Справа № 991/7103/25
Провадження 1-кп/991/91/25
ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року м. Київ

Вищий антикорупційний суд у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

захисників ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про застосування обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000459 від 06.09.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України;

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактичного проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 1 ст. 368-4 КК України;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 368-4, ч. 2 ст. 384 КК України;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_7 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_8 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 368-4, ч. 1 ст. 384 КК України;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

1. Рух кримінального провадження

У провадженні Вищого антикорупційного суду перебуває вищезазначене кримінальне провадження.

Ухвалою суду від 11.07.2025 в межах кримінального провадження призначено підготовче судове засідання.

Під час підготовчого провадження з наданих сторонами документів судом було встановлено, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000459 обвинувачена ОСОБА_4 була оголошена у національній та міжнародний розшук. Підставою для оголошення в розшук було те, що ОСОБА_4 , будучи достеменно обізнаною про початок відносно неї кримінального провадження, без поважних причин не з`являється на виклики слідчого і перебуває за межами території України.

У зв`язку з цим під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України відносно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 31.07.2024 надано дозвіл слідчому органу на проведення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_4 .

Після встановлення місця перебування ОСОБА_4 (Федеративна Республіка Німеччина) у порядку виконання запиту про міжнародну правову допомогу уповноваженими органами іноземної держави 03.12.2024 ОСОБА_4 була затримана на території Німеччини з метою екстрадиції за запитом НАБУ.

15.09.2025 ОСОБА_4 була доставлена до України та передана уповноваженому органу досудового розслідування, яким була затримана на виконання ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024.

16.09.2025 прокурором у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України подано клопотання про застосування до ОСОБА_4 обраного ухвалою слідчого судді від 23.07.2024 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Розгляд поданого прокурором клопотання було призначено судом на 16.09.2025. У судове засідання викликано прокурора, обвинувачену ОСОБА_4 та її захист.

2. Зміст клопотання про застосування обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою

Під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000459 від 06.09.2023 стороною обвинувачення було встановлено, що ОСОБА_4 , діючи за попередньою змовою із засновником ТОВ «Біном Груп» ОСОБА_10 , склала завідомо підроблений офіційний документ, який посвідчує певні факти, що мають юридичне значення - «Звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 3,0206 га кадастровий номер :01:001:0482, код КВЦПЗ 3:03:15, для будівництва та обслуговування інших будівель громадської забудови, розташованої за адресою: Закарпатська область, Мукачівський район, м. Мукачево, вул. Парканія Івана, 1/5».

Крім того, за пособництва оцінювача ОСОБА_4 ОСОБА_6 за попередньою змовою з фактичним контролером ТОВ «Універсал-М» ОСОБА_7 , начальником відділу земельних відносин Управління міського господарства Мукачівської міської ради ОСОБА_8 , та за опосбництва засновників ТОВ «Біном Груп» ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , зловживаючи своїм службовим становищем Мукачівського міського голови, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди для ТОВ «Універсал-М» у вигляді різниці між реальною ринковою вартістю земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0482 та ціною її продажу, використав своє службове становище всупереч інтересам служби, що полягало в забезпеченні продажу земельної ділянки за заниженою вартістю на користь ТОВ «Універсал-М». Унаслідок вказаних протиправних дій Мукачівській територіальній громаді спричинено тяжкі наслідки у сумі 81 773 300 грн.

Таким чином, під час досудового розслідування встановлено наявність у діях ОСОБА_4 ознак кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України.

25.06.2024 ОСОБА_4 набула статусу підозрюваної в межах кримінального провадження № 0000459. Повідомлення про підозру не було вручено ОСОБА_4 внаслідок невстановлення місця перебування особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

12.07.2024 ОСОБА_4 була оголошена у національній та міжнародний розшук. Підставою для оголошення в розшук було те, що ОСОБА_4 , будучи достеменно обізнаною про початок відносно неї кримінального провадження, без поважних причин не з`являється на виклики слідчого і перебуває за межами території України.

23.07.2024 ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, а ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 31.07.2024 було надано слідчому органу дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_4

09.07.2025 обвинувальний в межах кримінального провадження було направлено до Вищого антикорупційного суду, де розпочато підготовче провадження.

15.09.2025 за результатами виконання запиту про міжнародну правову допомогу ОСОБА_4 була екстрадована до України та передана уповноваженому органу досудового розслідування, яким вона була затримана на виконання ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024.

У зв`язку з вищевикладеним відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України, на думку сторони обвинувачення, існують підстави для застосування відносно ОСОБА_4 обраного ухвалою слідчого судді від 23.07.2024 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України, а обґрунтованість пред`явленого їй обвинувачення підтверджується зібраними в ході досудового розслідування доказами, які долучено до зазначеного клопотання.

На даному етапі судового провадження встановлено наявність ризику, передбаченого ч. 1 ст. 177 КПК України, який виправдовує застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме ризику вчинення ОСОБА_4 дій щодо переховування від суду. Вказаний ризик вбачається стороною обвинувачення в наступних обставинах.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого корупційного злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Невідворотність покарання за вказаний злочин вже сама по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченої переховуватися від суду. При цьому звільнення від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання більш м`якого, ніж перебачено законом (ст. ст. 69, 75 КК України) у цьому випадку є неможливим (крім як у разі укладання угоди про визнання винуватості).

Вказаний ризик також підтверджується вагомістю наявних доказів вчинення ОСОБА_4 інкримінованих кримінальних правопорушень.

Обвинувачена ОСОБА_4 володіє паспортом громадянина України для виїзду за кордон серія та номер НОМЕР_1 від 06.08.2019, а після вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_4 21.09.2023 о 20:17 залишила територію України та до моменту її екстрадиції не поверталася.

23.10.2023 ОСОБА_4 в порядку передбаченим ст. 135 КПК України було викликано для допиту як свідка до Національного бюро на 10:00 03.11.2023, однак на вказану дату ОСОБА_4 не з`явилась, про причини свого неприбуття не повідомила. Через деякий час на мобільний телефон детектива зателефонував адвокат ОСОБА_11 та повідомив, що представлятиме інтереси ОСОБА_4 в майбутньому.

25.01.2024 проведено обшуки за місцем реєстрації та проживання ОСОБА_4 ( АДРЕСА_9 ) та за місцем проживання її батьків ( АДРЕСА_10 .) У той же день 25.01.2024 чоловікові ОСОБА_4 в порядку ч. 2 ст. 135 КПК України вручено повістку про її виклик до Національного бюро на 10:00 30.01.2024. ОСОБА_4 на вказану дату не з`явилась, про причини свого неприбуття не повідомила.

У своїх показаннях від 31.01.2024 свідок ОСОБА_12 повідомив, що інформував свою дружину про факт проведення обшуку у них вдома та про виклик ОСОБА_4 до Національного бюро.

25.06.2024 починаючи з 17:03 по 17:36 старшим детективом Національного бюро Третього підрозділу детективів Третього Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_13 було здійснено дзвінки на усі відомі номери телефонів, якими користується ОСОБА_4 ( НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 ), однак ОСОБА_4 не прийняла виклики.

В подальшому за допомогою месенджера WhatsAp на акаунти, зареєстровані за телефонними номерами ОСОБА_4 направлено у форматі «.pdf» повідомлення про підозру від 25.06.2024 та повістки, якими зобов`язано ОСОБА_4 прибути до Національного бюро 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024 та 05.07.2024.

В акаунті, який зареєстрований у WhatsAp за номером телефону НОМЕР_6 , який перебуває у користуванні ОСОБА_4 , наявні відмітки про отримання зазначених відправлень. Повідомлення про підозру доставлено 25.06.2024 о 17:06, повістки про виклик доставлено о 17:21.

25.06.2024 о 17 год 31 хв зі службової електронної пошти детектива ОСОБА_13 «ІНФОРМАЦІЯ_10» письмове повідомлення про підозру ОСОБА_4 та повістки про її виклик на 28.06.2024 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024 та 05.07.2024 у форматі «.pdf» скеровано на електронну поштову скриньку, яка перебуває в користуванні ОСОБА_4 - « ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

Тобто ОСОБА_4 скеровано повістки про виклики до органу досудового розслідування для проведення слідчих дій у статусі підозрюваної на 28.06.2024, 01.07.2024, 02.07.2024, 03.07.2024 та 05.07.2024

Проте, всупереч обов`язків, визначених п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України, ОСОБА_4 на вказані дати за викликом до органу досудового розслідування не прибула.

Згідно відомостей, наданих Державною міграційною службою України місце проживання ОСОБА_4 визначене за адресою АДРЕСА_9 .

ОСОБА_4 має у власності: 1) житловий будинок площею 44,7 кв.м. за адресою АДРЕСА_9 ; 2) земельна ділянка із кадастровим номером :01:001:0831 площею 0,0758 га.

Політика Європейського союзу, в одній із держав якого перебувала ОСОБА_4 до моменту екстрадиції, в даний час направлена на надання фінансової підтримки громадянам України у зв`язку із нападом рф на Україну.

Зазначені обставини свідчать про те, що обвинувачена ОСОБА_4 вже переховувалася від органу досудового розслідування та може вчинити дії з метою продовження переховування. Співставлення можливих негативних для обвинуваченої наслідків у вигляді її ув`язнення у зв`язку з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Враховуючи викладений ризик та той факт, що обвинувачена вже переховувалася під час досудового розслідування, застосування до неї більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не дасть можливості здійснювати дієвий контроль за її поведінкою, забезпечити виконання покладених на неї обов`язків, не зменшить до прийнятного рівня зазначеного ризику.

Викладене дає підстави вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити досягнення мети їх застосування та запобігти ризику переховування, тому стосовно обвинуваченої необхідним і обґрунтованим є застосування вже обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Враховуючи тяжкість та специфіку кримінального правопорушення, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_4 , дані про особу обвинуваченої, нездатність інших запобіжних заходів забезпечити виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків, прокурор просив також визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 500 000 грн. У випадку внесення застави покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: 1) прибувати до суду за першим викликом; 2) не відлучатись із населеного пункту, де знаходиться її місце фактичного проживання, без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

3. Позиції учасників судового засідання

Прокурор ОСОБА_3 підтримав подане клопотання, просив задовольнити у повному обсязі з викладених у ньому підстав та застосувати до обвинуваченої ОСОБА_4 обраний ухвалою слідчого судді запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави.

Захисник ОСОБА_5 заперечила проти задоволення клопотання прокурора з підстав, що викладені у письмових запереченнях сторони захисту.

В обґрунтування своїх заперечень захисником було зазначено, що всі процесуальні дії та рішення, які призвели до начебто набуття ОСОБА_4 процесуального статусу підозрюваної в межах даного кримінального провадження, фактично є такими, що не відбулися, а отже, ОСОБА_4 не набула процесуального статусу підозрюваної та не могла набути процесуального статусу обвинуваченої в кримінальному провадженні.

Так, сторона захисту звертає увагу, що кримінальне провадження було розпочато 06 вересня 2023 року. З цього моменту і до 21.09.2023 в межах кримінального провадження не було проведено процесуальних дій та прийнято процесуальних рішень, які б давали ОСОБА_4 можливість дізнатися про те, що відносно неї здійснюється кримінальне провадження. Не усвідомлюючи про початок кримінального провадження та не знаючи про його існування взагалі, ОСОБА_4 21.09.2023 залишила територію України. Проте рішення про виїзд з території України не було ані спонтанним, ані пов`язаним з початком кримінального провадження - ОСОБА_4 ще у 2022 році разом зі своїм сином у зв`язку з початком повномасштабної збройної агресії російської федерації залишила територію України та виїхала до держав Європейського Союзу, де згодом почала проживати у Німеччині. ОСОБА_4 в окремі періоди часу поверталася до України, однак такі повернення мали тимчасовий характер та передбачали, що ОСОБА_4 буде знову виїжджати за кордон. Тобто, момент її виїзду за кордон жодним чином не пов`язаний з кримінальним провадженням та наміром ОСОБА_4 переховуватися від органу досудового розслідування та суду.

Сторона захисту вважає, що станом на момент повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні інкримінованих правопорушень в розпорядженні органу досудового розслідування та прокуратури були офіційно підтверджені відомості та документи, які вказували на те, що у зв`язку з війною ОСОБА_4 постійно проживає за конкретною адресою в Німеччині. У зв`язку з цим ОСОБА_4 мала бути повідомлена про підозру у відповідності до ч. 7 ст. 135 КПК України.

Однак всупереч вищевикладеному 1) повідомлення про підозру було вручено колишньому чоловіку ОСОБА_4 , з яким вона на той момент вже тривалий час фактично не проживала; 2) повідомлення про підозру було вручено керівнику ТОВ «Біном Груп», хоча орган досудового розслідування на той момент володів відомостями з приводу того, що ОСОБА_4 вже давно там не працює; 3) повідомлення про підозру було надіслано на неіснуючу електронну пошту, яка начебто належить ОСОБА_4 , хоча в органу досудового розслідування, у тому числі за результатами отримання міжнародної правової допомоги, були відомості про правильну електронну пошту ОСОБА_4 ; 4) повідомлення про підозру було надіслано за зареєстрованою адресою проживання ОСОБА_4 , яка не була адресою її фактичного проживання, хоча на той момент в органу досудового розслідування були відомості про те, що ОСОБА_4 постійно фактично проживає на території Німеччини.

Ті обставини, що ОСОБА_4 не перебувала на консульському обліку не вказують на неможливість застосування положень ч. 7 ст. 135 КПК України, оскільки консульський облік не є обов`язковим, не має жодних юридичних наслідків для ОСОБА_4 , яка отримала тимчасовий захист в Німеччині та офіційно там зареєструвала своє місце проживання, про що було відомо органу досудового розслідування.

Вищевикладені обставини, на думку захисника ОСОБА_5 , вказують на порушення стороною обвинувачення порядку вручення ОСОБА_4 повідомлення про підозру. Вказані порушення призвели до того, що ОСОБА_4 не набула процесуального статусу підозрюваної та у подальшому процесуального статусу обвинуваченої, а тому з цих підстав до неї не можуть застосовуватися запобіжні заходи.

Сторона захисту також зазначила, що встановлення обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні інкримінованих правопорушень потребує дослідження доданих до клопотання прокурора матеріалів досудового розслідування, що на стадії підготовчого провадження є неможливим.

Вищевикладені обставини, на думку захисту, також вказують на те, що ризик вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є необґрунтованим та недоведений прокурором, оскільки ОСОБА_4 не переховувалася від кримінального провадження, про яке не була повідомлена у встановленому законом порядку. Крім того, після початку екстрадиційних процедур щодо ОСОБА_4 її родиною було вжито заходів щодо повернення неповнолітнього сина на територію України за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 , де він зараз фактично проживає та навчається. Ці обставини суперечать доводами прокурора про ризик ОСОБА_4 переховуватися від органу досудового розслідування, оскільки особа, яка має намір переховуватися від кримінального провадження, яке здійснюється в Україні, не буде повертати до України свою дитину, з якою до цього постійно проживала на території іншої держави.

Крім того, сторона захисту просила врахувати наявні у ОСОБА_4 проблеми зі здоров`ям, через які ОСОБА_4 потребує проходження медичних обстежень та постійного лікарського контролю, які не зможуть бути забезпечені в умовах слідчого ізолятора.

З урахуванням викладеного, захисник ОСОБА_5 просила повністю відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою. У випадку прийняття судом рішення про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу сторона захисту просила застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.

Обвинувачена ОСОБА_4 заперечила проти задоволення клопотання прокурора. Підтвердила, що у 2022 році у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення російської федерації разом зі своїм неповнолітнім сином виїхала за межі території України, де згодом почала постійно проживати. У Німеччині ОСОБА_4 отримала тимчасовий захист, працевлаштована не була, проходила курси щодо вивчення іноземної мови з метою подальшого працевлаштування, неповнолітній син ОСОБА_14 ходив в школу і також вивчав іноземну мову. ОСОБА_4 отримувала допомогу (виплати) від Уряду Німеччини, будь-яких інших джерел доходів ані за кордоном, ані в Україні в ОСОБА_4 на той момент не було. Періодично ОСОБА_4 поверталася на територію України, однак таке повернення мало тимчасовий характер, здійснювалося з метою вирішення певних питань та передбачало повернення ОСОБА_4 до Німеччини, де вона вже постійно проживала. Про кримінальне провадження на момент виїзду за кордон 21.09.2023 ОСОБА_4 не знала, дізналася лише після того, як її було допитано в якості свідка в цьому кримінальному провадженні уповноваженими органами влади Німеччини. Про набуття статусу підозрюваної в межах цього провадження ОСОБА_4 дізналася лише в момент її затримання для подальшого вирішення питання про екстрадицію. Після цього ОСОБА_4 протягом десяти місяців перебувала в Мюнхенському слідчому ізоляторі під екстрадиційним арештом. Будь-яких засобів зв`язку у ОСОБА_4 не було, декілька разів протягом цього періоду бачилася зі своїм повнолітнім сином ОСОБА_15 , коли дозволяли особисті зустрічі. З моменту затримання ОСОБА_4 не отримала будь-яких доходів, у тому числі виплат від Уряду Німеччини. Неповнолітнього сина ОСОБА_16 через деякий час забрав син ОСОБА_17 , наразі ОСОБА_14 проживає за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 . Обвинувачена підтвердила, що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 та має можливість проживати в цьому будинку. На даний момент ОСОБА_4 офіційно не працевлаштована, будь-яких джерел доходу, заощаджень немає, незаміжня.

З урахуванням цього ОСОБА_4 вважала за неможливе застосування до неї запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Інші учасники кримінального провадження у судове засідання не викликалися, оскільки останнє призначалося виключно для розгляду і вирішення клопотання прокурора про застосування відносно обвинуваченої ОСОБА_4 обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що з урахуванням системного аналізу положень ч. 1 ст. 193, ч. 3 ст. 315 КПК України має здійснюватися за участі прокурора та обвинуваченого, якого стосується це клопотання, і його захисника, а не за участі абсолютно всіх учасників кримінального провадження.

4. Оцінка та мотиви суду

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 у справі № 991/6155/24 (провадження № 1-кс/991/6189/24) під час досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0000459 у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України відносно ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

15.09.2025 за результатами виконання запиту про міжнародну правову допомогу щодо здійснення екстрадиції ОСОБА_4 була передана уповноваженому органу досудового розслідування, яким її було затримано на виконання ухвали слідчого судді від 23.07.2024.

Відповідно до ч. 6 ст. 193 КПК України слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи, що ОСОБА_4 після обрання їй у порядку ч. 6 ст. 193 КПК України запобіжного заходу у виді тримання під вартою була затримана, суд, розглядаючи клопотання прокурора, має вирішити питання про наявність підстав для застосування до ОСОБА_4 вже обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою або про наявність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжні заходи є одним з різновидів заходів забезпечення кримінального провадження, що мають особливий порядок застосування в силу своїх негативних наслідків щодо сфери особистих прав та свобод підозрюваного чи обвинуваченого, яких вони можуть зазнати у разі застосування до них запобіжного заходу.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Порядок застосування запобіжних заходів визначається у ст. 194 КПК України, у ч. 1 якої зазначається, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Отже, ухвалення судом рішення про застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного чи обвинуваченого є належним правовим результатом розгляду та вирішення відповідного клопотання тоді і лише тоді, коли судом на основі наданих доказів буде встановлено відповідну сукупність умов, а саме - існування обґрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один ризик, що передбачений у ст. 177 КПК України, а також неможливість або недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Не виконання хоча б однієї з вищезазначених умов призводить до іншого правового результату, ніж застосування запобіжного заходу у відповідності до заявленого клопотання.

Щодо існування обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень

09.07.2025 дане кримінальне провадження з обвинувальним актом, у тому числі за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 КК України, передано до Вищого антикорупційного суду для здійснення судового розгляду. З цього моменту в межах кримінального провадження розпочато стадію судового провадження, в межах якого проводиться підготовче провадження.

Таким чином, на момент розгляду поданого прокурором клопотання ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у вчиненні зазначених кримінальних правопорушень, а сама ОСОБА_4 має процесуальний статус обвинуваченої, а не підозрюваної.

У зв`язку з цим суд не здійснює оцінку обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінальних правопорушень, оскільки це є завданням слідчого судді при здійсненні судового контролю з розгляду і вирішення питання про застосування запобіжного заходу під час досудового розслідування та не може бути здійснено судом під час судового провадження.

Разом з тим, питання обґрунтованості пред`явленої ОСОБА_4 підозри було предметом судового контролю в ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 у справі № 991/6155/24 (провадження № 1-кс/991/6189/24), в якій було зроблено висновок, що описана у клопотанні детектива та повідомленні про підозру фабула кримінального правопорушення у сукупності з наданими прокурором матеріалами кримінального провадження вказують на наявність доказів, які об`єктивно зв`язують ОСОБА_4 з відповідними кримінальними правопорушеннями, передбаченими ч. 3 ст. 358, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 364 КК, і такі докази є достатніми щоб виправдати подальше розслідування та застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У будь-якому випадку суд вважає за доцільне звернути увагу на обґрунтованість твердження прокурора про причетність ОСОБА_4 до вчинення інкримінованих правопорушень, що знайшло своє підтвердження в обвинувальному акті.

За результатами дослідження долучених до клопотання прокурора матеріалів досудового розслідування суд доходить висновку, що матеріали досудового розслідування дають можливість переконати об`єктивного спостерігача в причетності ОСОБА_4 до інкримінованих правопорушень.

Суд не погоджується з доводами сторони захисту про неможливість дослідження долучених до клопотання прокурора матеріалів, оскільки останні є матеріалами досудового розслідування (доказами), які можуть досліджуватися судом лише під час судового розгляду, а не підготовчого судового засідання.

Очевидним є те, що внаслідок організаційно-технічного характеру підготовчого судового засідання, яке призначено для створення умов щодо проведення повного, об`єктивного та всебічного судового розгляду по суті, та законодавчої заборони для прокурора надавати суду будь-які інші документи, крім обвинувального акту та чітко визначених додатків до нього (ст. 291 КПК України), у розпорядженні суду під час підготовчого судового засідання відсутні будь-які документи досудового розслідування, у тому числі докази, які згідно із законодавчо визначеною моделлю кримінального процесу надаються суду лише після початку судового розгляду по суті.

Разом з тим, як зазначалося раніше, у ч. 3 ст. 315 КПК України законодавцем закріплено повноваження суду під час проведення підготовчого судового засідання за клопотанням сторін кримінального провадження обрати, змінити, скасувати чи продовжити заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, а також визначено порядок реалізації такого повноваження - з дотриманням правил, передбачених розділом II цього Кодексу. При цьому ці повноваження стосуються як розгляду клопотань сторони обвинувачення про обрання, продовження строку застосування запобіжних заходів, так і клопотань сторони захисту про зміну, скасування запобіжних заходів.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 184 КПК України до клопотання про застосування запобіжних заходів додаються: 1) копії матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання; 2) перелік свідків, яких слідчий, прокурор вважає за необхідне допитати під час судового розгляду щодо запобіжного заходу; 3) підтвердження того, що підозрюваному, обвинуваченому надані копії клопотання та матеріалів, якими обґрунтовується необхідність застосування запобіжного заходу.

При цьому згідно зі ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі слідчого судді, суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиціального значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

Тобто, досліджені під час вирішення питань, пов`язаних із запобіжними заходами, документи, зроблені судом висновки, пояснення учасників кримінального провадження - усе це не має ані обов`язкового, ані преюдиційного значення для суду і не може бути покладено в основу остаточного судового рішення, яким вирішується пред`явлене обвинувачення по суті. Досліджені документи, у тому числі матеріали досудового розслідування, та зроблені з них висновки мають значення лише для вирішення питання щодо запобіжного заходу.

Аналіз вищевикладених приписів процесуального законодавства дає можливість констатувати, що надання суду повноважень з вирішення під час підготовчого провадження питань, пов`язаних із запобіжними заходами, з одночасним прирівнюванням порядку розгляду цих питань з порядком вирішення аналогічних питань слідчим суддею під час досудового розслідування та одночасним встановленням заборони на врахування всього, що мало місце під час вирішення судом таких питань, при розгляді і вирішенні пред`явленого обвинувачення по суті - усе це вказує на можливість сторони кримінального провадження, яка під час підготовчого провадження заявляє клопотання щодо запобіжного заходу, надавати в обґрунтування викладених у клопотанні обставин будь-які документи (докази), у тому числі прохати про допит свідків, які вона вважає необхідними та достатніми, а також вказує на можливість суду дослідити ці документи з метою вирішення питання щодо запобіжного заходу і лише з цією метою. Вказані документи та зроблені на їх підставі висновки, включно з поясненнями учасників кримінального провадження, мають значення лише для прийняття рішення щодо запобіжного заходу і не враховуються судом при винесенні остаточного судового рішення.

Доводи сторони захисту щодо ненабуття ОСОБА_4 процесуального статусу підозрюваної в межах даного кримінального провадження були предметом дослідження як в ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 23.07.2024 у справі № 991/6155/24 (провадження № 1-кс/991/6189/24) про обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу, так і в ухвалі слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 31.07.2024 у справі № 991/6157/24 (провадження № 1-кс/991/6191/24) про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування відносно ОСОБА_4 .

За результатами дослідження наданих сторонами документів суд не вбачає підстав для інших висновків, ніж тих, що були зроблені слідчими суддями в зазначених ухвалах під час здійснення судового контролю з цього приводу.

Посилання сторони захисту на ухвалу слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 21.10.2019 у справі № 760/23523/19 суд вважає необґрунтованим та не релевантним з огляду на відмінність обставин кримінальних проваджень: 1) ухвала слідчого судді від 21.10.2019 була постановлена під час здійснення судового контролю в межах досудового розслідування, а не під час підготовчого провадження в межах судового провадження; 2) в ухвалі слідчого судді від 21.10.2019 вирішувалося питання про дотримання стороною обвинувачення порядку вручення повідомлення про підозру, передбаченого ч. 7 ст. 135 КПК України (тобто саме і тільки в порядку міжнародної правової допомоги), оскільки органом досудового розслідування було встановлено лише одну адресу проживання особи, яка мала місце на території іншої держави, та використовувалася лише міжнародна правова допомога для вручення повідомлення про підозру; 3) особа, якій органом досудового розслідування вручалася підозра у порядку ч. 7 ст. 135 КПК України, була громадянином іншої держави та проживала на території третьої держави.

Окрім того, вказана ухвала слідчого судді не має преюдиційного та обов`язкового значення для суду в межах даного кримінального провадження, оскільки відповідно до ст. 13 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів", ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" тільки висновки Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, викладені у відповідних судових рішеннях, є обов`язковими для врахування судами при здійсненні правосуддя.

Таким чином, судом встановлено правову підставу для застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу.

Щодо наявності ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

При вирішенні питання існування зазначеного ризику суд виходить з того, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі "Клішин проти України" у справі №30671/04 від 23.01.2012 року наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме або вже здійснив відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Оцінюючи існування ризику вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, одне з яких є тяжким корупційним злочином, санкція за який передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Корупційна ознака кримінального правопорушення виключає можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням чи призначення покарання більш м`якого, ніж передбачено законом (ст. 69, 75 КК), внаслідок чого у разі доведення пред`явленого обвинувачення призначене судом покарання буде відбуватися реально.

Відповідно до правової позиції ЄСПЛ, викладеної у рішенні "Ilijkov v. Bulgaria" від 26.06.2001 (§ 80, заява № 33977/96), суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справ "Пунцельт проти Чехії" ("Punzelt v. Czech Republic") № 31315/96 від 25.04.2000, § 76, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Крім того, суд враховує, що ОСОБА_4 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , має безперешкодну можливість виїзду за кордон, де з 21.09.2023 до моменту екстрадиції на територію України постійно перебувала разом зі своїм неповнолітнім сином. Тобто, ОСОБА_4 має не тільки безперешкодну можливість виїзду за кордон, але і можливість перебування там протягом тривалого часу, а також має усталені зв`язки за межами території України, що, зокрема, було підтверджено самою стороною захисту в контексті обґрунтування місця постійного проживання ОСОБА_4 .

Крім того, з наданих прокурором матеріалів, зокрема, стенограми телефонного дзвінка між ОСОБА_18 та ОСОБА_10 (протокол огляду матеріалів кримінального провадження від 07.03.2024), який мав місце 24.10.2023, протоколів обшуку від 25.01.2024 за місцем проживання батьків ОСОБА_4 та її колишнього чоловіка, вбачається, що ще в жовтні 2023 року ОСОБА_4 дізналася про початок даного кримінального провадження (при цьому усвідомлювала обставини, з приводу яких воно було розпочато) та про те, що її викликали до НАБУ. У подальшому ОСОБА_4 була обізнана про проведення обшуків за адресою проживання її батьків та колишнього чоловіка (яка також є зареєстрованою адресою її проживання), про що її безпосередньо повідомляли також самі батьки та колишній чоловік. У квітні 2024 року ОСОБА_4 в межах даного кримінального провадження в порядку міжнародної правової допомоги була допитана компетентними органами Німеччини. Однак, не зважаючи на це, ОСОБА_4 до червня 2024 року не вчиняла жодних добровільних дій щодо здійснення контакту з органом досудового розслідування і тільки в червні 2024 року залучила захисника для здійснення захисту своїх прав під час досудового розслідування.

Тобто, ОСОБА_4 , будучи обізнаною про початок кримінального провадження, усвідомлюючи зміст обставин, з приводу яких воно було розпочато, будучи обізнаною про те, що її викликали до органу досудового розслідування, фактично не вчиняла жодних дій щодо явки та/або контакту з органом досудового розслідування.

Таким чином, з досліджених матеріалів судом встановлено, що ОСОБА_4 , маючи безперешкодну можливість виїзду за кордон, де вона має усталене місце свого проживання та постійні зв`язки з іншою державою, а також можливість тривалого перебування за кордоном, усвідомлюючи розмір та вид покарання, що може бути застосовано до неї у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих правопорушень, а також те, що таке покарання належить відбувати реально, може вчинити дії щодо переховування від суду, що може негативно позначатися на завданнях кримінального провадження.

У зв`язку з цим суд вважає доведеним існування ризику вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо наявності підстав для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою або іншого більш м`якого запобіжного заходу

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 176 КПК України запобіжними заходами є: 1) особисте зобов`язання; 2) особиста порука; 3) застава; 4) домашній арешт; 5) тримання під вартою. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як: до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 раніше не судима та обвинувачується у вчиненні двох кримінальних правопорушень, одним з яких є злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Таким чином, до ОСОБА_4 може бути застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, але лише у випадку, якщо прокурором буде доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про можливість застосування більш м?якого запобіжного заходу, суд враховує конкретні обставини кримінальних правопорушень, їх суспільну небезпечність та характер вчинених дій, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , її роль у вчиненні кримінальних правопорушень. Також суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у пособництві у вчиненні службовими особами тяжкого корупційного кримінального правопорушення, яке призвело до заподіяння територіальній громаді шкоди на суму більше 80 млн грн. Крім того, суд враховує ті обставини, що інкриміновані правопорушення мали місце під час дії на території України воєнного стану та під час повномасштабної агресії російської федерації.

Суд також враховує, що в клопотанні прокурора не зазначено, що внаслідок вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_4 отримала неправомірну вигоду або їх вчинення вплинуло на майнове становище ОСОБА_4 в бік його покращення.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 розлучена; має двох синів - ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_9 ; зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 , де буде фактично проживати у разі звільнення з-під варти, за цією ж адресою проживає її колишній чоловік та неповнолітній син ОСОБА_14 , який вже навчається за місцем проживання ( АДРЕСА_11 ).

Також встановлено, що ОСОБА_4 офіційно не працевлаштована, за цей рік будь-яких офіційних доходів не мала, протягом десяти місяців перебувала в Мюнхенському слідчому ізоляторі, заощадження в обвинуваченої також відсутні. ОСОБА_4 володіє нерухомим майном: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , земельною ділянкою під цим будинком, яка перебуває під арештом на підставі судового рішення; часткою у праві спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_10 . Крім того, ОСОБА_4 на праві власності має рухоме майно - автомобіль Opel Meriva, державний номерний знак НОМЕР_7 , 2004 року випуску, який був привезений з-за кордону.

Судом враховано також враховано стан здоров`я ОСОБА_4 - наявність проблем із щитовидною залозою, які потребують хірургічного втручання з метою видалення злоякісної пухлини.

Вищевикладені обставини у своїй сукупності дають суду можливість стверджувати, що запобіжний захід у виді тримання під вартою є необґрунтовано надмірним втручанням у права, свободи та законні інтереси обвинуваченої ОСОБА_4 та неспівмірним ризику вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, в тій мірі та в тому ступені, в яких він існує на даному етапі кримінального провадження.

Таким чином, прокурором не доведено неможливість застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу.

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Суд переконаний, що ризик вчинення ОСОБА_4 дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, може бути значною мірою мінімізований за рахунок застосування більш м`якого запобіжного заходу з одночасним застосуванням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Враховуючи 1) незначний майновий стан ОСОБА_4 , 2) наявність на праві власності приватного будинку, де вона зареєстрована та має фактичне місце проживання, де також проживає її неповнолітній син, 3) стан здоров`я ОСОБА_4 , за яким вона потребує проходження лікування, лікарського нагляду та медичних обстежень, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід.

Відповідно до ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Ухвала про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передається для виконання органу Національної поліції за місцем проживання підозрюваного, обвинуваченого. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження.

Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту, встановивши ОСОБА_4 заборону протягом нічного періоду доби (з 22 години до 06 години) залишати житло за адресою: АДРЕСА_9 , крім випадків необхідності прослідування до укриття цивільного захисту у разі оголошення повітряної тривоги.

Відповідно до ч. 6 ст. 181 КПК України строк дії ухвали та запобіжного заходу у виді домашнього арешту слід визначити в два місяці.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України з метою запобігання вчиненню дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, на ОСОБА_4 слід покласти наступні обов`язки: 1) прибувати до суду за першим викликом; 2) не відлучатись за адміністративні межі Полтавської області без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи; 4) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; 5) утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими в цьому кримінальному провадженні, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_4 обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає залишенню без задоволення, а до ОСОБА_4 підлягає застосуванню більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 131-132, 176-197, 205, 309, 372, 376, 392 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування обраного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000459 від 06.09.2023.

2. Застосувати до обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , протягом нічного періоду доби (з 22 години до 6 години) залишати житло за адресою: АДРЕСА_9 , крім випадків необхідності прослідування у випадку оголошення повітряної тривоги до укриття.

3. Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинувачену ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , такі обов`язки:

- прибувати до суду за першим викликом;

- не відлучатись за адміністративні межі Полтавської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування з іншими обвинуваченими в цьому кримінальному провадженні, а саме ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

4. Термін дії обов`язків, покладених на обвинувачену, визначити строком з моменту звільнення з-під варти, внаслідок внесення застави - до 15.11.2025.

5. Контроль за виконанням покладених на обвинувачену обов`язків покласти на старшого групи прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, які виконують функції прокурора в межах кримінального провадження № 0000459 від 06.09.2023.

6. Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , з-під варти в залі суду.

7. Строк дії ухвали визначити на два місяці, тобто до 15 листопада 2025 року.

8. Контроль за виконанням ухвали в частині застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту покласти Головне управління Національної поліції у Полтавській області.

9. Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

10. Ухвала може бути оскаржена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча суддя ОСОБА_1