Справа № 489/9442/25
Провадження № 1-кс/489/3298/25
Інгульський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

25 листопада 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Інгульського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого, погоджене з прокурором, у кримінальному провадженні №0006443 від 18.11.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного у його вчиненні

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми Сумської області, громадянина України, з вищою освітою, який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді оператора груп спеціального призначення команди спеціального призначення 2 загону військової частини НОМЕР_1 , зі слів одруженого та не маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

з участю прокурора ОСОБА_4 (дистанційно), підозрюваного ОСОБА_3 , захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

встановив:

Згідно з клопотанням, Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у м. Миколаєві здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні за підозрою ОСОБА_3 за ч. 5 ст. 407 КК України. Сторона обвинувачення просить застосувати відносно підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у зв`язку з наявністю ризиків того, що він може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Прокурор підтримав подане клопотання та просив його задовольнити.

Підозрюваний та захисники заперечували проти задоволення клопотання, вважаючи ризики недоведеними. При цьому, підозрюваний підтвердив обставини самовільного залишення місця служби, що було пов`язано із незадовільним станом його здоров`я, а також реалізацією його наміру перевестися до іншої військової частини для безпосередньої участі у бойових діях. Крім того, вказав, що після залишення місця служби будь-яких дій з метою переховування від органу досудового розслідування не вчиняв та самостійно з`явився до слідчого за першим викликом у телефонному режимі, після чого був затриманий. На даний час має однозначну та тверду позицію повернутися на службу до військової частини НОМЕР_2 , командування якої надало згоду на його прийняття на службу. Запевнив, що не чинитиме жодних перешкод у кримінальному провадженні та прибуватиме за викликом органу досудового розслідування.

Вислухавши учасників кримінального провадження, свідка ОСОБА_7 , який підтвердив, що військова частина НОМЕР_2 готова прийняти ОСОБА_3 на службу та у разі потреби фізично забезпечить його прибуття за викликом слідчого, прокурора та суду; дослідивши письмові матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

При розгляді клопотання встановлено, що ОСОБА_3 підозрюється за ч. 5 ст. 407 КК України, а саме в тому, що, будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією та проходячи військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , 22.10.2025 самовільно залишив місце служби без поважних причин в умовах воєнного стану до часу затримання 24.11.2025.

Відповідно до протоколу затримання від 24.11.2025 об 11.17 год. ОСОБА_3 добровільно звернувся до Першого слідчого відділу ( з дислокацією у м. Миколаєві) ТУ ДБР у місті Миколаєві, де був затриманий за підозрою у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення, та вказаного дня йому вручено повідомлення про підозру у його скоєнні, обґрунтованість якої підтверджується матеріалами клопотання, в тому числі копіями витягів з наказів, акту службового розслідування, довідок, допиту свідків. При цьому, обґрунтованість підозри на даному етапі не вимагає доведення вказаних фактів та вини підозрюваного у вчиненому діянні поза розумним сумнівом.

Згідно зі ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 8 ст. 176 КПК, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Вирішуючи питання про наявність підстав для застосування запобіжного заходу, слідчий суддя враховує вимоги пунктів 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При цьому, відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм застосуванням більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин кримінального правопорушення та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Конституційний Суд України неодноразово вказував, що обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими. У разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи (Рішення від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, рішення від 25 червня 2019 року № 3-68/2018).

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Корнійчук проти України» від 30 січня 2018 року наголошено, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки воно коротке, має бути переконливо продемонстроване органами влади; обов`язок посадової особи, яка відправляє правосуддя, надавати відповідні та достатні підстави затримання на додаток до наявності обґрунтованої підозри (§ 57).

Крім того, слідчий суддя, враховує вимоги ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Комарова проти України» від 16 травня 2013 року, «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року, в яких Європейським судом з прав людини викладено принципи, що їх дотримується суд при вирішенні питань щодо застосування тримання під вартою, а саме: тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі у кожному випадку, коли вирішується питання щодо тримання під вартою або звільнення, діє презумпція на користь звільнення.

За положеннями статей 131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Рішення про застосування одного з видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК України конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Натомість, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу наявність заявлених стороною обвинувачення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є припущенням, але зі значною долею вірогідності, оскільки закон використовує словосполучення «наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків». Однак, сторона обвинувачення має довести можливість такого припущення не загальними міркуваннями, а конкретними фактами та обставинами, які підтверджуються відповідними доказами. А завданням слідчого судді, в контексті положень ст. 3 КПК України, за яким до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, є перевірка вказаних ризиків та відповідних фактів, які як обґрунтовують їх наявність, так і спростовують.

Проте, заявлені в клопотанні ризики стороною обвинувачення обґрунтовуються виключно загальними міркуваннями без вказівки на конкретні факти чи події, які підтверджують такі ризики з наданням відповідних доказів цього.

Так, заявлений стороною обвинувачення ризик переховування підозрюваного, який є військовослужбовцем ЗСУ, від органу досудового розслідування через можливість його виїзду на тимчасово окуповану територію України є очевидно безпідставним та абсурдним, оскільки такі дії зумовлять потрапляння його до ворога та більш серйозні, непередбачувані та незворотні наслідки, аніж загроза кримінального переслідування в межах даного кримінального провадження.

Також, в матеріалах клопотання відсутні будь-які докази щодо того, що з часу реєстрації кримінального провадження та до часу затримання та вручення повідомлення про підозру слідчим направлялися підозрюваному повістки про необхідність явки до органу досудового розслідування в конкретні дати та час, які б ним були отримані, однак останній не з`являвся за вказаними викликами, що він категорично заперечував.

Крім того, слідчий суддя враховує, що підозрюваний самостійно прибув до органу досудового розслідування після повідомлення про необхідність явки у телефонному режимі слідчим, до якого він неодноразово телефонував та повідомляв про себе та своє місце перебування, що підтверджується змістом протоколу затримання, в якому місцем затримання особи вказана службова адреса ТУ ДБР у м. Миколаєві.

Зазначені обставини повністю спростовують необґрунтовані припущення сторони обвинувачення про те, що підозрюваний може переховуватися від органу досудового розслідування та суду, у зв`язку з чим вказаний ризик є недоведеним.

Також слідчий суддя вважає необґрунтованим зазначений у клопотанні ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки, по-перше, в клопотанні не вказані конкретні свідки, на яких може вплинути підозрюваний та яким саме чином, враховуючи факт його постійного перебування поза військовою частиною, де проходять службу можливі свідки. По-друге, не надані докази того, що з часу вчинення підозрюваним відповідного кримінального правопорушення (залишення військової частини) він намагався вплинути на свідків в даному провадженні. По-третє, факт залишення місця служби задокументований відповідними письмовими доказами, в тому числі матеріалами службового розслідування військової частини, тому показання свідків в такій категорії справ не є визначальними, а, отже, і ризик впливу на таких свідків несуттєвий для даного кримінального провадження. Також військовослужбовці, які продовжують військову службу і можуть бути потенційними свідками у провадженні, фактично не мають змоги контактувати з підозрюваним, який перебуває поза службою.

За такого, слідчий суддя доходить висновку про відсутність зазначеного ризику.

Крім того, заявлений стороною обвинувачення ризик того, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином через те, що на теперішній час не проведені всі можливі та необхідні слідчі дії, а підозрюваний, перебуваючи на волі та дізнавшись з матеріалів клопотання про зібрані стороною обвинувачення докази на підтвердження його винуватості, може вживати заходи для перешкоджання об`єктивності досудового розслідування, - слідчий суддя вважає необґрунтованим припущенням, оскільки по-перше, у клопотанні не описано, яким саме чином таке перешкоджання може бути вчинене підозрюваним, враховуючи той факт, що в ході досудового розслідування він не вчиняв будь-яких дій, направлених на перешкоджання кримінальному провадженню, хоча мав таку можливість. По-друге, фактично сторона обвинувачення, ініціювавши відповідне клопотання про застосування запобіжного заходу, дала змогу ознайомитись підозрюваному з матеріалами клопотання та зібраними доказами, тим самим зумовила заявлений нею ж ризик і в подальшому це й же ризик поклала в основу клопотання.

У зв`язку з викладеним, вказаний ризик є також недоведеним.

Також слідчий суддя вважає недоведеним ризик того, що підозрюваний може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, зокрема знищити військовий квиток, оскільки, по-перше, факт проходження військової служби особи зафіксований не лише у військовому квитку підозрюваного, а в інших документах (наказах), копії яких додані до клопотання, внаслідок чого знищення військового квитка не є доцільним та необхідним. По-друге, з матеріалів клопотання та показань підозрюваного встановленого, що останній як на момент залишення місця служби, так і на даний час має однозначну тверду позицію проходити військову службу в іншій військовій частині безпосередньо у зоні активних бойових дій, що, у свою чергу, потребує збереження ним у цілісності його військового квитка з метою продовження проходження військової служби.

Крім того, неспроможними є доводи клопотання про наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, враховуючи відомості про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки (одружений, має неповнолітню дитину та постійне місце проживання), а також особисто з`являється до органу досудового розслідування за першим викликом.

Також слідчий суддя враховує, що підозрюваний підтверджує обставини самовільного залишення місця служби, але пояснює це незадовільним станом свого здоров`я та бажанням перевестися до іншої військової частини, керівництвом якої надана відповідна згода на це, що свідчить про те, що у нього відсутні будь-які фактичні підстави для переховування від органу досудового розслідування, незаконного впливу на свідків та перешкоджанню кримінальному провадженню.

Крім того, під час вирішення клопотання слідчий суддя враховує дані щодо особи підозрюваного, який раніше не судимий, не має негативної характеристики, має міцні соціальні зв`язки, виявив бажання повернутися на військову службу, і вказана обставина може бути підставою для звільнення його від кримінальної відповідальності.

Отже, зазначені у клопотанні ризики є необґрунтованими та непідтвердженими жодними доказами припущеннями сторони обвинувачення, натомість фактична процесуальна поведінка підозрюваного, яка полягає у його самостійному та добровільному прибутті до органу досудового розслідування, наявність у нього стійкого бажання та наміру повернутися на військову службу є доведеним фактом, який спростовує не підкріплені жодним чином вказані у клопотанні ризики.

Така належна процесуальна поведінка підозрюваного та дані про його особу, на переконання слідчого судді, є суттєвими для цілей даного судового розгляду та спростовують позицію обвинувачення щодо наявності заявлених у клопотанні ризиків.

Жодних інших обґрунтувань щодо наявності вказаних у клопотанні або існування інших ризиків стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не наведено та не доведено.

Натомість, слідчий суддя вважає необхідним наголосити на тому, що сама по собі тяжкість покарання, що може загрожувати підозрюваному, у разі визнання його винуватим у вчиненні відповідного кримінального правопорушення, не може бути підставою для визначення йому запобіжного заходу, оскільки за таких умов при відсутності необхідних даних щодо наявності ризиків порушуватиметься загальна засада кримінального провадження презумпція невинуватості (ст. 17 КПК України), за якою поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. За такого, застосування запобіжного заходу лише з підстав тяжкості інкримінованого злочину за наявності фактів, які підтверджують належну поведінку підозрюваного в період, коли до нього не був застосований будь-який запобіжний захід чи процесуальний примус, буде необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам закону.

З аналогічних підстав слідчий суддя вважає недопустимим застосування запобіжного заходу з мотивів того, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 407 КК України, в умовах воєнного стану є особливо небезпечним і застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваних в такій категорії правопорушень зумовить відмову від вчинення подібних кримінальних правопорушень іншими особами.

Застосування запобіжного заходу відповідно до закону має виключно індивідуальний характер з урахуванням особи, суті кримінального правопорушення, наявності відповідних ризиків, а також процесуальної поведінки особи в кримінальному провадженні.

Крім того, запобіжний захід не є покаранням і, за будь-яких обставин, не може застосовуватись з тією ж метою, з якою призначається особі покарання за вироком суду. Натомість, мета виправлення особи, відповідно до частини другої статті 50 КК України, є саме метою покарання, тому така підстава не може бути покладена в основу ухвали про застосування запобіжного заходу.

Підсумовуючи викладене, слідчий суддя доходить висновку, що стороною обвинувачення не доведена наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із заявлених у клопотанні ризиків.

Натомість, відповідно до частин першої - третьої статті 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті. Слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.

У зв`язку з цим, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у задоволенні клопотання про застосування відносно підозрюваного запобіжного заходу та вважає доцільним з метою досягнення визначених статтею 2 КПК України завдань кримінального провадження зобов`язати підозрюваного прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду відповідно до частини третьої статті 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 176-178,182,183,193-194,196-197,309,372 КПК України, слідчий суддя

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого, погодженого з прокурором, у кримінальному провадженні №0006443 від 18.11.2025 за ч. 5 ст. 407 КК України про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_3 відмовити.

Відповідно до частини третьої статті 194 КПК України, зобов`язати підозрюваного ОСОБА_3 прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора та суду.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1