КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/6066/2025 Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем - ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі

відеоконференції - ОСОБА_7 ,

захисників - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 04 січня 2026 року включно. Визначено ОСОБА_7 заставу в розмірі 3 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 9 084 000 гривень.

Захисник - адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року. Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів з одночасним визначенням застави в розмірі 5000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Змінити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , діючий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на інший, не пов`язаний з триманням під вартою. У випадку відмови в задоволенні апеляційної скарги в частині зміни запобіжного заходу - зменшити розмір застави, визначивши його в розмірі 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

На обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що незважаючи на те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що керується практикою ЄСПЛ, зокрема принципами оцінки ризиків та неавтоматичного продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , його висновки суперечать конкретному рішенню ЄСПЛ у справі «Гордина проти України» від 28 серпня 2025 року. Захисник звертає увагу на те, що зазначеним рішенням встановлено порушення п.1 ст.5 Конвенції у зв`язку з незаконним триманням під вартою ОСОБА_7 , а також, встановлено порушення Конвенції у зв`язку з іншими скаргами та усталеною практикою, зокрема п.3 ст.5.

Таким чином, у даному випадку вбачається повторення порушень, вже встановлених ЄСПЛ.

При цьому, суд повинен був врахувати встановлену рішенням ЄСПЛ дату «07.03.2023», з якої фактично затримано ОСОБА_7 .

Зауважує, що оскаржувана ухвала є тотожною за змістом раніше постановленим аналогічним ухвалам, під час розгляду тотожних за змістом клопотань прокурора.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, дослідивши матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.111 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину.

Вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу щодо обвинуваченого, суд першої інстанції посилався на доведеність продовження існування заявлених прокурором ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та встановив, що відсутні підстави для застосування інших більш м`яких запобіжних заходів.

Зокрема, надаючи оцінку наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, суд першої інстанції взяв до уваги те, що кримінальне правопорушення, яке інкримінується ОСОБА_7 , відповідно до ст.12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину. Також, суд врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину з метою завдання шкоди Україні та існує висока ймовірність того, що представники інших держав можуть надати йому прихисток на території держави-агресора, а відтак існують обґрунтовані підстави вважати, що обвинувачений може вчинити дії для втечі та переховування, в тому числі на окупованій території України.

Крім того, місцевий суд дійшов висновку про те, що не зменшився ризик того, що обвинувачений може повторно вчинити кримінальне правопорушення або продовжити вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, оскільки інкримінований ОСОБА_7 злочин, за версією сторони обвинувачення, вчинявся в інтересах Російської Федерації, а тому, враховуючи, що воєнний стан наразі триває, збройна агресія Російської Федерації також не припинилась, тому й даний ризик не зменшився.

Колегія суддів в повній мірі погоджується з такими висновками місцевого суду, враховуючи, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого на даному етапі провадження, вказують на наявність підстав для продовження строку дії обраного йому запобіжного заходу.

З оскаржуваної ухвали суду вбачається, що висновок про неможливість застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу ґрунтується на об`єктивних даних.

Посилання захисника ОСОБА_8 на тривалість перебування ОСОБА_7 під вартою є слушними. Проте, вони, як і рішення ЄСПЛ у справі «Гордина проти України», в будь-якому випадку не спростовують висновків суду про те, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу не минули та продовжують існувати на даний час, і вказана обставина не може бути безумовною правовою підставою для зміни запобіжного заходу.

Разом з тим, твердження апеляційної скарги захисника про те, що суд безпідставно не перевірив можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу є неспроможними. Так, суд, окрім покарання, яке може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_7 у разі визнання його винуватим у вчиненні особливо тяжкого злочину, також врахував ризики, які на даний час не зменшились і продовжують існувати, дані про особу обвинуваченого та дійшов обгрунтованого висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Також, колегія суддів вважає, що у даному кримінальному провадженні, всупереч доводам захисника, відповідним і достатнім є визначений судом першої інстанції розмір застави. Так, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні. Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, визнав за необхідне визначити ОСОБА_7 , заставу в розмірі 3 000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України, що в достатній мірі буде гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, і не суперечитиме положенням ст.182 КПК України, з чим також погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

На думку колегії суддів, клопотання прокурора є вмотивованим, а суд першої інстанції достатньо врахував всі обставини, надав їм правильну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу.

Враховуючи, що істотних порушень КПК України при постановленні оскаржуваної ухвали судом першої інстанції не встановлено, колегія суддів за наслідками апеляційного розгляду, вважає за необхідне ухвалу суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст.405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4