Провадження № 1-кп/344/1140/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Івано-Франківську кримінальне провадження з обвинувальним актом про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Боднарів Калуського району Івано-Франківської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, на утриманні має матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 350 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_7 вчинив умисні дії, які виразились в умисному нанесенні побоїв, заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю.

Кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

Так, 25.02.2022 наказом № 35 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , старшого сержанта запасу ОСОБА_4 було призначено на посаду старшого інструктора відділення рекрутингу та комплектування ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Також 19.04.2024 наказом №110 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдата ОСОБА_5 було призначено на посаду оператора групи документального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На підставі наказу № 8 від 24.05.2024 коменданта Івано-Франківського району, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було наділено повноваженнями щодо перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану та території Івано-Франківського району.

07 травня 2025 року, у післяобідню пору доби, ОСОБА_4 , якому присвоєно військове звання «старший сержант» та ОСОБА_5 , якому присвоєно військове звання «солдат», будучи військовослужбовцями, наділеними службовими повноваженнями з метою виконання мобілізаційних завдань та призову на військову службу за мобілізацією в особливий період, спільно із працівниками ГРПП ВП №2 (с-ще Богородчани) Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області - старшим сержантом поліції ОСОБА_8 та сержантом поліції ОСОБА_9 , перебуваючи у форменому одязі із розпізнавальними знаками, несли службу по здійснюванню оповіщення військовозобов`язаних громадян під час дії воєнного стану.

Цього ж дня, близько 16 год 00 хв, ОСОБА_4 спільно із ОСОБА_10 та працівником поліції ОСОБА_8 на службовому автомобілі здійснювали патрулювання по вул. Романа Левицького в м. Івано-Франківську. Під час патрулювання військовослужбовцями виявлено особу чоловічої статі, яким, в подальшому виявився ОСОБА_7 . ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 , представився та запропонував йому надати для перевірки військово-облікові документи. У відповідь ОСОБА_7 повідомив, що його документи знаходяться в автомобілі, який був припаркований поряд. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підійшли до автомобіля марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_2 червоного кольору, ОСОБА_7 сів в автомобіль на місце водія та зачинив за собою двері. В подальшому до вказаного автомобіля підійшов працівник поліції ОСОБА_8 та запропонував ОСОБА_7 пред`явити документи, що засвідчують його особу, на що ОСОБА_7 пред`явив посвідчення. Перевіривши дані ОСОБА_7 по ІПНП було встановлено, що останній з лютого 2025 року перебуває у розшуку за ст. 210 КУпАП (порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку).

Після встановлення вказаної інформації, ОСОБА_11 неодноразово пропонувалось ОСОБА_7 проїхати до ООМЦ, однак останній продовжував залишатись в автомобілі та ігнорувати законні вимоги працівників РТЦК та СП та поліції.

Через деякий час до місця перебування транспортного засобу марки «Volkswagen Golf» на допомогу ОСОБА_4 прибули військовослужбовець ОСОБА_5 , спільно із ОСОБА_12 та працівником поліції ОСОБА_9 . Неодноразові законні вимоги працівників РТЦК та СП і поліції ОСОБА_7 ігнорував та продовжував залишатись в автомобілі.

В подальшому ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що перед ним знаходяться військовослужбовці, які перебували у військовому однострої з шевронами, знаками розрізнення, усвідомлюючи, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають при виконанні службових обов`язків та наділені службовими повноваженнями, діючи умисно у зв`язку з службовою діяльністю військовослужбовців ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний і протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, привів у робочий стан двигун автомобіля та різко розпочав рух прямо, штовхнувши при цьому капотом автомобіля ОСОБА_4 , у зв`язку з чим останній впав на землю, після чого передньою частиною автомобіля здійснив наїзд на ОСОБА_5 , який стояв попереду транспортного засобу, в результаті чого ОСОБА_5 впав на капот вказаного автомобіля. Надалі ОСОБА_7 , діючи умисно, та усвідомлюючи, що на капоті автомобіля знаходиться військовослужбовець, продовжив рух транспортним засобом по вул. Левицького, та через деякий час почав виконувати маневр розвороту, в результаті чого ОСОБА_5 зіскочив з капоту автомобіля на землю.

В результаті неправомірних дій ОСОБА_7 , потерпілому ОСОБА_4 заподіяно тілесне ушкодження у вигляді садна в ділянці правої гомілки, яке відповідно до висновку судово-медичної експертиз, відноситься до легких тілесних ушкоджень.

16 липня 2025 року потерпілий ОСОБА_4 та потерпілий ОСОБА_5 подали заяви про розгляд кримінального провадження у їх відсутності. Вказали, що обвинуваченим їм відшкодовано матеріальну та моральну шкоду, будь-яких претензій до обвинуваченого не мають. Просять суд суворо не карати обвинуваченого та призначити покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробовуванням на підставі ст. 75 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та беззастережно, підтвердив викладені в обвинувальному акті обставини. Суду пояснив, що злякався, що буде мобілізованим та не був готовим до такого, а тому почав чинити опір потерпілим та здійснив наїзд на них. Просить вибачення і вказав, що в добровільному порядку відшкодував потерпілим завдані матеріальні та моральні збитки. До вчиненого обвинувачена ставиться критично, щиро кається, та просить суд суворо не карати, запевняючи суд, що такого більше не повториться.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України за згодою учасників судового провадження судом встановлено порядок дослідження доказів в даному кримінальному провадженні та визнано недоцільним дослідження доказів стосовно фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються. Суд обмежився допитом обвинуваченої, дослідженням письмових доказів, які характеризують її особу, дають можливість вирішити долю речових доказів та питання процесуальних витрат. При цьому судом з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумніву у добровільності та істинності їх позиції немає, а також їм зрозуміло, що вони у такому разі будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відтак, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє підтвердження та кваліфікує його дії за ч.2 ст.350 КК України як умисні дії, які виразились в умисному нанесенні побоїв, заподіянні легкого тілесного ушкодження службовій особі у зв`язку з її службовою діяльністю.

Обставиною, яка пом`якшує покарання, згідно зі ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування потерпілим завданих збитків.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, дані про особу винного, те, що обвинувачений раніше не судимий, неодружений, не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, на диспансерному обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні матір, яка є особою з інвалідністю ІІ групи, добровільне відшкодування потерпілим шкоду, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, як обставини, що пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Як вбачається з досудової доповіді, беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого, його спосіб життя, історію правопорушень, результати оцінки ризику вчинення ним повторного кримінального правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Положеннями ст. 50 Кримінального кодексу України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Виходячи із засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Згідно з ч. 6 ст. 368 Кримінального процесуального кодексу України обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року (справа N 750/5031/18, провадження N 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 Кримінального кодексу України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 Кримінального кодексу України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З огляду на викладене, враховуючи позицію прокурора, що просила призначити обвинуваченому покарання у вигляді 3 років обмеження волі, позиції потерпілих, які просили суворо не карати та застосувати ст. 69 та ст. 75 КК України, позицію обвинуваченого та його захисника, які просили визначити мінімальне покарання передбачено санкцією статті та із застосуванням ст.75 КК України, звільнити обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання, встановивши іспитовий строк, суд вважає, що виправлення ОСОБА_7 можливе без ізоляції його від суспільства, а тому вважає необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого, здійснення виховного впливу та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, є призначення йому покарання за ч.2 ст. 350 КК України із застосуванням положень ст. 75 Кримінального кодексу України. Таке покарання є достатнім, справедливим та необхідними для його виправлення та для запобігання вчиненню кримінальних правопорушень як нею, так і іншими особами.

Визначене обвинуваченому покарання на переконання суду відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягуються до кримінальної відповідальності. Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому злочину. Положеннями ст. 50 Кримінального кодексу України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Тому арешти майна, накладені згідно ухвал слідчого судді підлягають скасуванню.

Процесуальні витрати за проведення судових експертиз відповідно до ч.2 ст.124 КПК України покласти на обвинуваченого.

Запобіжний захід не обирався.

Питання речових доказів у справі вирішити відповідно до ст.100 КПК України.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.100, 124, 370, 373, 374, ч.15 ст. 615 КПК України, суд

У Х В А Л И В :

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України та призначити йому покарання - обмеження волі на строк три роки.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України та п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислюється відповідно до положень ст.165 КВК України з моменту проголошення вироку.

Речові докази:

- мобільний телефон марки «Samsung» (постанова від 07 травня 2025 року) повернути власнику ОСОБА_7 ;

- CD-R диск з відеозаписами (постанова від 08.05.2025 року) зберігати при матеріалах кримінального провадження сторони обвинувачення;

- CD-R диск з відеозаписами (постанова від 09.06.2025 року) зберігати при матеріалах кримінального провадження сторони обвинувачення

- CD-R диск з відеозаписами (постанова від 05.06.2025 року) зберігати при матеріалах кримінального провадження сторони обвинувачення;

- автомобіль марки «Volkswagen Golf» реєстраційний номер НОМЕР_2 (постанова від 07.05.2025 року) - повернути власнику ОСОБА_7 ;

- змив з поверхні капоту, один слід папілярного узору із поверхні капоту (постанова від 07.05.2025 року) знищити.

Арешти накладені ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 травня 2025 (справа №344/8161/25) та ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 травня 2025 року (справа №344/8159/25) скасувати.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. Вирок може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Івано-Франківський міський суд.

Суддя ОСОБА_13