Суддя ОСОБА_1
Справа № 644/927/26
Провадження № 1-кп/644/569/26
ВИРОК

Іменем України

09 лютого 2026 року м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 приміщення Індустріального районного суду м. Харкова обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004 від 02.01.2026, стосовно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новоолександрівка Вовчанського району Харківської області, громадянина України, українця, з середньою базовою освітою, неодружений, має на утриманні 3-х малолітніх дітей, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований як ВПО за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

I.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

За приписами ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Обов`язковість судового рішення згідно зі ст. 129 Конституції України є однією з основних засад судочинства.

Частиною 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

За приписами ст. 298 КУпАП, що узгоджуються зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Судом установлено, що постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 08.09.2023 (справа № 636/3962/23), що набрала законної сили 19.09.2023, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 51 000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 10 років.

Окрім того, постановою Чугуївського міського суду Харківської області від 30.01.2025 (справа № 636/7508/24), що набрала законної сили 10.02.2025, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 17 000,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Незважаючи на це, ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення положень ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, 21.04.2025 о 16 год 47 хв, будучи позбавленим права керувати транспортними засобами, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», повторно протягом року, керував транспортним засобом марки ЗАЗ з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на пр-т Архітектора Альошина, б. 7 у м. Харкові, був зупинений екіпажом ДПП УПП в Харківській області, про що складено протоколи про вчинення адміністративних правопорушень від 21.04.2025 за ч. 5 ст. 126 КУпАП та за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

За вказані правопорушення постановою Індустріального районого суду м. Харкова від 17.06.2025 (справа № 644/3792/25, провадження № 3/644/1015/25), що набрала законної сили 28.06.2025, ОСОБА_4 , визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 40 800,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 , діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

Отже, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України, зокрема умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

1.1.Правова позиція сторони обвинувачення відображена в обвинувальному акті, з огляду на який прокурор зазначила, що стороною обвинувачення надано та судом досліджено достатньо доказів для встановлення відповідності викладених у обвинувальному акті фактичних обставин об`єктивній істині, як зважаючи на окремі докази, так і в їх сукупності дають підстави визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України. Крім цього, прокурор звернула увагу суду на те, що ОСОБА_4 повністю визнає свою вину, під час судового засідання щиро розкаявся, висловив сором за свої дії, неодноразово вибачався, тому враховуючи його послідовну позицію щодо визнання винуватості, вважала недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються та просила суд здійснити розгляд справи згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України, а також прокурор вважала за можливе призначити ОСОБА_4 покарання за ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу у розмірі однієї п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

1.2.Обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у скоєнні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю визнав, з відповідною кримінально-правовою кваліфікацією його дій погодився, не оспорюючи фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті. Свої дії ОСОБА_4 піддав критичній оцінці, у скоєному щиро розкаявся, висловив сором. Крім цього, обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію прокурора та повідомив суд про недоцільність дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються,зокрема й ним особисто, запевнив суд, що правильно розуміє зміст цих обставин, погоджується з кваліфікацією його діянь, визнає обставини встановлені стороною обвинувачення, а також зазначив, що розуміє, що у випадку не дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ним не оспорюються, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, про що надав відповідну заяву до суду (а.с. 17). Також, обвинувачений продемонстрував готовність до сприйняття та виконання будь-якого покарання призначеного судом, заразом просив призначення покарання не пов`язане з позбавленням волі, посилаючись на обов`язок утримувати своїх неповнолітніх дітей, цивільну дружину та щире каяття, просив суд призначити штраф, обгрунтовуючи фактичним працевлаштуванням та наявністю фінансової можливості його сплатити без надмірного тягаря для сім`ї.

II.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

За наведених вище обставин, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , своїми умисними діями скоїв кримінальне правопорушення, яке суд кваліфікує за ч. 1 ст. 382 КК України як умисне невиконання постанови суду, що набрали законної сили.

III. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів .

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 16.09.2024 (справа 444/870/22, провадження № 51- 2989 кмо 23) зазначила, що суд у конкретному кримінальному провадженні на підставі ч. 3 ст. 349 КПК має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, у тому числі, у разі часткового заперечення винуватості особи у вчиненні окремого кримінального правопорушення в сукупності кримінальних правопорушень, яке має окрему кваліфікацію, або є окремим епізодом кримінального правопорушення, чи невизнання цивільного позову, та у такому випадку щодо цих оспорюваних обставин провести судовий розгляд у загальному порядку, дослідивши докази, які підтверджують або спростовують ці обставини. Такий порядок розгляду кримінального провадження не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 349 КПК України, у зв`язку із надходженням клопотання від сторони обвинувачення про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким не оспорюються, а також його беззастережним підтриманням обвинуваченим ОСОБА_4 , суд дійшов переконання про задоволення клопотання прокурора, та, на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів по справі щодо тих обставин, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.

Заразом, суд з`ясував, чи правильно розуміє обвинувачений ОСОБА_4 зміст цих обставин, чи не оспорює їх, і не наполягає на дослідженні всіх доказів у справі, переконався у добровільності його позиції, роз`яснив обвинуваченому, що у такому випадку, він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України.

Враховуючи вище викладене, беручи до уваги визнання вини обвинуваченим у вчиненому кримінальному правопорушенні, обставини скоєння якого, викладені в обвинувальному акті, ОСОБА_4 не піддавав сумніву, що правильно розуміє зміст цих обставин, тому у суду не виникло сумнівів у добровільності його позиції, отже суд, за згодою ОСОБА_4 , з урахуванням думки прокурора, керуючись імперативною вимогою щодо дотримання принципів змагальності та диспозитивності, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин кримінального провадження, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються, обмежив обсяг досліджуваних доказів та установив такий порядок їх дослідження, відповідно до якого у судовому засіданні допитано обвинуваченого, оголошено та досліджено надані стороною обвинувачення та захисту письмові докази, зокрема: документи, що характеризують особу обвинуваченого та заходи забезпечення кримінального провадження за № 0000004 від 02.01.2026 стосовно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 382 КК України.

Так, допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свою вину у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні повністю визнав та пояснив суду, що достовірно знав про наявність стосовно нього постанов Чугуївського міського суду Харківської областіпочинаючи з вересня 2023 року включаючи січень 2025 року, якими він був притягнутий до адміністративної відповідальності за різними частинами ст. 130 КУпАП, а також був повідомлений про постанову Чугуївського міського суду Харківської області від 30.01.2025, яка набрала законної сили 10.02.2025, але, ігноруючи виконання цієї постанови суду щодо позбавлення його права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконати, всупереч вищевказаного судового рішення, яким його позбавлено права керувати транспортними засобами, вчинив дії щодо умисного невиконання вказаної постанови суду, що виразились у керуванні транспортним засобом 21.04.2025 о 16 год 47 хв марки ЗАЗ з д.н.з. НОМЕР_1 по пр-т Архітектора Альошина у м. Харкові, де поряд з буд. № 7 його було зупинено екіпажем ДПП УПП в Харківській області, про що складено протоколи про скоєння адміністративних правопорушень серії ЕПР1 № 307700 від 21.04.2025 за ч. 2 ст. 130 КУпАП та серії ЕПР1 № 307715 від 21.04.2025 року за ч. 5 ст. 126 КУпАП.

За вказані правопорушення передбачені ч. 5 ст. 126, ч. 2 ст. 130 КУпАП, ОСОБА_4 притягнуто постановою Індустріального районного суду м. Харкова від 17.06.2025 (справа № 644/3792/25, провадження № 3/644/1015/25), що набрала законної сили 28.06.2025, до адміністративної відповідальності та визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126, ч. 2 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 40 800,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років.

Суд, заслухавши підсудного, дійшов переконання, що його показання не викликають сумніву у правильності розуміння змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції, розповідь ОСОБА_4 характеризується структурованістю, хронологією та не викликає сумнівів про відповідність дійсності.

Орім показань обвинуваченого ОСОБА_4 суд бере до уваги зокрема й документи, що характеризують особу обвинуваченого, надані стороною обвинувачення та захисту, а також документи заходів забезпечення кримінального провадження за № 0000004 від 02.01.2026,що підтверджується такими дослідженими письмовими доказами:

1. Цифровою копією з додатку «Дія» паспорта громадянина України № НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданого 21.11.2022, органом 6311 (а.с. 18-20);

2. Копією медичного висновку № 61 про дитину з інвалідністю віком до 18 років від 02.10.2025, виданого КНП « Міська дитяча поліклініка « 2»ХМР № 568/0/535-25 ід 06.10.20255, згідно якого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , має захворювання у виді вродженої вади серця, різкої коарктації аорти (а.с. 21);

3. Копією свідоцтва про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_3 від 31.01.2025 (а.с. 22);

4. Копія свідоцтва про народження ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серії НОМЕР_4 від 04.03.2025 (а.с. 23);

5. Копією свідоцтва про народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_5 від 04.03.2025 (а.с. 24);

6. Довідкою КНП ХОР «Обласна клінічна психіатрична лікарня № 3» № 01-21/598 від 15.01.2026, з якої вбачається, що ОСОБА_4 за амбулаторною допомогою не звертався під медичним наглядом у лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 25);

7. Довідкою КНП ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» № 326 від 14.01.2026, з якої вбачається, що ОСОБА_4 на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (а.с. 26);

8. Вимогою, щодо відомостей про судимості, згідно з якою вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий (а.с. 27-28);

9. Постановою старшого слідчого СВ ВП № 1 ХРУП №2 ГУНП в Харківській області від 23.01.2026 про визнання речовими доказами: диска DVD-R з відеофайлами (а.с. 29);

10. Постановою Індустріального районного суду м. Харкова від 17.06.2025 про визнання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 130, ч. 5 ст. 126 КУпАП та накладення на нього адміністративного стягнення у виді штрафу з позбавлення права керування транспортними засобами без оплатного вилучення транспортного засобу (а.с. 30-31);

11. Цифровою копією з додатку «Дія» довідки переселенця № 6328- на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданої 09.12.2022 УСЗНА Слобідського району ХМР (а.с. 32).

Будь-яких інших доказів у ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та підсудного, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, зважаючи на позицію учасників судового провадження щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК України, надано та досліджено не було.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню у справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінально-процесуальним законодавством.

Порушень вимог ст.87 КПК України судом не встановлено, тому, суд дійшов переконання, про належність, допустимість, достовірність безпосередньо досліджених доказів у судовому засіданні, їх узгодженість між собою та іншими доказами у справі, що в сукупності є достатнім для належної правової оцінки дій обвинуваченого, визнання його вини, а, також для вивчення та дослідження особи обвинуваченого.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998, де Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь - яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).

Суд дійшов переконання, що подія кримінального правопорушення мала місце, оскільки 21.04.2025 о 16 год 47 хв ОСОБА_4 , будучи позбавленим права керувати транспортними засобами постановою Індустріального районого суду м. Харкова від 17.06.2025 (справа № 644/3792/25, провадження № 3/644/1015/25), що набрала законної сили 28.06.2025, якою його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 126 та ч. 2 ст. 130 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу на користь держави у сумі 40 800,00 грн з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років, ігноруючи заборону, встановлену ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», в порушення положень ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», повторно протягом року (постанова Чугуївського міського суду Харківської області від 30.01.2025 (справа № 636/7508/24), що набрала законної сили 10.02.2025), керував транспортним засобом марки ЗАЗ з державним реєстраційним номером НОМЕР_1 , у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на пр-т Архітектора Альошина, б. 7 у м. Харкові, був зупинений екіпажом ДПП УПП в Харківській області, про що складено протоколи про вчинення адміністративних правопорушень від 21.04.2025 за ч. 5 ст. 126 КУпАП та за ч. 2 ст. 130 КУпАП.

ОСОБА_4 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, достовірно знаючи про наявність постанови Індустріального районого суду м. Харкова від 17.06.2025 (справа № 644/3792/25, провадження № 3/644/1015/25), що набрала законної сили 28.06.2025, будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання рішення суду щодо позбавлення права керування транспортним засобом, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, діючи усвідомлено, виконав усі необхідні дії, які вважав за необхідне для досягнення своєї мети, спрямовані на умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, отже вчинене обвинуваченим вірно кваліфіковано за ч. 1 ст. 382 КК України.

Отже, оскільки обвинувачений ОСОБА_4 беззаперечно визнав свою вину у скоєнні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні злочині, не оспорює фактичні обставини справи та правильно розуміє зміст цих обставин, у суду відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, з урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, за яке до нього необхідно застосувати покарання передбачене санкцією відповідної статті КК України.

IV.Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, мотиви призначення покарання

Під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст. 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Визначення ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення полягає у з`ясуванні судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у зазначеній статті КК України міститься лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображається у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання, на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Судом враховано, що ОСОБА_4 скоїв кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії нетяжкого злочину відповідно ч. 4 ст.12 КК України, зокрема: умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню, караються штрафом від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох.

Крім наведеного, суд бере до уваги, що підсудним скоєно нетяжкий умисний злочин спрямований проти правосуддя, що виразилось у невиконанні судового рішення, зокрема в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили.

Суд зважає, що у рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Вивченням особи обвинуваченого, судом установлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у с. Новоолександрівка Вовчанського району Харківської області (а.с. 18-19), є громадянином України (а.с. 18), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19), як переселенець має реєстрацію за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 32-33), зі слів фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий (а.с. 27), неодружений, зі слів проживає разом зі співмешканкою, має на утриманні трьох малолітніх дітей, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 24), ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який має вроджену ваду серця, що підтверджується медичним висновком № 61 (а.с. 21, 22) та малолітню доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 23), але відповідних доказів батьківства обвинувачений на підтвердження зазначеного не надав, оскільки долучене до справи обвинуваченим свідоцтво про народження ОСОБА_7 містить інформацію про батька ОСОБА_9 (а.с. 23), будь-яких інших даних щодо встановлення батьківства стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у суду відсутні що унеможливлює встановити дійсність тверджень обвинуваченого про наявність у нього на утриманні малолітньої дитини ОСОБА_7 .

Судом також установлено, що обвинувачений на обліку у лікаря нарколога т лікаря психіатра не перебуває (а.с. 26, 25).

Суд бере до уваги, що ОСОБА_4 , під час судового засідання повідомив суд, що офіційно не працевлаштований, але з слів має постійний заробіток та отримує дохід близько 20 000,00 грн, утримуючи свою співмешканку ОСОБА_10 , яка є матір`ю трьох малолітніх дітей (а.с. 22, 23, 24), двоє з яких офіційно їх спільні, та проживають разом з обвинуваченим за адресою: АДРЕСА_3 .

Суд враховує, що під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують відповідно до положень ст. 66, 67 КК України, що відповідає правовій позиції викладеній у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», з якої вбачається, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.

Відповідно до обвинувального акту від 02.02.2026, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , є щире каяття (а.с. 4).

З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 в справі № 457/529/20 вбачається, що щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 кримінальне провадження № 629/847/15-к).

Суд зауважує, що безпосередньо сприймаючи під час судових засідань пояснення, показання, поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 , суд дійшов переконання, що підсудний дійсно виражає глибокі переживання щодо того, що сталося, повно розкриває деталі скоєного задля забезпечення сприяння установлення усіх обставин, що мають значення для справи, щиро засуджує свою кримінально карану поведінку, що може свідчити про позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь соціальної небезпечності підсудного, який виражає повну готовність нести кримінальну відповідальність та прийняте будь-яке покарання призначене судом.

Отже, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, що відповідає правовому висновку Верховного Суду у постанові від 30.10.2018 у справі №559/1037/16-к та від 20.04.2021 у справі № 457/529/20.

Відповідно до обвинувального акта від 02.02.2026, обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_4 відсутні (а.с. 4).

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд також враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, що відповідно до ч. 2 ст. 50 Кримінального кодексу України покарання має на меті не тільки кару, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.

Отже, принцип індивідуалізації юридичної відповідальності має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди (див. рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року).

Санкцією ч. 1 ст. 382 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк до трьох років.

Так, ч. 6 ст. 368 КПК України визначено, що обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 02.11.2021 (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Із урахуванням наведеного, враховуючи думку прокурора, та загальні засади призначення покарання, аналізуючи матеріали кримінального провадження в сукупності із позиціями сторони обвинувачення прокурора, та позицію підсудного, відсутність цивільного позову, обставини вчинення кримінального правопорушення, його характер та спосіб, а також обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, із урахуванням особи обвинуваченого, його поведінки під час та після вчиненого, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченого можливо при призначенні йому покарання за скоєння кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 КК України штраф - це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених цим Кодексом, з урахуванням положень частини другої цієї статті. Розмір штрафу визначається судом з урахуванням майнового стану винного в межах від тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до п`ятдесяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, якщо статтями цього Кодексу не передбачено вищого розміру штрафу (ч. 2 ст. 53 КК України).

Суд наголошує, що повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Судом не встановлено підстав для застосування ст. 69 та 75 КК України.

Суд бере до уваги, що ОСОБА_4 хоча не офіційно, але працевлаштований має дохід, тому, суд дійшов переконання, що призначення обвинуваченому такого покарання як штраф у розмірі п`ятост неоподаткованих мінімумів доходів громадян є справедливим, співмірним і достатнім для його виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Конвенції, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета і невідворотність покарання.

Суд дійшов переконання, що зазначене покарання відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи). Таке покарання, на думку суду, перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину». Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

V.Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Цивільний позов під час досудового розслідування у кримінальному провадженні заявлено не було (а.с. 5).

VI.Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Підстави застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру відсутні (а.с. 5).

Викривач у кримінальному провадженні відсутній, винагорода викривачу не пропонувалась (а.с. 5).

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у межах кримінального провадження № 0000004 від 02.01.2026 не обирався, а суд не вбачає підстав для його застосування.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити, що належить вчинити з майном, на яке накладено арешт, речовими доказами і документами.

На вимогу положень ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту.

Арешти у межах кримінального провадження № 0000004 від 02.01.2026 не накладались.

За приписами п.13 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити на кого мають бути покладені процесуальні витрати і в якому розмірі.

Витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування та арешти відсутні.

Питання речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст. 100, 122, 124, 174, 331, 337, 342-351, 358, 368-371, 373, 374, 376, 395, 532, 615 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень 00 копійок.

Речові докази у кримінальному провадженні № 0000004 від 02.01.2026, після набрання вироком законної сили:

1.Залишити та зберігати в матеріалах кримінального провадження № 0000004 від 02.01.2026 диск DVD-R з відеофайлами.

Надані суду матеріали кримінального провадження № 0000004 від 02.01.2026 залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у кримінальній справі № 644/927/26.

Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасники судового провадження мають право отримати у суді копію вироку. Учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний м. Харкова, протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_4 у той же строк з моменту вручення йому копії, з підстав, передбачених ст. 394 КПК України. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Прокурору та обвинуваченому повний текст вироку вручається в день проголошення його резолютивної частини в умовах дії воєнного стану згідно ч.15 ст. 615 КПК України.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя ОСОБА_1