ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

Іменем України

21 жовтня 2025 року м. Вінниця

Слідчий суддя Вінницького міського суду Вінницької області ОСОБА_1 , секретаря ОСОБА_2 , за участі прокурора ОСОБА_3 , слідчого ОСОБА_4 , заявника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Вінницького міського суду Вінницької області клопотання ОСОБА_5 , про часткове скасування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, що застосовано ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року, (справа № 127/28740/25), в рамках кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, за фіксації судового розгляду технічними засобами,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області подано клопотання ОСОБА_5 , про часткове скасування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, що застосовано ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року, (справа № 127/28740/25), в рамках кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, накладений серед іншого на грошові кошти в сумі 70 100 (сімдесят тисяч сто) доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 701 шт.

Заявник мотивував клопотання тим, що майно на яке накладено арешт, не має жодного відношення до кримінального правопорушення в рамках якого внесено відомості до ЄРДР, також він не має жодного відношення до кримінального провадження, оскільки працівниками поліції помилково вилучено кошти належні його рідному братові ОСОБА_6 , які перебували у нього на зберіганні. Про це неодноразово наголошувалося під час проведення обшуку. Крім того, по справі проведено першочергові слідчі дії в ході яких, було надано працівникам правоохоронного органу підтверджуючі докази джерела походження коштів, а тому накладений арешт призводить до позбавлення власника права користування та розпоряджатися належними йому грошовими коштами.

ОСОБА_5 в судовому засіданні клопотання підтримав за обставин викладених у ньому, просив клопотання задовольнити та повернути йому кошти, які належать його брату ОСОБА_6 , які були отриманні від відчуження майна за фактичну вартість, підтвердженням чому слугують розписки.

Підозрювана ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала подане клопотання, пояснила, що ці кошти належать ОСОБА_6 , які її чоловік отримав від останнього внаслідок відчуження нерухомого майна за фактичною вартістю. Про ці обставини вона зазначала під час обшуку і вказувала у протоколі обшуку.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти клопотання, просив в задоволенні клопотання відмовити, оскільки досудове розслідування триває та проводяться слідчі дії.

Слідчий в судовому засідання також заперечив проти клопотання, просив в задоволенні клопотання відмовити, оскільки санкція статті по якій ОСОБА_7 повідомлено про підозру передбачає конфіскацію майна.

Вислухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження під час розгляду питань слідчим суддею, крім вирішення питання про проведення негласних слідчих (розшукових) дій, та в суді під час судового провадження є обов`язковим. У разі неприбуття в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні, чи в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу судове провадження здійснюється судом за відсутності осіб, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Враховуючи наведене, судовий розгляд клопотання здійснювався за фіксації судового процесу технічними засобами.

Встановлено, що 19.06.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості під № 0000294, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, про те, що в межах розслідування кримінального провадження № 0000286 внесеного до ЄРДР 11.06.2025 встановлено, що особа ОСОБА_8 зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересам служби вимагає неправомірну вигоду у громадянина Ю.

В подальшому 09.09.2025 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості під № 0000294, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 2 КК України, про те, що в ході досудового слідства кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025 встановлено, що особа ОСОБА_8 зловживаючи службовим становищем, всупереч інтересам служби вимагає неправомірну вигоду у громадянина Ю.

10.09.2025 органом досудового розслідування проведено обшук за місце проживання ОСОБА_7 , за адресою: Вінницька область, місто Могилів Подільський, проспект Незалежності, 265 В, в ході якого виявлено та вилучено :

- мобільний телефон марки Samsung, моделі «Galaxy А04е» Imel 1: НОМЕР_1 , Imel 2: НОМЕР_2

- банківські картки НОМЕР_3 (Райфайзенбанк), НОМЕР_4 (ПриватБанк), НОМЕР_5 (Украгазбанк) НОМЕР_6 , НОМЕР_7

- мобільний телефон марки Xiaomi Redmi у корпусі синього кольору Imel1: НОМЕР_8 , Imel2:

- банківські картки НОМЕР_9 ( приватбанк), НОМЕР_10 (ощадбанк) НОМЕР_11 (приватбанк), які поміщено до спец пакету НПУ PSP 1207511 та мобільний телефон марки Iphone X Imel1: НОМЕР_12 , Imel2: НОМЕР_13 ,

- чорнові записи,

- грошові кошти купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 701 шт.,

- банківську карту АТ КБ «Приватбанк» НОМЕР_14 .

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року, (справа № 127/28740/25), в рамках кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, накладено арешт на майно вилучене під час обшуку 10.09.2025, за місце проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_7 , в рамках кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, на теперішній час перебуває у статусі підозрюваної.

Заявник ОСОБА_5 являється чоловіком підозрюваної ОСОБА_7 , а грошові кошти виявлені в помешканні останніх під час обшуку передані ОСОБА_5 його братом ОСОБА_6 ..

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 разом із дружиною ОСОБА_9 в період 2024 2025 року здійснили відчуження майна, а саме:

14/25 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за оціночною вартістю 959 000 (дев`ятсот п`ятдесят дев`ять тисяч) гривень;

земельної ділянки кадастровий номер :00:011:0742, що розташована за адресою: Вінницька область, місто Могилів Подільський, проспект Незалежності під номером 273, за оціночною вартістю 26 000 (двадцять шість тисяч) гривень;

квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за оціночною вартістю 387 600 (триста вісімдесят сім тисяч шістсот) гривень.

Відповідно до розписок ОСОБА_9 від 31.07.2024 та 16.04.2025, вбачається, що остання отримала виручені від продажу нерухомого майна кошти, але саме фактичну суму, зокрема: 29 000 доларів США за відчуження квартири, за адресою: АДРЕСА_1 ; та 55 000 доларів США за 14/25 частки житлового будинку із земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 .

В даному випадку, вищевказані розписки підтверджують отримання ОСОБА_9 саме фактичної суми в результаті відчуження нерухомого майна, а не оціночної, яка вказана у відповідних договорах.

При цьому, вищевказані кошти ОСОБА_6 , який являється чоловіком ОСОБА_9 , на підставі усної домовленості передано своєму брату ОСОБА_5 на зберігання, оскільки це було обумовлено виїздом ОСОБА_6 за кордон.

Крім того, слідчий суддя бере до уваги ту обставину, що в ухвалі слідчого судді від 10.09.2025 про дозвіл на проведення обшуку за адресою: Вінницька область, місто Могилів Подільський, проспект Незалежності, 265 В, за місцем проживання ОСОБА_10 , серед переліку майна, яке слідчому надано дозвіл на вилучення були відсутні грошові кошти. До того ж, в судовому засіданні було встановлено, що вилучені грошові не є предметом даного кримінального провадження та не фігурували в межах даного кримінального правопорушення. Також, варто зазначити, що під час проведення обшуку 10.09.2025 ОСОБА_7 власноручно вказала в протоколі обшуку, що «вилучені грошові кошти в сумі 70 100 доларів США нашій сім`ї не належать», тобто вже на момент проведення обшуку особи, які зберігали грошові кошти вказували слідчому про те, що ці кошти їм не належать та надавали цьому підтвердження. Натомість, як встановлено в судовому засіданні, з показань ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , слідчий, разом з іншими працівниками поліції під час проведення обшуку на власний розсуд визначали, які грошові кошти вилучати, а які ні, оскільки виявлені грошові кошти в українській гривні було вирішено не вилучати і залишити власникам.

Також слід зазначити, що органом досудового розслідування не аргументовано, які саме факти та обставини, що мають значення для даного кримінального провадження і підлягають доказуванню, можуть доводитись за рахунок арештованих грошових коштів.

Посилання органу досудового розслідування на те, що дані грошові кошти виступають речовим доказом по кримінальному провадженні, з підстав винесеної слідчим постанову про визнання їх речовими доказами, а також наявності конфіскації майна, як виду покарання, передбаченого санкцією статті, по якій ОСОБА_7 повідомлено про підозру, суд розцінює критично з огляду на наступне.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, головним обов`язком слідчого судді є здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

З огляду на положення ч. 1 ст.170 КПК України та п. 2 п. 2.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження» від 07.02.2014, арешт майна може бути застосовано лише щодо майна осіб, які є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст.291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя вважає за необхідне дати оцінку наявності/відсутності підстав визначених ст. 170 КПК України для продовження застосування заходу забезпечення кримінально провадження у вигляді арешту.

Так, що стосується конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально правового характеру щодо юридичної особи як правової підстави для накладення арешту майна, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Як зазначалось вище, в даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 підозра не повідомлялася та дані особи не мають жодного відношення до кримінального провадження, що розслідується.

Що стосується відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, як правової підстави для накладення арешту майна, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Слідчим суддею не встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 в силу закону можуть нести цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) інших осіб.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Крім цього, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Отже, аналіз наведених положень свідчить про те, що арешт може бути застосований на майно особи, яка не має процесуального статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, у випадку, якщо таке майно відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У свою чергу ч. 1 ст. 98 КПК України імперативно встановлює вичерпний перелік критеріїв, яким мають відповідати докази у відповідному кримінальному провадженні.

При цьому, наявність формально винесеної постанови про визнання речових доказів (яка містить опис установлених органом досудового розслідування обставин вчинення кримінального правопорушення та виклад дослівно змісту ст. 98 КПК України, без обгрунтування, за якими з критеріїв цієї норми вилучені речі та предмети визнано речовим доказом), не виправдовує мету накладення арешту. Тобто вказана згадана постанова є лише процесуальним рішенням слідчого або прокурора та не є доказом у розумінні ст. 99 КПК України.

Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду в постанова від 25 березня 2021 року у справі № 11-410сап20).

З врахуванням даних обставин та аргументів, правові підстави для застосування арешту згаданого майна, з метою забезпечення обставин, зазначених в ч. 2 ст.170 КПК України відсутні.

Слід відзначити, що орган досудового розслідування та прокурор не навели у процесі провадження за цим клопотанням належних доводів щодо необхідності подальшого застосування такого обмеження щодо майна власника.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необгрунтованому процесуальному обмеженню.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження та потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручаюся у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертався із клопотанням.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ч. 1 ст. 9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Як наведено вище, згідно ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Крім того, слідчим суддею враховуються наступні положення.

Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475,97-ВР (далі Конвенція), займає особливе місце серед міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Саме цей міжнародний договір зумовив необхідність реформування національного законодавства з метою приведення останнього у відповідність із міжнародними стандартами в галузі прав людини.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Оцінюючи обґрунтованість клопотання, враховую функції і повноваження слідчого судді визначених п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, відповідно до яких, слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Європейським судом з прав людини у справі «Смирнов проти України» було висловлено правову позицію про те, що під час вирішення питання щодо можливості утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом і правомірною метою, а з іншого вимагати охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою в кожному випадку має бути очевидна істотна причина.

У справі «Свіргунець проти України» ЄСПЛ навів висновки про те, що будь-яке втручання в мирне володіння майном має супроводжуватися процесуальними гарантіями, які надають відповідній фізичній чи юридичній особі обґрунтовану можливість звернутися зі своєю справою до компетентних органів державної влади для ефективного оскарження заходів, які становлять втручання у права, гарантовані цим положенням. Під час оцінки дотримання цієї умови необхідно здійснити комплексний розгляд відповідних судових та адміністративних процедур.

Відповідно до п.175 рішення ЄСПЛ «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року, обґрунтовано те, що для накладання арешту на майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обов`язково повинна бути наявна обґрунтована підозра, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України.

Також у справах «Бакланов проти Росії», рішення від 09 червня 2005 року, та «Фрізен проти Росії», рішення від 24 березня 2005 року ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи якої воно стосується.

Об`єктом судового контролю слідчого судді, серед іншого, є оцінка того, чи відповідні процесуальні дії не мають характер надмірного втручання у право власності володільця майна, тобто ОСОБА_5 ..

В цій ситуації, не можна залишити поза увагою і те, що застосовуючи відповідні обмеження, орган досудового розслідування, повинен перевірити і довести те, що арештоване майно відповідає критеріям, визначеним у статті 98 КПК України, чого у даній справі зроблено не було, адже слідчому судді не надано жодних доказів на підтвердження того, що арештоване майно (грошові кошти) мають доказове значення у кримінальному провадженні.

Така позиція органу досудового розслідування, за переконанням слідчого судді, не може бути залишеною без належної процедури судового контролю, зокрема в частині наявності законних підстав для обмеження права власності, який гарантовано статтею 16 КПК України.

У рішенні ЄСПЛ від 02.11.2006 у справі «Волохи проти України», серед іншого, Суд прийшов до висновку про те, що верховенство права між іншим (inter alia) передбачає, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватися судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль дає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Наведена справа стосувалася оцінки питання втручання в приватне життя, а отже таку позицію можна вважати дотичною і до питання вилучення майна в кримінальному провадженні.

Крім того, норми ч. 2 ст. 19 Конституції України, вказують на те, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином виходячи з наведених вище доводів та мотивів, приходжу до висновку, що подальше обмеження власника у праві використання та володіння власним майном (грошовими коштами), суперечить вищенаведеним положенням Конституції України, КПК України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У статті 17 КПК України закріплено презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, а також вимогу щодо доведеності вини особи стороною обвинувачення до деякого рівня чи, можливо, позначки «поза розумний сумнів».

У статті 62 Конституції України включено положення щодо доведеності вини поза розумним сумнівом.

З урахуванням наведеного, слідчий суддя приходить до висновку, що з моменту вилучення майна 10.09.2025 і по теперішній час слідством не встановлено та прокурором і слідчим в судовому засіданні не наведено, поза розумним сумнівом, доказів в обгрунтування підстав необхідності перебування до теперішнього часу, під арештом майна третіх осіб, які не мають жодного відношення до кримінального правопорушення в рамках якого проводиться досудове розслідування.

В судовому засіданні встановлено, що грошові кошти, які вилучені за місце проживання подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , належать ОСОБА_6 та його дружині ОСОБА_9 , що підтверджується належними та достовірними доказами. В рамках кримінального провадження ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не є фігурантами справи та не мають жодного відношення до кримінального правопорушення в рамках якого внесено відомості до ЄРДР.

Підсумовуючи вищенаведене, слідчий суддя приходить до висновку, що у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна на теперішній час відпала потреба та скасування даного заходу жодним чином не вплине на повноту та всебічність досудового розслідування кримінального провадження.

Крім того, з урахуванням викладених заявником доводів та доданих до клопотання матеріалів, переконують, що зі спливом часу накладений арешт підлягає скасуванню. Отже, в даному випадку враховуючи вимоги розумності строків та співрозмірності обмеженого права та наслідки застосованого заходу з фабулою кримінального правопорушення, яке розслідується, слід дійти висновку про необхідність часткового скасування застосованого заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна, в частині грошових коштів.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що арешт майна носить тимчасовий характер, з арештованим майном (грошовими коштами) протягом строку досудового розслідування жодних слідчих дій не проведено, враховуючи, що з наданих слідчому судді документів вбачається, що долучені докази дозволяють ідентифікувати джерело походження коштів, їх легальність та співмірність набутому майну, слідчий суддя з метою забезпечення розумного балансу між завданнями кримінального провадження та майновими інтересами власника майна вважає за необхідне задовольнити клопотання про скасування арешту майна, в частині грошових коштів.

Ухвали слідчого судді про відмову в скасуванні арешту майна, і про повне або часткове скасування арешту майна відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України у взаємозв`язку зі статтями 170, 173, 174 КПК України апеляційному оскарженню не підлягають.

Такий висновок зробила об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанова ОП ККС від 20 травня 2024 року у справі № 712/191/23 (провадження № 51-3208кмо23).

Враховуючи викладене, керуючись ст. 170 172, 174 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання задовольнити.

Скасувати арешт накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2025 року, (справа № 127/28740/25), в рамках кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, в частині грошових коштів в сумі 70 100 (сімдесят тисяч сто) доларів США, купюрами номіналом по 100 доларів США у кількості 701 шт.

Зобов`язати слідчого, який провадить досудове розслідування кримінального провадження № 0000294 внесеного до ЄРДР 20.06.2025, негайно повернути ОСОБА_5 , вищевказане майно.

Ухвала слідчого судді є остаточною та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_11