УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 723/3482/24

провадження № 51-3260 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 19 червня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

Короткий зміст судових рішень та встановлені обставини

За вироком Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 березня 2025 року, залишеним без зміни ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 19 червня 2025 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців. Вирішено питання щодо арешту майна, судових витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим умисному нанесенні середньої тяжкості тілесних ушкоджень за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 30 березня 2024 року близько 20:00 год (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено), ОСОБА_4 у приміщенні житлового будинку за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті неприязних відносин із ОСОБА_5 , співмешканцем своєї матері ОСОБА_6 (проживали за цією ж адресою однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою), переслідуючи мету, направлену на умисне нанесення тілесних ушкоджень, увійшов до приміщенні кімнати, де потерпілий відпочивав на ліжку у положенні лежачи на передній частині свого тіла. З метою реалізації злочинного умислу, обвинувачений взяв у руку скляну статуетку та з прикладанням достатніх зусиль, протиправно, умисно, кинув її в напрямку голови ОСОБА_5 , в результаті чого влучив в праву частину голови. Згодом повторно взяв до рук вищевказаний предмет та умисно наніс ще один удар у праву частину голови ОСОБА_5 , здійснюючи при цьому відеозйомку своїх протиправних дій за допомогою відеокамери мобільного телефону.

У подальшому, ОСОБА_4 , усвідомлюючи те, що потерпілий ОСОБА_5 знаходиться у лежачому положенні, не чинить йому жодного спротиву, усвідомлюючи протиправність та суспільну небезпеку своїх дій, розуміючи та передбачаючи настання для здоров`я потерпілого наслідків у вигляді тілесних ушкоджень та бажаючи їх настання, з мотивів особистих неприязних відносин з останнім, взяв до рук дерев`яну качалку та утримуючи її в правій руці, протиправно, умисно, завдав нею не менш, як 9 ударів у різні ділянки тіла потерпілого: по голові, у ділянку грудної клітки (справа та зліва), по тулубу. Увесь цей час ОСОБА_4 продовжував здійснювати відеозйомку вчинення своїх протиправних дій за допомогою відеокамери мобільного телефону, висловлював словесні погрози вбивством в бік потерпілого, усвідомлюючи, що внаслідок нанесення такої кількості ударів, він завдає ОСОБА_5 фізичного болю.

Після цього, ОСОБА_4 припинив свої протиправні дії, спрямовані на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому та ліг відпочивати в сусідній кімнаті.

Внаслідок вказаних протиправних умисних дій з боку ОСОБА_4 , потерпілому ОСОБА_5 відповідно до висновку експерта № 052 мд від 31 липня 2024 року спричинено наступні тілесні ушкодження: струс головного мозку; гематома ділянки правої орбіти, контузії правого ока; забійно-розсічено-скальпована рана волосистої частини голови в тім`яних ділянках; забійна рана правої вушної раковини в середній третині з розривом хряща; садна грудної клітини, поперекової ділянки; перелом 5-го ребра зліва; переломи 8,9 ребер справа; перелом кісток носа; забій м`яких тканин правої кисті.

Ушкодження у вигляді саден грудної клітини та попереку, забою м`яких тканин правої кисті, як кожне зокрема, так і всі в сукупності, відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Ушкодження у вигляді перелому кісток носа, забійної рани правої вушної раковини, гематоми орбітальної ділянки справа з контузією правого ока , як кожне зокрема так і всі в сукупності відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я.

Ушкодження у вигляді обширної глибокої скальпованої рани волосяної частини голови з оголенням тім`яних кісток, струсу головного мозку, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Ушкодження у вигляді переломів 8-го та 9-го ребер справа, 5-го ребра зліва, як кожне, так і всі в сукупності, відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості як такі, що призвели до тривалого розладу здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність скасувати судове рішення та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Вказує, що суд апеляційної інстанції, безпідставно погодився з висновком місцевого суду про кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 122 КК, оскільки останній мав умисел саме на позбавлення життя потерпілого з особливою жорстокістю, при цьому, виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі. Вказує, що апеляційний суд не врахував зміст дій, вчинених засудженим, кількість, характер і локалізацію поранень у потерпілого, попередню поведінку засудженого і потерпілого, їхні стосунки. Зазначає, що судом не враховано, як обтяжуючу обставину вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції критично не оцінив відеозапис, вилучений з телефону засудженого, а також безпідставно відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження письмових доказів.

Вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду у межах поданих апеляційних скарг, наведених вимог процесуального закону дотримався.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 115 КК. Місцевий суд, дослідивши та оцінивши надані стороною обвинувачення докази, встановивши відсутність у ОСОБА_4 прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_5 , визнав його винуватим в умисному нанесенні середньої тяжкості тілесних ушкоджень та кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК.

Не погодившись із рішенням місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу, доводи якої, по суті аналогічні доводам касаційної скарги прокурора.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильної кваліфікації дій засудженого, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, слушно зазначив, що для відмежування умисного вбивства чи замаху на нього від умисного заподіяння тілесних ушкоджень, суд повинен ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Місцевий суд урахував зазначені обставини надаючи оцінку діям ОСОБА_4 .

Як убачається із матеріалів провадження, ОСОБА_4 визнав вину в умисному нанесенні потерпілому тілесних ушкоджень, але не визнав замаху на вбивство. Повідомив, що 30 березня 2024 року ввечері він з потерпілим вживали спиртні напої, між ними почався конфлікт. Пам`ятає, що кинув у потерпілого статуеткою, коли той лежав у ліжку на боці, потім взяв качалку та почав наносити удари, проте по голові не бив. Також брав у руки ніж, пару раз ударив по матрацу ножем, дійсно кричав, що вб`є потерпілого, але такого наміру не мав, хоча мав реальну можливість це зробити.

Під час вчинення злочину ОСОБА_4 знімав свої дії на власний мобільний телефон, відеозапис із якого наявний у матеріалах провадження, детально досліджений та викладений місцевим судом у вироку, про що також йдеться й в ухвалі апеляційного суду. Із аналізу вказаного відеозапису вбачається, що тілесні ушкодження наносились не протягом короткого проміжку часу, по різних частинах тіла потерпілого з певними перервами між їх нанесенням та без певного акцентування зони заподіяння на життєво важливих органах. Після цього обвинувачений розуміючи, що потерпілий живий, пішов в іншу кімнату та ліг спати.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 052 від 31 липня 2024 року вбачається, що потерпілому ОСОБА_5 спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що призвели до тривалого розладу здоров`я. Згідно п. 8 висновків даної експертизи на тілі ОСОБА_5 не виявлено ушкоджень, які носили б ознаки небезпеки для життя тобто таких, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Таким чином, завдаючи ударів потерпілому, ОСОБА_4 достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачав, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно шкоду здоров`ю потерпілого. Водночас, він не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому. Тобто в даному випадку ОСОБА_4 діяв із невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого особа хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди.

Місцевий суд установив, що ОСОБА_4 мав негативне відношення до потерпілого через його ставлення до матері та сестри - інваліда, але наміру вбивати не мав. Характер, локалізація спричинених тілесних ушкоджень, спосіб їх нанесення, хаотичність, не можуть свідчити що вони були цілеспрямованими, з наміром убивства.

Таким чином, як зазначив суд апеляційної інстанції, дослідивши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази, суд першої інстанції вірно кваліфікував дії ОСОБА_4 із врахуванням фактично заподіяної шкоди за ч. 1 ст. 122 КК, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Такий висновок суд зробив із додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Підстав для сумніву в правильності таких висновків, на переконання колегії суддів касаційної інстанції, немає.

Також суд апеляційної інстанції спростував доводи прокурора щодо неврахування місцевим судом обставини, що обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах, оскільки під час судового розгляду встановлено, що відносини між обвинуваченим та потерпілим не підпадають під ознаки сімейних. ОСОБА_4 є повнолітнім, проживав за кордоном, та не прожив із потерпілим однією сім`єю, приїхав з закордону в кінці 2023 року, тобто незадовго до інкримінованих подій, та через його приїзд відбувались конфлікти.

Місцевий суд дав належну правову оцінку фактичним обставинам справи та, врахувавши визначені п. 3 ч. 1 ст. 65 КК обставини, призначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів зауважує, що норми ч. 3 ст. 404 КПК зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли місцевий суд дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода сторони із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК.

Для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність як процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас апеляційний суд зазначив, що розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 місцевим судом проведено з дотриманням норм КПК, суд у повному обсязі та без порушень дослідив докази, дав оцінку як окремо кожному з них, так і усім зібраним доказам у їх сукупності та взаємозв`язку. З огляду на це апеляційний суд погодився як з оцінкою доказів наданою місцевим судом, так і з його висновками у цілому, а тому підстав для повторного дослідження доказів у цього суду не було. Відмова ж у задоволенні клопотання, за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі, не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Ухвала суду апеляційної інстанції є належно умотивованою та обґрунтованою, за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, яким він керувався при постановленні рішення.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 19 червня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3