УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 208/5848/24

провадження № 51-4131ск 25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

вивчивши матеріали касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Кам`янського

від 05 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року щодо нього,

установив:

За вироком Заводського районного суду м. Кам`янського від 05 травня 2025 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве Донецької області та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 286-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 25 березня 2024 року близько 09:20 керуючи технічно справним автобусом «Nissan Note» д. н. з. НОМЕР_1 у стані алкогольного сп`яніння, порушив вимоги пунктів 2.9 «а», 10.1, 10.9 Правил дорожнього руху України, унаслідок чого рухаючись заднім ходом по проспекту Гімназичному у м. Кам`янське біля будинку № 61 допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , спричинивши їй тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року цей вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок надмірної суворості.

На обґрунтування своїх доводів зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази його перебування в стані алкогольного сп`яніння під час учинення дорожньо-транспортної пригоди, оскільки встановлення експертизою факту наявності алкоголю в організмі не є тотожним доведенню стану сп`яніння у конкретний момент часу, що, на його переконання, свідчить про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність і залишилося поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій. Крім того вважає, що призначене йому покарання є надмірно суворим, оскільки за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання, суди обох інстанцій не навели у своїх рішеннях мотивів з яких дійшли висновку про неможливість застосування до нього положень статті 69 КК.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

За правилами статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції переглядає оскаржувані судові рішення у межах касаційної скарги, і не уповноважений ревізувати повноти розгляду, перевіряти докази з погляду їх достовірності та відповодністі висновків фактичним обставинам кримінального провадження,

а при вирішенні справи виходить з обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Усупереч доводам засудженого, як убачається з вироку, місцевий суд у ньому належним чином обґрунтував свій висновок про те, що вказаний злочин

ОСОБА_4 вчинив у стані алкогольного сп`яніння.

Такого переконання суд дійшов на підставі аналізу безпосередньо досліджених доказів, зокрема показань обвинуваченого та потерпілої; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду відеозапису від 25 березня 2024 року, проведення слідчого експерименту від 14 червня 2024 року, схемою місця ДТП, висновками експертиз (судово-медичної № 848-Е від 17 червня 2024 року, автотехнічних, судово-токсикологічної № 8930 від 17 червня 2024 року та комісійної судово-медичної токсикологічної № 67 від 10 березня 2025 року).

Крім того, суд з`ясував позицію самого ОСОБА_4 щодо його перебування в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення кримінального правопорушення. Наведені засудженим на свій захист доводи місцевий суд уважно суд перевірив та з посиланням на конкретні докази обґрунтовано спростував у вироку вказавши, зокрема, про те, що ці доводи спростовуються висновками первинної медичної токсикологічної експертизи та комісійної медичної токсикологічної експертизи.

Отже, констатуючи на підставі розглянутих доказів перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння під час ДТП, суд відповідно до встановлених фактичних обставин кримінального провадження кваліфікував учинене діяння за ч. 1 ст. 286-1 КК і призначив засудженому покарання, яке не є максимальним у межах санкції статті.

Зокрема, призначаючи ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, суд відповідно до положень статей 50, 65 КК, врахував характер скоєного кримінального правопорушення, яке є нетяжким та неумисним, особу засудженого, який не визнав вину, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра.

Переконливих доводів, які би доводили неправильність застосування судом закону України про кримінальну відповідальність і несправедливість обраного йому заходу примусу засудженим у касаційній скарзі не наведено.

Крім того, наведені ним у скарзі доводи про неналежну оцінку доказів судом, що зумовило неправильну кваліфікацію та невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого злочину та його особі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який ретельно перевірив доводи апеляційної скарги засудженого і вмотивовано відмовив у її задоволенні. За змістом долученої до скарги копії ухвали апеляційного суду від 21 серпня 2025 року, і у ній, із посиланням на докази в матеріалах кримінального провадження та норми права, цим судом надано відповіді на всі аргументи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги засудженого щодо недоведеності його перебування в стані алкогольного сп`яніння під час дорожньо-транспортної пригоди були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який, погодившись із висновками суду першої інстанції, на підставі належних і допустимих доказів, зокрема висновку судово-токсикологічної експертизи № 8930 від 17 червня 2024 року та висновку комісійної судово-медичної токсикологічної експертизи № 67

від 10 березня 2025 року, обґрунтовано дійшов висновку, що на момент дорожньо-транспортної події концентрація етилового алкоголю в крові засудженого перебувала в межах (0,98 % та 1,05 %), які відповідають легкому ступеню алкогольного сп`яніння, та визнав ці доводи безпідставними і такими, що не спростовують правильності правової оцінки його дій судом першої інстанції.

Безпідставними є і доводи скарги засудженого про те, що встановлення експертизою фактичної наявності алкоголю в організмі не є тотожним доведенню стану його алкогольного сп`яніння у конкретний момент часу, оскільки відповідно до статей 84, 94 КПК висновок експерта є самостійним джерелом доказів, а встановлена у крові особи концентрація етилового алкоголю, що перевищує допустиму межу, за відсутності даних, які б свідчили про порушення порядку відбору зразків або недостовірність результатів дослідження, є належним і допустимим доказом перебування особи у стані алкогольного сп`яніння саме на момент учинення кримінального правопорушення. При цьому положення статті 286-1 КК не вимагають додаткового доведення суб`єктивного «відчуття сп`яніння», а лише встановлення самого факту перебування особи у такому стані, водночас ретроспективне визначення концентрації алкоголю в крові за результатами судово-медичної (токсикологічної) експертизи є належним способом доведення цієї кваліфікуючої ознаки.

З урахуванням зазначеного Суд не вбачає обґрунтованих підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій було неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Також були предметом апеляційної перевірки і доводи апеляційної скарги засудженого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та даним про його особу внаслідок суворості, та можливості застосування до нього положень ст. 69 КК.

Зокрема, перевіривши ці доводи засудженого суд апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що місцевим судом належним чином було враховано характер скоєного кримінального правопорушення, його тяжкість і особу останнього,

а також принципи співмірності та індивідуалізації покарання, та дійшов висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі відповідає санкції ч. 1 ст. 286-1 КК і не є явно несправедливим через суворість та не виходить за межі, встановлені законом, а відтак не знайшов підстав для застосування до нього положень ст. 69 КК.

При цьому суд першої інстанції у вироку, із законністю якого погодився апеляційний суд, зазначив про відсутність у справі обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на законність і обґрунтованість судових рішень у розумінні статей 412, 438 КПК зі змісту оскаржуваних вироку та ухвали не вбачається. Мотивувальна частина цих рішень містить посилання на докази, на яких ґрунтуються висновки судів, та мотиви відхилення доводів засудженого, що відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК. Закон України про кримінальну відповідальність щодо вчиненого ОСОБА_4 діяння застосовано правильно, призначене йому покарання визначено в межах санкції ч. 1 ст. 286-1 КК та відповідає вимогам ст. 65 КК і не

може вважатися явно несправедливим через суворість.

За таких обставин підстав для скасування вироку Заводського районного суду

м. Кам`янського від 05 травня 2025 року та ухвали Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року Суд не вбачає.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Враховуючи викладене, керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду

м. Кам`янського від 05 травня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 серпня 2025 року у зв`язку з відсутністю підстав для її задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3