швидкості процесу тощо.

За таких обставин, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строку тримання під вартою на стадії судового розгляду, суд апеляційної інстанції в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Розумність строку тримання під вартою не піддається абстрактній оцінці. Законність тримання під вартою необхідно оцінювати, виходячи з особливостей конкретної справи. Проте продовження строку тримання під вартою можна виправдати, коли є конкретні ознаки існування реальної суспільної потреби, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають вимогу права, передбаченого ст. 5 Конвенції (рішення у справі "Lavents v. Latvia" п. 70).

Відповідальність за дотримання розумних строків тримання підозрюваного під вартою покладається в першу чергу на національні судові органи (рішення у справі "Геращенко проти України" п. 100).

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу. При цьому, в оскаржуваній ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

З огляду на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Дарницького районного суду м.Києва від 21 жовтня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 та ОСОБА_9 строк тримання під вартою до 19 грудня 2025 року включно - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ________________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4