Номер провадження: 11-кп/813/2837/25
Справа № 503/2482/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2025 року про продовження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000646,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Оскаржуваною ухвалою суду було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_9 , та продовжено відносно ОСОБА_6 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 30.01.2026 року включно, без визначення розміру застави.

Також, ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд врахував обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому злочинів, зокрема, їх насильницький характер, особливо великий розмір завданої майнової шкоди, вчинення інкримінованих злочинів у складі організованої групи; дані про особу ОСОБА_6 та наявність в даному кримінальному провадженні доведених стороною обвинувачення ризиків переховування від суду, незаконного впливу на потерпілих та свідків, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Окрім того, керуючись п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд 1-ої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визначення обвинуваченому ОСОБА_6 застави в якості альтернативного запобіжного заходу з огляду на обвинувачення у вчиненні, серед іншого, особливо тяжких злочинів, пов`язаних із застосуванням насильства.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен окремо, подали апеляційні скарги, в яких зазначають, що ухвала суду є необґрунтованою, не вмотивованою та такою, яка постановлена з істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону, посилаючись на наступне:

- судом першої інстанції не взято до уваги, що прокурором не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України;

- при розгляді клопотання сторони обвинувачення, суд не розглянув можливість застосування інших альтернативних запобіжних заходів;

- обвинувачений ОСОБА_6 вже тривалий час перебуває під вартою без визначення розміру застави, що не відповідає принципу розумного строку розгляду провадження;

- продовження запобіжного заходу здійснюється автоматично, без оцінки змін обставин.

Посилаючись на викладене, захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою у задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Захисник ОСОБА_8 просить клопотання прокурора задовольнити частково за застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою із визначенням застави.

Також, в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить винести окрему ухвалу щодо забезпечення прав обвинувачених на справедливий суд в розумні строки.

Позиції учасників судового розгляду

Прокурор Подільської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_9 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, натомість подав клопотання, в якому просив розгляд апеляційної скарги сторони захисту проводити без його участі, а також зазначив, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою, внаслідок чого підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Враховуючи положення ст.422-1 КПК, колегія суддів вважає за можливе, апеляційний розгляд провести за відсутності прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисників адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які доводи апеляційних скарг підтримали, просили задовольнити, дослідивши матеріали судової справи, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Подільського міськрайонному суді Одеської області знаходиться кримінальне провадження №0000646, внесене до ЄРДР 02 липня 2023 року, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст. 146 КК України, ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України, ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263 КК України..

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення по суті, оскільки оцінка доказів на предмет їх належності допустимості та достатності відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_6 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин, апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України.

Оскарженою ухвалою суду 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000646, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, оскільки судовий розгляд у кримінальному провадженні знаходиться на стадії підготовчого судового розгляду.

Разом з тим, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України, які за класифікацією кримінальних правопорушень, передбачених ст.12 КК України, відносяться до тяжких та особливо тяжких злочинів, за вчинення яких обвинуваченому може бути призначене покарання до 15 років з конфіскацією майна, на думку апеляційного суду, наявний ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризик того, що обвинувачений з огляду на тяжкість покарання, що йому загрожує у разі встановлення його вини, може вдатися спроб переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд зазначає, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , є достатні підстави припустити, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на потерпілих та свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ч. 4 ст. 95, ст. 224 КПК.

Отже, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, останній матиме можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Окрім того, щодо ризику незаконно впливати на свідків, апеляційний суд виходить з передбаченої вимогами кримінального процесуального закону процедурою отримання показань свідків, відповідно до якої суд вправі обґрунтовувати свої висновки лише показаннями осіб, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України.

За встановлених обставин, враховуючи те, що наразі потерпілі та свідки у кримінальному провадженні ще не допитані судом 1-ої інстанції безпосередньо, а також з огляду на насильницький характер вчинення інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, колегія суддів констатує, що такий ризик продовжує існувати.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд також вважає, що в даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, з огляду на те, що ОСОБА_6 , офіційно не працевлаштований, тобто не має постійного прибутку та стабільного джерела доходу, з огляду на корисливий характер кримінальних правопорушень, має місце ризик, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може вдатися до спроб вчинення інших злочинів з корисливих мотивів. Крім того, відносно ОСОБА_6 у іншому кримінальному провадженні скеровано обвинувальний акт до Оболонського районного суді м. Києва, в межах якого ОСОБА_6 обвинувачується за ч. 3 ст. 185 КК України, тобто за вчинення злочину проти власності, вказане може свідчити про те, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Колегія суддів звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченому кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність існування ризиків конкретними доказами є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу дається оцінка сукупності обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що на цьому етапі судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти існуючим ризикам.

Водночас, колегія суддів враховує, що в змісті апеляційної скарги захисник лише цитує положення норм процесуального права, а також положення норм міжнародного права застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, без зазначення конкретних обґрунтувань заявлених вимог.

При цьому, посилання суду 1-ої інстанції на не релевантне рішення ЄСПЛ, не спростовує правильних висновків суду про не необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою.

Вимоги апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про необхідність постановлення окремої ухвали щодо забезпечення прав обвинувачених на справедливий суд в розумні строки, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. Окрім того, підстави, з яких захисник просить постановити окрему ухвалу є необґрунтованими та такими, що не передбачені положеннями КПК України.

Разом з тим, оцінюючи дотримання розумного строку при розгляді справи судом 1-ої інстанції, колегія суддів враховує кількість обвинувачених, потерпілих, обсяг обвинувачення, процесуальну поведінку учасників кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що на даному етапі судового розгляду, не має підстав стверджувати про такі порушення.

Питання про те, чи є розумною тривалість попереднього ув`язнення, не може бути оцінено абстрактно. Чи є обґрунтованим залишати обвинуваченого під вартою, слід оцінювати за фактами кожної окремої справи та відповідно до її особливостей. Тому безперервне тримання під вартою у конкретному випадку може бути виправдане за наявності дійсної необхідності захисту суспільних інтересів, яка, незважаючи на презумпцію невинуватості, має переважне значення порівняно з вимогою поваги до свободи особистості відповідно до статті 5 Конвенції.

Також, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_6 утримується під вартою на підставі судових рішень, які переглядають в апеляційному порядку за його участі та участі його захисників, чим повністю дотримується його право на захист.

Окрім того, суд 1-ої інстанції надав оцінку доданим до клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу медичних документів, з яких вбачається, що в умовах тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, належним чином забезпечено реалізацію його права на охорону здоров`я та медичну допомогу.

Інших медичних документів, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, апеляційному суду не надано.

Водночас, окремої уваги вартий той факт, що в умовах слідчого ізолятору ув`язненим особам забезпечується необхідна медична допомога відповідно до законодавства про охорону здоров`я, зокрема, положеннями наказу МЮ України №460/5 від 18.03.2013 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів ДКВС України», наказу МЮ України та МОЗ України №239/5/104 від 10.02.2012 «Про затвердження Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я ДКВС України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» встановлено, що керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку. Особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. Керівництво слідчого ізолятору забезпечує допуск обраного особою лікаря-фахівця.

За встановлених обставин, враховуючи те, що ОСОБА_6 в умовах перебування під вартою в слідчому ізоляторі не позбавлений права на отримання кваліфікованої медичної допомоги, посилання захисника ОСОБА_7 на медичні дослідження обвинуваченого, які захисник не долучив до апеляційної скарги, не свідчать про неможливість утримання останнього під вартою та не можуть слугувати достатніми підставами для висновку про необхідність застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого, ніж тримання під вартою, запобіжного заходу.

Апеляційний суд вважає, що підстави для продовження тримання під вартою обвинуваченого, наявність ризиків, які виправдовують застосування найсуворішого запобіжного заходу були ретельно перевірені судом 1-ої інстанції та мотиви, з яких виходив суд при задоволенні клопотання прокурора із відповідним обґрунтуванням викладені в судовому рішенні, тому доводи захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про формальний підхід суду без справжньої оцінки ризиків спростовуються змістом оскарженої ухвали суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисників про порушення права на захист ОСОБА_6 при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Разом із тим, з огляду на обставини злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187; ч. 3 ст. 146; ч. 3 ст. 15, ч. 5 ст. 186 КК України, у вчиненні яких, серед іншого, обвинувачується ОСОБА_6 , пов`язаних із застосуванням насильства, в тому числі небезпечного для життя та здоров`я особи, а також погрозою його застосування, з урахуванням встановлених судами 1-ої та апеляційної інстанції ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також характеристики особи обвинуваченого, колегія суддів вважає цілком обґрунтованим рішення суду в частині використання передбаченого ч. 4 ст. 183 КПК України права не визначати обвинуваченому ОСОБА_6 розміру застави в якості альтернативного запобіжного заходу, оскільки він вочевидь не здатний буде забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та запобігання встановленим вище ризикам.

Щодо можливості застосуваннязапобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі, або застосування альтернативного запобіжного заходу, колегія суддів вважає, що з огляду на характер інкримінованих кримінальних правопорушень, які відносяться до категорії особливо тяжких злочинів, чітким є переконання суду, що ані домашній арешт, ані інші більш м`які запобіжні заходи, в тому числі застава, окрім як тримання під вартою не зможуть запобігти наведеним вище ризикам.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та існуючого обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження та вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування останнього від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів визнає необґрунтованими доводи ОСОБА_6 про те, що при продовженні запобіжного заходу суд 1-ої інстанції, не досліджуючи докази обвинувачення зробив висновок, що він вчинив дії, що супроводжувалися погрозами застосування насильства, оскільки в мотивувальній частині ухвали суд зазначив про обвинувачення та інкримінування ОСОБА_6 вчинення вказаних дій та не визнавав ці твердження доведеними.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Отже, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діють в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2025 року про продовження відносно ОСОБА_6 обвинуваченого за ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.3 ст. 146, ч.5 ст.185, ч.3 ст.15, ч.5 ст.186 КК України строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави у кримінальному провадженні №0000646 від 02.07.2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4