Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.11.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді судове провадження 11-сс/4806/737/25 за апеляційною скаргою захисника-адвоката ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2025.

Цією ухвалою частково задоволено клопотання начальника відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 00000376 від 30.07.2024 та накладено арешт на розрахункові рахунки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відкриті в АКБ «ІндустріалБанк», МФО 313849, а також на розрахунковий рахунок НОМЕР_4 , відкритий в АТ «ПриватБанк», МФО 305299.

З клопотання слідчого про накладення арешту на майно вбачається, що у провадженні відділу СУ ГУ НП перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про які 30.07.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 06.06.2014 відділом реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області зареєстровано як юридичну особу Первинну професійну спілку «Правозахисники країни» Демократичного інформаційного агентства країни ( надалі по тексту ППС «ПК») , місце реєстрації Дніпропетровська область Дніпропетровський район, с. Новоолександрівка, вул. Сурська, 96, основним видом діяльності якої визначено «діяльність професійних спілок» (КВЕД 94.20).

Засновниками вказаної юридичної особи виступили громадяни: ОСОБА_7 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_5 ; ОСОБА_8 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_6 ; ОСОБА_9 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_7 ; ОСОБА_6 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_8 ; ОСОБА_10 , ідентифікаційний податковий номер НОМЕР_9 .

Відповідно до протоколу установчих зборів засновників, які відбулись 14.02.2014 у місті Дніпропетровську первинна професійна спілка «Правозахисники країни» є первинною добровільною неприбутковою організацією, створеною за територіальною та галузевою ознаками, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їхньої професійної діяльності, трудової діяльності та навчання з метою представлення, реалізації та захисту трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів Профспілки.

-2-

Згідно розділу 5 Статуту Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» в редакції, затвердженій протоколом від 17.07.2017 за № 17/07-17, профспілка здійснює свої повноваження як юридична особа, набуває цивільних прав та бере на себе цивільні обов`язки через свої виборні органи, має у власності кошти, майно, необхідні для здійснення статутної діяльності та повну фінансову самостійність.

Кошти та майно Профспілки є колективною власністю. Профспілці заборонено розподіляти отримані доходи (прибутки) або їх частини серед засновників (учасників), членів Профспілки, працівників (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), членів органів управління та інших пов`язаних з ними осіб (пункт 5.2 Статуту).

Кошти Профспілки складаються зі вступних та щомісячних членських внесків, пасивних доходів, відрахувань підприємств, установ та організацій на культурно-освітню, спортивну та іншу діяльність у розмірах, передбачених Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», галузевими, регіональними угодами та колективними договорами, благодійних внесків від підприємств, організацій, установ усіх форм власності, приватних осіб та інших надходжень, перерахованих відповідно до законодавства України, інших надходжень не заборонених законом (пункт 5.4 Статут).

Пунктом 5.6 Статуту передбачено, що кошти Профспілки витрачаються згідно із чинним законодавством відповідно до затверджених кошторису та мети діяльності за наступними напрямками: культурно-масова робота; фізкультурно-спортивна робота; оздоровча робота; матеріальна допомога; господарська діяльність;, навчання профактиву;, правова робота; висвітлення своєї діяльності в засобах масової інформації.

Кошти та майно Профспілки є її власністю і не підлягає розподілу між членами профспілки. Право розпорядження коштами та майном Профспілки належить Загальним зборам (пункт 5.9 Статуту).

Розпорядження від імені членів Профспілки коштами, іншим майном, що належить їй на праві приватної власності, зокрема коштами, іншим майном загально профспілкової власності, що знаходиться в управлінні профспілкових організацій, здійснюється в порядку і межах визначених виборним органом відповідної Профспілки (пункт 5.10 Статуту).

Пунктом 5.12 Статуту унормовано, що для вирішення конкретних проблем. Фінансування цільових програм, тематичних розробок та інших цілей, профспілкові органи всіх рівнів можуть: вступати в договірні відносини, як між собою так і з будь якими іншими юридичними та фізичними особами, незалежно від місця їх знаходження, в тому числі і за кордоном; вести необхідну господарську та фінансову діяльність шляхом створення в установленому законодавством порядку підприємств, установ. Організацій із статутом юридичної особи, формування відповідних профспілкових фондів, кредитних спілок.

Контроль за використанням коштів виборними профорганами усіх рівнів здійснюють Контрольно-ревізійні комісії обрані відповідно до статутів (положень) профспілок, їх об`єднань (пункт 5.16 Статуту).

Пунктом 6.12 Статуту визначено, що керівництво Профспілкою здійснюють її Голова безпосередньо, в разі відсутності голови його заступник або призначений головою заступник з числа членів Профспілкового комітету, обраного на Загальних зборах членів профспілки, з яким може укладатися відповідний договір. Голова може делегувати виконання частини своїх функцій заступнику чи іншому члену Профспілкового комітету.

На підставі рішень Загальних зборів та Профспілкового комітету та на їх виконання голова видає накази і розпорядження, обов?язкові для виконання всіма співробітниками та членами Профспілки.

-3-

Голова Профспілки: представляє і захищає інтереси Профспілки у державних органах, підприємствах, установах, організаціях, у відносинах з роботодавцем; організує і несе відповідальність за виконання рішень Загальних Зборів; відкриває рахунки в установах банків; приймає рішення з питань діяльності Профспілки, які не є виключною компетенцією Загальних Зборів та Профспілкового комітету; здійснює оперативне управління майном та коштами Профспілки; затверджує штатний розклад в межах кошторису, функціональні обов?язки працівників апарату Профспілки, інші документи, що регламентують його роботу, приймає на роботу та звільняє з роботи працівників апарату; як крайній захід уразі несплати членських внесків без поважних причин понад один місяць і більше та/або систематичного невиконання членом Профспілки статутних обов?язків та/або вчинення членом дій, які завдали шкоди Профспілці - виключати членів з Профспілки; виконує інші статутні обов?язки.

Контролюючі функції в Профспілці здійснює ревізійна комісія, персональний та кількісний склад якої визначаються загальними зборами. До складу ревізійної комісії повинні входити не менше трьох членів Профспілки, що обираються до неї загальними зборами (пункт 6.13 Статуту).

Згідно положень пункту 6.15 Статуту керівні органи зобов`язані звітувати перед членами Профспілки за свою діяльність не рідше 1 разу на рік, а саме - Профспілковий комітет, голова Профспілкового комітету та Ревізійна комісія звітує про свою діяльність перед членами Профспілки на Загальних зборах або шляхом розсилання листів на поштові та/або електронні адреси усіх членів Профспілки або в інший спосіб.

Натомість, ОСОБА_6 у період з 01.01.2021 по 04.07.2024, обіймаючи відповідно до протоколу № 1 від 15.02.2014 посаду голови Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» з 06.06.2014, являючись службовою особою даного суб`єкта господарської діяльності, як юридичної особи приватного права, яка відповідно до ст. 49 ГК України від 16.01.2003 за № 436-ІV (із змінами та доповненнями) зобов`язана не порушувати права та законні інтереси громадян, інших суб`єктів господарювання, установ, організацій, права місцевого самоврядування і держави, і яка згідно п. 3 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996 є відповідальною за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, на яку, згідно п. 6 ст. 8, п. 8 ст. 9 Закону № 996, покладено обов`язок створити необхідні умови для правильного ведення бухгалтерського обліку, забезпечення неухильного виконання всіма підрозділами, службами та працівниками, причетними до бухгалтерського обліку, правомірних вимог бухгалтера щодо дотримання порядку оформлення та подання до обліку первинних документів; а також покладено відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, недостовірність відображених у них даних, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, скориставшись відсутністю у ППС «Правозахисники країни» ревізійної комісії, маючи в силу своїх повноважень повний доступ до грошових коштів, розміщених на поточних та карткових рахунках даної юридичної особи, відкритих в ПАТ АКБ «Індустріалбанк» UA0003081, UA0236351 та прив`язаних до рахунку картках 283523, НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , умисно, з корисливих мотивів, в особистих інтересах та інтересах своєї сім`ї, шляхом зловживання своїм службовим становищем, без здійснення належного бухгалтерського обліку та оформлення відповідних документів, всупереч інтересам Первинної професійної спілки «Правозахисники країни», здійснив розтрату грошових коштів вказаного громадського об`єднання в сумі 2115729,34 грн, шляхом придбання продуктів, побутових товарів та

-4-

послуг, не пов`язаних із статутною діяльністю ППС «Правозахисники країни», чим самим завдав вказаній юридичній особі матеріальних збитків в особливо великих розмірах.

Зокрема, це знайшло своє відображення в тому, що в період з 01.01.2021 по 04.07.2024 ОСОБА_6 , як голова ППС «Правозахисники країни», відповідно укладених із ПАТ АКБ «Індустріалбанк» договору на обслуговування клієнтів банку з використанням системи «Клієнт-Банк» від 12.10.2016 за № 2102/0950/11/16 та договору про відкриття корпоративного рахунку від 02.08.2021, через систему «Клієнт-Банк» мав повний доступ на розпорядженнями коштами ППС «Правозахисники країни», розміщеними на поточному рахунку спілки НОМЕР_2 та поточному картковому рахунку даної спілки НОМЕР_3 , а також ОСОБА_6 мав можливість зняття готівкових коштів через банкомати за допомогою пластикових карток 283523, 773188, 263033, які за його заявою були видані ПАТ АКБ «Індустріалбанк» під час відкриття карткового рахунку НОМЕР_3 та прив`язані до вказаного рахунку.

Крім того, в зазначений вище період, ОСОБА_6 як голова ППС «Правозахисники країни», відповідно до укладеного із ПАТ КБ «Приватбанк» договору від 19.04.2019, через систему «клієнт-банк» мав повний доступ з правом фінансового підпису до грошових коштів розміщених на розрахунковому рахунку вказаної спілки № НОМЕР_4 .

В свою чергу, в період з 01.01.2021 по 04.07.2024 ОСОБА_6 , як голова Первинної професійної спілки «Правозахисники країни», достовірно знаючи, що в даній спілці, всупереч Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності» та Статуту даної спілки, ревізійну комісію не обрано, фінансовий контроль за витрачанням коштів, отриманих як сплату членських внесків не здійснюється, бухгалтерський облік не ведеться та фінансова звітність даного громадського об`єднання не складається, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій і те, що грошові кошти розміщені на рахунках ППС «Правозахисники країни» йому на праві приватної власності не належать, оскільки являються колективною власністю і можуть бути використані лише для здійснення статутної діяльності спілки та не можуть розподілятись як доходи між засновниками (крім оплати їхньої праці, нарахування єдиного соціального внеску), діючи умисно, з корисливих мотивів, зловживаючи своїм службовим становищем, використовуючи пластикові картки прив`язані до поточних рахунків спілки, систематично без укладення письмових договорів та складання первинних бухгалтерських документів від імені ППС «Правозахисники країни» здійснював у зазначений період придбання за кошти спілки продукти харчування, товари та послуги для особистих потреб та потреб його сім`ї, всього на загальну суму 2115729,34 грн, що підтверджується висновком експерта № СЕ-19/107-25/7437-ЕК від 17.06.2025.

Внаслідок умисних дій ОСОБА_6 із колективної власності ППС «Правозахисники країни» протиправно вилучено грошові кошти в сумі 2115729,34 грн, чим самим завдано вказаній спілці матеріальної шкоди в особливо великих розмірах.

12.09.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановою слідчого від 12.09.2025 розрахункові рахунки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відкриті в АКБ «ІндустріалБанк», МФО 313849, розрахунковим рахунком: НОМЕР_4 , відкритим в АТ «Приватбанк», МФО 305299, а також грошові кошти на них розміщені, визнано речовими доказами.

-5-

Слідчий зазначає, що вказане у клопотання майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому з метою зупинення видаткових операцій за цими рахунками для запобігання спроб продовжити вчиняти розтрату чужого майна, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, так як грошові кошти, що надійшли на указані рахунки є об`єктом кримінально-протиправних дій, у зв`язку з чим виникла необхідність у накладення арешту шляхом заборони користування та розпорядження іншими поточними, вкладними (депозитними), кореспондентськими рахунками, відкритими ТОВ «Правозахисники країни» () у банківських установах.

В ухвалі слідчого судді вказується на те, що виявлені та вилучені речі відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, можуть нести інформацію про ряд обставин, що мають доказове значення у кримінальному провадженні, та можуть бути використані як докази у даному кримінальному провадженні. Також слідчим суддею взято до уваги наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а виявлене та вилучене майно є об`єктом кримінально-протиправних дій. Також слідчим суддею враховано висновок аналітичного дослідження від 12.11.2024, в якому зазначено, що придбані товари і послуги використані не за статутною діяльністю спілки, експертом документально підтверджується висновок економічного дослідження у кримінальному, провадженні № 0000376 щодо завдання збитків Первинній професійній спілці «Правозахисники країни» () внаслідок нецільового використання грошових коштів від 02.05.2025, щодо нецільового використання коштів Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» () най період з 01.01.2021 по 04.07.2024, на придбання товарів, побутових товарів та послуг, не пов`язаних із статутною діяльністю ППС «Правозахисники країни». Тому, на думку слідчого судді такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна на даній стадії є розумним та співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_5 просить ухвалу слідчого судді від 02.10.2025 скасувати і відмовити у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно. Посилається на те, що ні у клопотанні, ні в оскаржуваної ухвалі не наведено переконливого обґрунтування необхідності накладення арешту на банківські рахунки профспілки. Зазначає, що банківські рахунки, зокрема готівкові та безготівкові кошти, не відповідають критеріям ст. 98 КПК України, а накладення арешту на банківські рахунки, де зберігаються кошти юридичної особи, а не особисті кошти підозрюваного, обмежує права профспілки.

Судове провадження розглядається за відсутності прокурора, адвоката ОСОБА_5 та підозрюваного ОСОБА_6 . При цьому враховується, що вказані особи належним чином повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді. Адвокат ОСОБА_5 подала заяву про розгляд судового провадження без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності.

За вимогами ст. 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК України.

-6-

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

За приписами до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

За правилами ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Згідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння,

-7-

передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A № 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був упевнений в тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Цим вимогам закону ухвала слідчого судді від 02.10.2025 відповідає.

З матеріалів судового провадження вбачається, що у провадженні відділу СУ ГУ НП перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про які 30.07.2024 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000376 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

12.09.2025 ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Постановою слідчого від 12.09.2025 розрахункові рахунки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відкриті в АКБ «ІндустріалБанк», МФО 313849, розрахунковим рахунком: НОМЕР_4 , відкритим в АТ «Приватбанк», МФО 305299, а також грошові кошти, що на них розміщені, визнано речовими доказами.

-8-

16.09.2025 начальник відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області звернувся з клопотанням про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000376 від 30.07.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п.7 ч.2 ст.131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст. 170 - 173 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

За змістом ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав уважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Саме до компетенції органу досудового розслідування належить встановлення чи є вказане майно знаряддям чи предметом злочину, для чого, з метою його збереження, запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втраті, знищення, використання, пересування, передачі, відчуження, слідчим суддею правомірно накладене на нього арешт як на речовий доказ.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

-9-

З матеріалів судового провадження вбачається, що слідчий суддя відповідно до вимог ст. 170-173 КПК України, з`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, в тому числі належно перевірив наведені у клопотанні слідчого доводи про наявність підстав для накладення арешту на майно.

З матеріалів клопотання вбачається, що постановою слідчого відділу СУ ГУ НП в Закарпатській області від 12.09.2025 розрахункові рахунки НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , відкриті в АКБ «ІндустріалБанк», МФО 313849, розрахунковим рахунком: НОМЕР_4 , відкритим в АТ «Приватбанк», МФО 305299, а також грошові кошти, що на них розміщені, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000376 від 30.07.2024.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що матеріали провадження містять достатньо даних вважати, що вказане у клопотанні майно має доказове значення щодо встановлення обставин кримінального провадження і обґрунтовано залучено до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав для слідчого звертатись з клопотанням про арешт майна, та обґрунтованих підстав для слідчого судді накласти арешт на таке майно, з огляду на те, що таке майно підпадає під критерії, визначені положеннями ст. 98 КПК України, тому доводи адвоката ОСОБА_5 з приводу безпідставності накладення арешту на це майно є необґрунтованими і такі відхиляються.

Таким чином, як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, відповідно до вимог ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, оскільки воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 цього Кодексу.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 цього Кодексу, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Колегія суддів уважає, що на даному етапі досудового розслідування, є всі підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КК України та при цьому враховує правову кваліфікацію та обставини кримінального провадження.

За таких обставин, є достатні підстави вважати, що арештоване майно є доказом у кримінальному провадженні № 0000376 від 30.07.2024, тому колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді щодо необхідності на час звернення слідчого з відповідним клопотанням в прийнятті рішення про накладення арешту на майно, оскільки лише такий захід забезпечення кримінального провадження не дасть можливості вчиняти протиправні дії щодо грошових коштів у безготівковій формі, які розміщені на перерахованих вище банківських рахунках.

З урахуванням наведеного слідчий суддя, всупереч тверджень адвоката ОСОБА_5 , встановив належні правові підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Всупереч доводів апеляційної скарги, матеріали судового провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна, якими є запобігання можливості розпорядження вищевказаним майном, в тому числі і його відчуження.

-10-

Колегія суддів зазначає, що на даному етапі провадження слідчий суддя не вправі вирішувати питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення.

Слідчий суддя визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом кримінального правопорушення, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про те, що прокурор довів існування достатніх підстав вважати, що грошові кошти, наявні на указаних у клопотанні рахунки є об`єктом кримінально-протиправних дій і у випадку не вжиття заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту вказані кошти з високою імовірністю можуть бути зняті з рахунків уповноваженою особою, що може об`єктивно перешкодити дієвості кримінального провадження по встановленню обставин кримінального правопорушення та обґрунтовано наклав арешт на дане майно, забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

При цьому слідчим суддею обґрунтовано взято до уваги висновок аналітичного дослідження від 12.11.2024, в якому зазначено, що придбані товари і послуги використані не за статутною діяльністю спілки, експертом документально підтверджується висновок економічного дослідження у кримінальному, провадженні № 0000376 щодо завдання збитків Первинній професійній спілці «Правозахисники країни» () внаслідок нецільового використання грошових коштів від 02.05.2025, щодо нецільового використання коштів Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» () най період з 01.01.2021 по 04.07.2024, на придбання товарів, побутових товарів та послуг, не пов`язаних із статутною діяльністю ППС «Правозахисники країни».

У свою чергу, в кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Колегія суддів враховує, що при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, дослідив усі матеріали, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, врахував правову підставу для накладення арешту, достатність доказів, що вказують на вчинення кримінальних правопорушень, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, тому необхідність накладення арешту на вказане майно, як захід забезпечення кримінального провадження, обґрунтована та доцільна.

Крім того, власник арештованого майна не позбавлений права звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту на майно в порядку, передбаченому абз. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, в якому визначено, що арешт майна також може бути

-11-

скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Доводи апеляційної скарги про те, що в клопотанні не зазначено правових підстав щодо обґрунтування накладення арешту на вказане у ньому майно не можуть вважатись обґрунтованими, з огляду на наявні докази в матеріалах клопотання.

При прийнятті рішення, колегія суддів враховує і те, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення слідчим суддею вимог ст. 170 КПК України, не можуть прийматися до уваги, оскільки арешт на вказане майно накладено з метою збереження речових доказів, і не суперечить вимогам ч. 3 ст. 170 цього Кодексу.

Апеляційний суд не вбачає підстав сумніватися в розумності та співрозмірності такого обмеження права власності на майно профспілки завданням кримінального провадження. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для профспілки апеляційним судом також не встановлено.

Також суд наголошує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, слідчий суддя, вирішуючи питання про арешт майна, діяв відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням обставин визначених у ст. 170-173 КПК України та положень, закріплених у ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з наведенням мотивів прийняття зазначеного рішення.

Порушень норм кримінального процесуального закону, невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає, а тому доводи адвоката ОСОБА_5 про незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими та безпідставними і такі апеляційний суд відхиляє.

Згідно з положеннями п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів, враховуючи положення кримінального процесуального закону, не перешкоджала учасникам судового розгляду в наданні ними доказів, можливостях доведення переконливості висунутих ними аргументів.

При прийнятті рішення колегія суддів враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом, ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги, положення ст. 220, 317 цього Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу сторони обвинувачення чи

-12-

захисту апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що адвокат ОСОБА_5 не довела обґрунтованість доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2025, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 00000376 від 30.07.2024, - без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді