Житомирський апеляційний суд
Справа №281/252/17 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/64/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих, які наполягають

на реабілітації обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №281/252/17 за апеляційними скаргами прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_9 на вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2024 року, відносно

ОСОБА_12 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав в АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_12 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано.

Судові витрати за проведення експертиз віднесено на рахунок держави.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, органами досудового слідства ОСОБА_12 обвинувачується в тому, що 01 липня 2014 року близько 07 години 30 хвилин, в порушення вимог п. 2.9а) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем "Ореl - Omega" реєстраційний номер НОМЕР_1 , в салоні якого перевозив пасажирів ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

У вказаний день та час, рухаючись по проїзній частині автодороги Київ-Ковель в напрямку м. Києва, на 191 км.+540 м поблизу с. Малий Дивлин Лугинського району Житомирської області водій ОСОБА_12 , в порушення вимог пунктів 2.3б) та 12.3 цих же Правил , проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, виявивши попереду на своїй смузі автомобіль "Toyota - Seguoia" реєстраційний номер НОМЕР_2 , яким в зустрічному напрямку, виконуючи маневр обгону попутного транспорту, керував ОСОБА_15 , якого він об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, а коли автомобіль під керуванням ОСОБА_15 повернувся на смугу свого руху, змінив напрямок руху ліворуч, що призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів.

У результаті зіткнення транспортних засобів водій автомобіля "Ореl - Omega" реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 та пасажир даного автомобіля ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події.

Пасажиру цього ж автомобіля ОСОБА_14 , який перебував на передньому правому пасажирському сидінні, заподіяно тяжкі тілесні ушкодження.

У свою чергу, водію автомобіля "Toyota - Seguoia" реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_15 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_12 вимог пунктів 2.9а), 2.3.б) та 12.3 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням даної дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Дії ОСОБА_12 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України як необережні дії, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , заподіяло потерпілому ОСОБА_14 тяжкі тілесні ушкодження та спричинило потерпілому ОСОБА_15 середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Коростенського міськрайонного суду від 04.06.2024 року з підстав, передбачений ст.409, 411, 412, 413 КПК України та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Звертає увагу, що судом першої інстанції не зазначено жодної підстави для виправдання обвинуваченого та не зазначеного жодного мотиву, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Вказує, що вирок суду фактично містить перелік доказів сторони обвинувачення, без зазначення мотивів відкидання цих доказів, вибіркові посилання на висновок експерта №21048/21049/15-52 від 30.05.2016 року, при цьому без надання оцінки факту порушення обвинуваченим прямої заборони на керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, його злочинній бездіяльності при керуванні транспортним засобом. Судом наведено певні математичні розрахунки, які також суперечать та не узгоджуються з показаннями осіб, допитаних в ході судового розгляду. Мотивує свої доводи тим, що судом першої інстанції жодним чином не мотивовано та не констатовано за результатами судового розгляду відсутність в діях водія ОСОБА_12 при керуванні ним транспортним засобом, порушень вимог пунктів 2.9.а), 2.3.б), 12.3. ПДР України. Вказує, що суд переймає на себе, не маючи жодних підстав, повноваження експерта в галузі інженерно-технічної експертизи, так і в галузі експертизи, вказуючи на те, що автомобіль міг зміститися як в результаті зіткнення з автомобілем під керуванням ОСОБА_15 , так і в результаті можливого маневру відвороту, здійсненого на підсвідомому рівні, з огляду на фактичні обставини справи. Звертає увагу, що у вироку не наведено жодних висновків щодо установлення факту непричетності водія ОСОБА_12 до ДТП і відповідно до вчинення ним злочину, не фігурує аналіз висновку експерта від 28.02.2017 року за №12-1-114/116, на який посилалась сторона обвинувачення, не наведено показання потерпілого ОСОБА_15 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Крім того вказує, що суд фактично надав оцінку діям іншого учасника ДТП, яка не є предметом розгляду, чим вийшов за межі обвинувачення, однак причинний зв`язок між певними діями або бездіяльністю того чи іншого учасника дорожнього руху у даній конкретній обстановці судом першої інстанції не встановлювався. Звертає увагу на відсутність результату розгляду судом першої інстанції клопотання з даного приводу сторони захисту, у якому ставилось питання про зобов`язання органу досудового розслідування внести відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України не ОСОБА_12 , а іншою особою. Також прокурор вказує, що жодна особа із числа потерпілих осіб та осіб, залучених в якості потерпілих, у судовому провадженні по даній справі в Коростенському міськрайонному суді участі не приймали, незважаючи на це у вироку наведені стислі показання потерпілого ОСОБА_14 , при цьому використано зміст скарги на постанову прокурора про закриття кримінального провадження.

В поданій апеляційний скарзі представник ОСОБА_9 , який діє в інтересах потерпілого ОСОБА_15 просить скасувати оскаржуваний вирок та закрити кримінальне провадження, так як відсутні підстави для реабілітації обвинуваченого. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що у вироку суду відсутні відомості, які б свідчили про те, які саме докази сторони обвинувачення суд відкидає, відсутні відомості щодо керування транспортних засобом у стані алкогольного сп`яніння, що є суттєвою обставиною щодо порушення обвинуваченим вимог п.2.9 а) ПДР України, не проаналізовано докази у взаємозв`язку, не спростовано та не відкинуто як доказ висновок експерта №651/14-25 від 15.09.2014 року. Вважає, що з матеріалів провадження слідує, що обидва водії учасники ДТП допустили порушення ПДР, в той же час за встановлених судом обставин, саме порушення п.2.9 а), 2.3 б), п.12.3 ПДР ОСОБА_12 знаходяться у причинному зв`язку як з виникненням ДТП, так і з наслідками, що настали.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора та представника ОСОБА_9 потерпілий ОСОБА_7 просить вирок Коростенського міськрайонного суду від 04.06.2024 року залишити без змін, як законний та обґрунтований. Вказує, що справа була сфабрикована відносно загиблого сина, а дії ОСОБА_15 не були оцінені на належному рівні, який перевищив швидкість (160 км/год), зробив обгін транспорту в забороненому місці на перехресті, переткнув заборонену суцільну лінію, виїхав на зустрічну смугу автомобіля Опель, був не уважний і проявив самовпевненість, не переконався, що на зустрічній смузі руху немає перешкод.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілого - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подані апеляційні скарги, просили вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, з`ясувавши позицію потерпілих, які наполягають на реабілітації обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника обвинуваченого, які просили відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Одним із завдань кримінального провадження є забезпечення швидкого, повного й неупередженого розслідування та судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини (ст.2 КПК України), тому смерть особи позбавляє сенсу подальше провадження щодо можливо вчиненого нею кримінального правопорушення.

Померла особа не може бути суб`єктом кримінального правопорушення, тому смерть особи, яка підозрюється, обвинувачується в учиненні кримінального правопорушення, виключає питання про її кримінальну відповідальність. Це відповідає вимогам ст. 61 Конституції України, згідно з якою юридична відповідальність особи має індивідуальний (особистий) характер. Єдиним винятком із такої ситуації є випадок, коли провадження необхідне для реабілітації померлого.

З позиції КПК України, реабілітація померлого - це можливість доведення невинуватості померлого в учиненні кримінального правопорушення шляхом продовження кримінального провадження щодо нього після його смерті, що здійснюється за ініціативи інших осіб.

Суд апеляційної інстанції встановив, що судове провадження у даному кримінальному провадженні здійснювалося судом першої інстанції без участі обвинуваченого у зв`язку з його смертю, на підставі клопотань потерпілих батька обвинуваченого ОСОБА_12 та дружини загиблого ОСОБА_13 поданих з метою реабілітації померлого, за результатами чого судом постановлено виправдувальний вирок.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, однією з підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст.374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Пленуму Верховного Суду України в п.23 постанови «Про виконання судами України законодавства з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» №5 від 29.06.1990, зазначив про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

На переконання колегії суддів, цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши наявні докази по справі в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_12 у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду про виправдання ОСОБА_12 є правильним, оскільки в його основу покладено досліджені в судовому засіданні докази, у тому числі і ті, на які вказують в апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілого, яким суд дав належну оцінку, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи у їх сукупності.

Так, досудовим розслідуванням і судом першої інстанції встановлено, що подія злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, мала місце і підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- даними протоколу огляду місця події з ілюстративною таблицею та схемою до нього, згідно якого 01 липня 2014 року оглянуто місце зіткнення між автомобілем "Ореl - Omega" та автомобілем "Toyota - Seguoia" на проїзній частині автодороги Київ-Ковель, на 191 км.+540 м поблизу с. Малий Дивлин Лугинського району Житомирської області (а.п.101-122 т.2);

- даними протоколу огляду транспортного засобу, яким зафіксовано на автомобілі Toyota Seguoia локалізовані пошкодження лівої частини автомобіля (а.п.123-125 т.2);

- даними висновку експерта №146 від 01.07.2014, відповідно до якого смерть ОСОБА_13 , 1986 року народження настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась множинними переломами ребер, розривами печінки, селезінки, легень, серця. Дані ушкодження утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін, вказаних в постанові, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті (а.п.126-128 т.2);

- даними висновку експерта №2172, згідно якого у ОСОБА_15 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому внутрішньої кісточки лівого гомілково-ступневого суглобу, закритих переломів кісток лівої стопи, які утворилися від дії тупих твердих предметів, не виключено в термін та за обставин, вказаних в постанові про призначення судово-медичної експертизи , та відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, як такі, що не є небезпечними для життя, але призвели до тривалого розладу здоров`я (а.п.129-130 т.2);

- даними висновку експерта №147, за яким смерть ОСОБА_12 , 1989 року народження настала внаслідок тупої поєднаної травми тіла, яка супроводжувалась множинними переломами кісток хребта, тазу, кінцівок, розривами печінки, селезінки, лівої нирки. Дані ушкодження утворились внаслідок дії твердих тупих предметів, можливо при обставинах та в термін ДТП, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя та знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті (а.п.131-133 т.2);

- даними висновку експерта №2215, яким встановлено, що у ОСОБА_14 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді: підвивиху та перелому нижньо-заднього краю тіла 2-го шийного хребця, який міг утворитися внаслідок хлистоподібної травми хребта, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя (а.п.134-135 т.2)

- даними висновку експерта №3/409 технічного стану транспортних засобів від 14.08.2014 з ілюстративною таблицею, відповідно до якого виявлені зовнішні механічні пошкодження автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 відносяться до контактування з автомобілем Toyota Seguoia р/н НОМЕР_2 та виникли в процесі ДТП. На момент ДТП гальмова система, рульове керування та ходова частина автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 знаходились в технічно працездатному стані. В процесі дослідження не встановлено будь-яких характерних ознак технічних несправностей деталей і систем, які б могли привести до створення аварійної ситуації і виникнення наведеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.136-145 т.2);

- даними висновку експерта №3/410 від 15.08.2014 з ілюстративною таблицею, згідно якого зовнішні механічні пошкодження, що виявлені на автомобілі Toyota Seguoia виникли від прикладання зусиль, що значно перевищували експлуатаційні навантаження. На момент ДТП гальмова система, рульове керування та ходова частина наданого на дослідження автомобіля знаходились в технічно працездатному стані. В процесі дослідження технічного стану автомобіля не встановлено будь-яких характерних ознак технічних несправностей деталей і систем, які б могли привести до створення аварійної ситуації й виникнення наведеної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.147-155 т.2);

- даними висновку транспортно-трасологічної експертизи №3/411 від 20.08.2014 з ілюстративною таблицею, яким встановлено, що первинний контакт досліджуваних транспортних засобів відбувся між передньою лівою частиною (панель капоту, передній бампер та його підсилювач, переднє ліве крило, передні ліві двері) наданого на дослідження автомобіля Toyota Seguoia р/н НОМЕР_2 , та передньою частиною (передній бампер, панель капоту, переднє ліве крило, верхня поперечина передка) автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 . Кут між повздовжніми осями ТЗ в момент їх первинного контактування склалає близько 167+_ градусів при загальному русі ТЗ в зустрічно перехресному напрямку. Місце зіткнення між автомобілем Toyota Seguoia р/н НОМЕР_2 та автомобілем Opel Omega д.н. НОМЕР_1 відбулось перед початком сліду бокового зсуву колеса автомобіля (позиція №8 на схемі до протоколу огляду місця ДТП) на відстані 0,2 м. від лінії 1.1 ПДР України (а.п.157-171 т.2);

- даними висновку транспортно-трасологічної експертизи №3/554 від 09.09.2014 , згідно якого кут між повздовжньою віссю автомобіля Toyota Seguoia р/н НОМЕР_2 та лінією 1.1 ПДР України складає близько 9,5 градусів, а кут між повздовжньою віссю автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 та лінією 1.1 ПДР України складає близько 3,5 градусів (а.п.173-176 т.2);

- даними протоколу додаткового огляду місця події від 28.08.2014 з додатками, в ході проведення якого виявлено сліди бокового юзу автомобіля (а.п.178-189 т.2);

- даними протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 року із схематичним планом, відеозаписом та фототаблицями, проведеного за участю ОСОБА_15 , в ході якого останній детально розповів і показав обставини вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.126-133 т.7);

- даними протоколу слідчого експерименту від 13.08.2014 року із схематичним планом, відеозаписом та фототаблицями, проведеного за участю ОСОБА_14 , в ході якого останній детально розповів і показав обставини вчинення даної дорожньо-транспортної пригоди (а.п.150-158 т.7).

Однак, як правильно вказав суд у вироку, зазначені докази не містять жодних беззаперечних фактичних даних, що саме ОСОБА_12 допустив порушення правил дорожнього руху, внаслідок яких сталася дорожньо-транспортна пригода, а лише фіксують обставини, які існували на час дорожньо-транспортної пригоди і після неї.

Диспозиція ст.286 КК України є бланкетною і для встановлення того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

Для з`ясування наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого наведеною нормою закону, мають бути встановлені три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (спричинення смерті потерпілому або заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діянням і наслідками.

Водночас належить ураховувати, що кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушення правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 цієї статті, тобто тільки такі порушення, які є причиною настання цих наслідків, і перебувають із ними у причинному зв`язку.

Розглядаючи кримінальне провадження суд зобов`язаний виявити та встановити порушення ПДР, які мали місце, а також повинен зазначити у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто перебували у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання в кожному конкретному випадку дорожньо-транспортної пригоди є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу цього злочину.

Якщо дорожньо-транспортна пригода виникла за участю декількох водіїв, наявність чи відсутність у їх діях складу злочину, передбаченого відповідними частинами ст.286 КК, потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них та наслідками, що настали, тобто з`ясування ступені участі (внеску) кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Також, у випадках, коли суспільно небезпечні наслідки, передбачені ст.286 КК, настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома або більше водіями транспортних засобів, суд повинен з`ясовувати характер порушень, які допустив кожен із них, а також те, чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм у зв`язку з їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків (постанова Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі №520/8905/18, постанова Верховного Суду від 09 квітня 2025 року у справі №645/1056/21).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ДТП сталася за участю двох учасників дорожнього руху (водія автомобіля "Ореl - Omega" ОСОБА_12 та водія автомобіль "Toyota - Seguoia" ОСОБА_15 ). Для правильного застосування норми закону про кримінальну відповідальність у таких випадках особливого значення набуває з`ясування ступеня участі (внеску) кожного з водіїв у спричиненні злочинного наслідку.

На таку особливість у правозастосуванні також орієнтував Пленум Верховного Суду України у постанові від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».

У пункті 7 цієї постанови роз`яснено, що у випадках, коли передбачені ст.286 КК суспільно небезпечні наслідки настали через порушення правил безпеки дорожнього руху двома водіями транспортних засобів, потрібно з`ясовувати характер порушень, які допустив кожний з них, а також чи не було причиною порушення зазначених правил одним водієм їх недодержання іншим і чи мав перший можливість уникнути дорожньо-транспортної події та її наслідків. Виключається кримінальна відповідальність особи, яка порушила правила дорожнього руху вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка керувала транспортним засобом.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд вважає позицію прокурора та представника потерпілого хибною, а наведені ними доводи такими, які не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з висунутим обвинуваченням ОСОБА_12 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , заподіяло потерпілому ОСОБА_14 тяжкі тілесні ушкодження та спричинило потерпілому ОСОБА_15 середньої тяжкості тілесне ушкодження, за обставин, що сформульовані в обвинувальному акті, а саме порушення ним, як водієм механічного транспортного засобу, таких положень Правил дорожнього руху України (далі - «ПДР»):

- 2.9а) згідно з яким забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин;

- 2.3.б) водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- 12.3 у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Для визнання такого обвинувачення доведеним судом має бути встановлено наявність порушень (порушення) правил безпеки руху в діях обвинуваченого, передбачених у ч.2 ст.286 КК України, їх наслідків та причинного зв`язку між такими діями та наслідками.

Як вбачається з матеріалів справи обставини даної ДТП полягали в наступному:

??- ДТП мала місце в межах перехрестя нерівнозначних доріг в світлу пору доби, поза межами населеного пункту, на ділянці дороги із максимально дозволеною швидкістю руху ТЗ 90 км/год;

??- Автомобіль Toyota рухаючись зі швидкістю 150 км/год перед зіткненням перебував в процесі виконання маневру обгону;

- Автомобіль Opel рухаючись зі швидкістю 90 км/год перед зіткненням вірогідно перебував в процесі маневру відвороту ліворуч.

Констатуючи про недоведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК, суд першої інстанції, оцінюючи висновки проведених у справі судових автотехнічних, автотехнічних та транспортно-трасологічних експертиз, виходив з вимог ст. 94 КПК України, згідно з якою жоден доказ не має наперед встановленої сили, а суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності.

Так, відповідно до висновку експерта №651/14-25 від 15.09.2014, показання ОСОБА_15 щодо місця зіткнення вказаних транспортних засобів є найбільш ґрунтовними, відповідають зафіксованій слідовій інформації та можуть бути прийнятними для подальших розрахунків з причин зазначених в дослідницькій частині висновку. В даній дорожній обстановці, у разі застосування водієм ОСОБА_12 з моменту виникнення йому небезпеки для руху, не маневру відвороту ліворуч, а гальмування, зіткнення автомобілів Toyota Seguoia р/н НОМЕР_2 , та Opel Omega д.н. НОМЕР_1 не відбулося б, тому технічна можливість у водія ОСОБА_12 уникнути даної ДТП, з моменту виникнення небезпеки для його руху, полягала лише у чіткому виконанні ним першої частини вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України. В даній дорожній обстановці, з технічної точки зору, водій автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_12 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України. З урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження, експерт вважає, що технічною причиною виникнення аварійної дорожньо-транспортної ситуації, яка призвела до зіткнення вказаних транспортних засобів, були технічно необґрунтовані дії водія автомобіля Opel Omega д.н. НОМЕР_1 ОСОБА_12 , які суперечили вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України (а.п.190-195 т.2).

Апеляційний суд, звертає увагу, що експерт ОСОБА_16 у вказаному вище висновку визнав показання водія ОСОБА_15 щодо місця зіткнення найбільш ґрунтовними, прийнявши їх за основу для визначення механізму ДТП та дійшов висновку, що технічною причиною ДТП стали дії водія Opel Omega ОСОБА_12 , який не вжив заходів для гальмування відповідно до п. 12.3 ПДР.

Разом з тим, у висновку експертизи №21048/21049/15-52 від 30.05.2016 року експертами ОСОБА_17 та ОСОБА_18 за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи проведено детальне дослідження слідової інформації на місці ДТП, зокрема дослідження пошкоджень, які отримали транспортні засоби, проведено аналіз схематичного плану до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 01.07.2015 року на предмет слідової інформації та речової обстановки, залишеної в процесі: переміщення до зіткнення, взаємного контакту та післяконтактного переміщення автомобілів Opel та Tоyota, а також їх кінцеве розташування та із встановленого взаємного розташування транспортних засобів у сукупності із визначеним розташуванням автомобілів в момент зіткнення відносно елементів дороги покази водія ОСОБА_15 в частині вказаного ним місця зіткнення транспортних засобів та відповідно його покази стосовно механізму зіткнення являються технічно неспроможними, оскільки не узгоджуються із проведеним дослідженням та локалізацією характерної слідової інформації на місці пригоди (зокрема, розташування: «слідів юзу лівих коліс а/м Toyota» у сукупності із «слідами юзу-зсуву лівих коліс а/м Toyota»;). Встановлено, що місце зіткнення автомобілів розташовувалось на ділянці, яка передує місцю відображення «сліду юзу-зсуву лівих коліс а/м Toyota», що зафіксовано на відстані 0,2 м до горизонтальної лінії дорожньої розмітки 1.1 ПДР та на відстані 1,46 м до завершення відображення «сліду юзу лівих коліс автомобіля Toyota», тобто місце зіткнення ТЗ розташоване в районі осьової лінії розмітки на смузі руху в напрямку до м. Ковель.

Вказані висновки експертів узгоджуються також із висновком експерта №12-1-114/116 від 28.02.2017 року за результатами проведення комплексної транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи, згідно яким показання водія автомобіля Tоyota Sequoia ОСОБА_15 стосовно місця зіткнення з автомобілем Opel Omega під керуванням водія ОСОБА_12 та стосовно механізму розвитку ДТП є технічно неспроможними.

Потерпілий ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснив, що за наслідками дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження, які відносяться до категорії середньої тяжкості, внаслідок чого проходив тривале лікування. Близько 07:30 рухався на своєму автомобілі Toyota, дорожнє покриття було сухе, без дефектів з Києва в напрямку Ковеля. Поблизу села Малий Дивлин, Лугинського району, керуючи вказаним транспортним засобом рухався по основній лівій смузі руху, зі швидкістю 100 км/год, ближче до центру проїжджої частини. Наближаючись до попутного транспортного засобу, який рухався із меншою швидкістю розпочав його обгін зі швидкістю трохи більше, ніж рухався. Коли почав безпосередньо виконувати обгін попутного транспортного засобу, побачив на зустрічній смузі рухався легковий автомобіль. Був впевнений, що не створює йому ніякої аварійної обстановки, так як відстань була значною, по часу встигав повернутися на свою смугу руху. Однак коли закінчив маневр обгону та повернувся на свою смугу руху, автомобіль Опель раптово змінив напрямок руху ліворуч до центра проїжджої частини та виїхав на зустрічну смугу, колі він повернувся на свою смугу руху. Це відбувалось миттєво, своїми діями він не міг запобігти зіткненню. Щоб водій Опель не скерував свій транспортний засіб на його смугу руху ДТП не відбулося б. Місце зіткнення автомобілів відбулося на смузі руху в напрямку м.Ковель. Всі відстані між автомобілями, зафіксовані в протоколі слідчого експерименту, які він підтримує.

Отже, висновок експерта №651/14-25 від 15.09.2014 року та висновок додаткової експертизи №678/14-25, яка проведена тим самим експертом ОСОБА_16 , які ґрунтується на технічно неспроможних вихідних даних, не може вважатися належними і допустимими доказами у кримінальному провадженні. Колегія суддів відхиляє ці висновки експерта, всупереч апеляційним доводам прокурора та представника, оскільки вони не відповідають принципу об`єктивності та суперечать результатам більш повного і комплексного дослідження, а тому не можуть слугувати підставою для оцінки дій ОСОБА_12 .

З огляду на наведене, колегія суддів критично оцінює показання ОСОБА_15 у тій частині, де він стверджував, що під час здійснення маневру обгону не створював жодної аварійної ситуації, оскільки відстань до зустрічного транспортного засобу була достатньою. Так само критично оцінюються і його пояснення про те, що вже після закінчення обгону та повернення на свою смугу, водій автомобіля Opel змінив напрямок руху ліворуч у бік центру проїжджої частини та виїхав на зустрічну смугу, такі показання не узгоджуються з реально зафіксованою слідовою інформацією.

Крім того, під час додаткового огляду місця події від 28.08.2014 року встановлено, що у момент зіткнення з автомобілем Opel Omega автомобіль Tоyota Sequoia заднім лівим колесом розташовувався на відстані 0,15 м від лінії дорожньої розмітки 1.1., при цьому його задня ліва кутова частина частково розташовувалася на смузі зустрічного руху (ілюстрація 1, 2, 9 та 10 Фототаблиці протоколу додаткового огляду місця події від 28.08.2014 року).

Зазначені дані свідчать про те, що водій автомобіля «Toyota Sequoia» ОСОБА_15 на момент зіткнення повністю ще не завершив маневр обгону, а його транспортний засіб залишався частково на смузі зустрічного руху, тобто на смузі, якою рухався автомобіль «Opel Omega» під керуванням ОСОБА_12 .

За таких обставин твердження про те, що ОСОБА_12 нібито звернув ліворуч після того, як ОСОБА_15 вже повністю завершив обгін, не має жодного логічного пояснення та підтвердження. У разі, якщо б ОСОБА_15 справді повністю повернувся на свою смугу руху, у ОСОБА_12 не існувало б ані технічної необхідності, ані підстав здійснювати будь-який маневр ліворуч навпаки, нормальна реакція водія після усунення небезпеки полягає у відновленні прямолінійного руху.

Таким чином, аналіз динаміки руху транспортних засобів свідчить, що зіткнення хоч і відбулося на смузі руху по напрямку на м.Ковель, однак воно відбулось в момент, коли ОСОБА_15 ще завершував обгін і не встиг повністю повернутися на свою смугу руху, а тому наведене формулювання обвинувачення, висунуте стороною обвинувачення щодо того, що після повернення автомобіля під керуванням ОСОБА_15 на свою смугу руху ОСОБА_12 змінив напрямок руху ліворуч, що нібито призвело до зіткнення, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду та суперечить зібраним доказам.

Так, у висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №21048/21049/15-52 від 30.05.2016 детально досліджено механізм пригоди, відкинуто показання як ОСОБА_15 так і ОСОБА_14 в частині, де вони визнані експертом технічно неспроможними та визначено, що в практиці проведення автотехнічних експертиз під технічною можливістю у водія попередити пригоду розуміють можливість уникнути зіткнення шляхом зниження швидкості, зупинки ТЗ або маневру. Питання стосовно наявності або відсутності технічної можливості уникнути зіткнення за рахунок застосування гальмування або маневру проводиться лише для того водія, який в даній дорожній обстановці мав перевагу на рух згідно ПДР.

Згідно визначення п.1.10 ПДР - «... перевага право на першочерговий рух стосовно інших учасників дорожнього руху».

З огляду на перераховані вище обставини зближення зазначених ТЗ, в даній дорожній обстановці, з технічної точки зору та згідно вимог ПДР, водій автомобіля Toyota при виконанні маневру обгону на ділянці дороги, де даний маневр заборонено, не мав переваги на рух відносно автомобіля Opel.

Враховуючи вище наведене, технічна можливість уникнути зіткнення із автомобілем Opel у водія автомобіля Toyota полягала у дотриманні ним дорожньої розмітки 1.1 та п.п. 12.6 «г» та 14.6 «а», «в» ПДР, для виконання яких, згідно наявних даних в матеріалах справи, не було перешкод технічного характеру. Таким чином, водій автомобіля Toyota мав технічну можливість уникнути зіткнення із автомобілем Opel шляхом виконання відповідних вимог ПДР.

Так, відповідно до п.п. "г" п.12.6 Правил дорожнього руху поза населеними пунктами на всіх дорогах та на дорогах, що проходять через населені пункти позначені знаком 5.47 дозволяється рух із швидкістю на автомобільній дорозі, що позначена дорожнім знаком 5.1 (автомагістраль) - не більше 130 км/год, на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою - не більше 110 км/год, на інших автомобільних дорогах - не більше 90 км/год. Дорожня розмітка 1.1 (вузька суцільна лінія) поділяє транспортні потоки протилежних напрямків і позначає межі смуг руху на дорогах. Лінію перетинати заборонено. Відповідно, до п.п. "а", "в" п.14.6 Правил дорожнього руху України обгін забороняється на перехресті, ближче ніж за 50 м перед пішохідним переходом у населеному пункті і 100м - поза населеним пунктом.

При цьому, колегія суддів зауважує, що саме дії водія автомобіля Toyota, який виїхав на смугу зустрічного руху всупереч вимогам ПДР, об`єктивно створили небезпеку для руху автомобіля Opel.

Вказаним висновком судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи встановлено, що маневр, як засіб уникнення ДТП, розглядається у випадку об`їзду нерухомої перешкоди або тоді, коли перешкода рухається в попутному чи зустрічному напрямку, тобто не змінює свого положення відносно ширини проїзної частини.

В даному випадку, рух автомобіля Toyota в зустрічному напрямку по смузі руху автомобіля Opel відповідно до ПДР є окремим випадком небезпеки для руху (в даному випадку водій автомобіля Opel після виїзду на його смугу руху автомобіля Toyota, не міг точно спрогнозувати послідуючий напрямок руху останнього, або він повернеться на смугу свого руху або здійснить маневр повороту ліворуч на перехресті), тому питання стосовно технічної можливості уникнення зіткнення водієм автомобіля Opel із автомобілем Toyota шляхом маневрування, відповідно не розглядалося (для довідки: згідно визначення п.1.10 ПДР - «небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку»).

Із врахуванням наведених в дослідницькій частині обставин зближення Т3 та при зазначених в постанові вихідних даних, в даній дорожній ситуації водій автомобіля Opel повинен був діяти у відповідності із вимогами п. 12.6 «а» ПДР, а з моменту виникнення небезпеки для його руху, повинен був діяти відповідно до п. 12.3 ПДР.

Крім того, експерт прямо зазначив, що через наявні обставини неможливо у категоричній формі оцінити відповідність дій водія Opel вимогам п. 12.3 ПДР, оскільки дати однозначну відповідь на питання про технічну можливість уникнення зіткнення шляхом екстреного гальмування експертним шляхом неможливо.

Таким чином, у висновку експерта немає категоричних даних, які б підтверджували, що ОСОБА_12 порушив вимоги п.12.3 ПДР та мав реальну технічну можливість уникнути зіткнення. Натомість, експертизою достовірно встановлено, що однією із причин ДТП є невідповідність дій водія автомобіля Toyota вимогам дорожньої розмітки 1.1 та п. 14.6 «а», «в», ПДР.

Аналогічні висновки містяться у висновку №12-1-114/116 від 28.02.2017 року, за яким при механізмі розвитку подій ДТП згідно з показаннями водія автомобіля Toyota Sequoia ОСОБА_15 у причинному зв`язку із настанням ДТП перебувають невідповідності його дій вимогам п.п.14.2 (в) і 14.6 (а) ПДР України, а також вимогам дорожньої розмітки 1.1. При механізмі розвитку події згідно з показаннями ОСОБА_14 в діях водія автомобіля Toyota Sequoia ОСОБА_15 вбачається невідповідності вимогам п.10.1 ПДР України та вимог дорожньої розмітки 1.1., недотримання яких, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із настанням даної пригоди.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що питання наявності в діях іншого водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 КК, не є предметом цього кримінального провадження, адже згідно з вимогами ч.1 ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Відповідно до вимог п.1.4 ПДР України кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.

На думку суду, в даній ситуації, виходячи з конкретних обставин справи, обвинувачений ОСОБА_12 не зобов`язаний був виходити з можливості грубого порушення правил дорожнього руху іншим учасником руху водієм автомобіля «Toyota Sequoia», не передбачав, не зобов`язаний був і не мав можливості передбачити, що водій вказаного транспортного засобу буде здійснювати обгін в недозволеному місці в зоні перехрестя та пішохідного переходу з перевищенням допустимої швидкості майже в два рази.

З показів потерпілого ОСОБА_14 даних в судовому засіданні видно, що, побачивши небезпеку, яка виникла перед зіткненням, він як пасажир переднього пасажирського сидіння повідомив про це сина. На що син сказав йому "Я все бачу" і здійснював маневри для відвороту дорожньо-транспортної пригоди, яка була створена водієм автомобіля Toyota ОСОБА_15 . Після того як прийшов до свідомості, то побачив, що його син та ОСОБА_19 мертві, автомобіль розвернуло в другий бік. На спідометрі автомобіля ОСОБА_15 було 180 км.

Таким чином, з наведених свідчень убачається, що обвинувачений не перебував у стані неуважності до дорожньої обстановки чи її змін. Навпаки, він усвідомлював небезпеку, вчасно її помітив та намагався уникнути зіткнення. За таких обставин твердження про те, що ОСОБА_12 у порушення п. 2.3 б) Правил дорожнього руху проявив неуважність, не відповідає фактичним даним справи.

В частині посилання прокурора на стан алкогольного сп`яніння обвинуваченого, то вказана обставина висновком експерта №147 від 19.09.2014 року, яким підтверджено, що в крові трупа ОСОБА_12 виявлено етиловий спирт в концентрації 0, 36 проміле, що при житті відповідає його незначному впливу на організм.

При цьому, колегія судді зазначає, що керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, хоча і становить порушення вимог підпункту «а» п. 2.9 ПДР, однак сама по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК (згідно редакції станом на 2014 р.), і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п. 13 ч. 2 ст. 67 КК, що відповідає висновкам у постанові від 21.08.2019 року Великої Палати Верховного Суду у справі №682/956/17.

Що стосується висновку експерта №12-1-114/116 від 28.02.2017, в частині в якій стверджується, що водій ОСОБА_12 нібито мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди шляхом застосування екстреного гальмування, то вказані висновки, на переконання колегії суддів, не містять достатніх підстав та належного обґрунтування і, таким чином, не можуть бути покладені в основу доказової бази винуватості обвинуваченого.

Так, з зазначеного висновку слідує, що серед інших, на вирішення експерту були поставлені такі питання:

4 (13) Які дії мав би вчинити в даній дорожній обстановці водій Opel Omega?

5 (4) Чи мав технічну можливість водій ОСОБА_12 уникнути даної ДТП шляхом термінового гальмування чи безпечного об`їзду зустрічного автомобіля Tоyota Sequoia з моменту виникнення небезпеки для його руху?

З дослідницької частини висновку експерта слідує, що експерт відповідаючи на поставлені запитання вказав (4-6), «що при зазначених умовах у даній дорожній обстановці при обох варіантах розвиту події як за показаннями ОСОБА_15 , так і за показаннями ОСОБА_14 водію автомобіля Opel Omega ОСОБА_12 необхідно було діяти у відповідності до вимог п. 12.3 ПДР України, згідно з якими у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об?їзду перешкоди.

А також дотримуватись вимог розділу 34 ПДР України, згідно з якими перетинати лінію дорожньої розмітки 1.1., яка поділяє потоки протилежних напрямків і позначає межі смуги руху на дорогах забороняється.

У відповідності до термінів, наведених в п. 1.10 ПДР України: небезпека для руху зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об?єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку.

Як випливає з наведених вище терміну „небезпека для руху" п. 1.10 та вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, у разі виникнення небезпеки для руху ці Правила не передбачають застосування об?їзду. Технічна сутність обґрунтування саме таких вимог полягає в тому, що, намагаючись здійснити об?їзд об?єкта, який створює небезпеку для руху, водій може розраховувати лише прогнозовану точку перебування цього об?єкта в певні моменти руху першопочатковою траєкторією. Але в разі зміни параметрів руху об?єкта, який створює небезпеку, першопочатковою траєкторією або самої траєкторії такий розрахунок може виявитися помилковим.

Тому з технічної точки зору, при виникнення небезпеки для руху водій повинен гальмувати і відповідно до вимог п.12.3 ПДР України без застосування маневру відвороту ліворуч.

Оскільки при виникненні небезпеки для руху, спричиненої виїздом зустрічного автомобіля Toyota Sequoia ОСОБА_15 на смугу руху автомобіля Opel Omega по напрямку руху на м. Київ, водій ОСОБА_12 застосував маневр відвороту ліворуч, перетнув лінію дорожньої розмітки 1.1., виїхав на смугу зустрічного руху, внаслідок чого автомобілі зіткнулися на смузі руху автомобіля Toyota Sequoia по напрямку на м. Ковель, тому маневр відвороту ліворуч застосований водієм ОСОБА_20 був технічно необґрунтований і в його діях, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам П.12.3 ПДР України та вимог лінії дорожньої розмітки 1.1., недотримання яких, з технічної точки зору, перебуває у причинному зв?язку із настанням даної пригоди».

Апеляційний суд звертає увагу, що у проведеному дослідженні відсутні належні кількісні дані, необхідні для оцінки технічної можливості уникнення зіткнення: зокрема, відсутні точні параметри моменту виникнення небезпеки для руху, відстань до зустрічного транспортного засобу, величина зупиночного шляху автомобіля, не проаналізовано швидкість руху автомобіля, час реакції водія та інші вихідні дані, на підставі яких можна було б експертно визначити можливість водія ОСОБА_12 вжити заходів для зменшення швидкості або зупинки транспортного засобу у відповідності до п.12.3 Правил дорожнього руху України. Відсутність таких даних робить неможливим об`єктивне визначення технічної можливості водія уникнути зіткнення.

Експерт формально стверджує, що «при виникненні небезпеки водій повинен гальмувати без застосування маневру відвороту ліворуч», однак не проводить жодного технічного розрахунку, тобто не визначає, чи була у ОСОБА_12 технічна можливість реалізувати цю вимогу та уникнути даної ДТП шляхом термінового гальмування. Висновок експерта в цій частині не відповідає критерію обґрунтованості і не дає експертної відповіді на головне питання чи мав водій автомобіля Opel Omega технічну можливість уникнути ДТП.

Експерт ОСОБА_21 вказує, що «дії водія ОСОБА_12 перебувають у причинному зв`язку з настанням ДТП», однак такий висновок зроблено без попереднього встановлення реальної технічної можливості запобігання ДТП в тих умовах, що склалися.

Тобто причинний зв`язок визначено не як результат технічного аналізу, а як логічне припущення, побудоване на формальному тлумаченні порушення ПДР.

Крім того, хоча експерт зазначає, що окремим випадком небезпеки для руху є рух транспортного засобу у межах смуги зустрічного руху, однак жодного аналізу чи розрахунків щодо цього, на відміну від висновку експерта №21048/21049/15-52 від 30.05.2016 не наведено, що свідчить про поверхневий характер висновку експерта.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що висновок експерта №12-1-114/116 від 28.02.2017 в частині наявності/відсутності у водія автомобіля Opel Omega технічної можливості уникнути зіткнення із автомобілем Toyota Sequoia шляхом застосування екстреного гальмування не відповідає вимогам методики проведення судових експертиз, не дає вичерпних відповідей на поставлені питання та не містить належного мотивування, яке дозволяло б зробити об`єктивний висновок про технічну можливість уникнення водієм ОСОБА_12 дорожньо-транспортної події шляхом застосування екстреного гальмування. Тому в цій частині цей висновок не може бути використаний як належний та допустимий доказ при вирішенні питання про винуватість водія ОСОБА_12 в настанні дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 7 КПК України, ч. 2, ч. 3 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Колегія суддів наголошує, що згідно вимог ст. 92 КПК України обов`язок доказування лежить на стороні обвинувачення. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого у цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Такий же принцип закріплений у статті 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.

При цьому слід також врахувати практику Європейського суду з прав людини і норми. Зокрема, в справі «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року зазначено, що «в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення».

Критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним(справа Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства).

Отже, з огляду на наведене, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, із яких не можна зробити категоричного висновку щодо винуватості особи у скоєнні злочину.

Таким чином, незважаючи на закріплений у ст.92 КПК України за слідчим та прокурором обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, на переконання колегії судів, останніми не надано суду належних, допустимих, достовірних та у своїй сукупності достатніх доказів на підтвердження вчинення обвинуваченим ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, і такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на даних, які були належним чином перевірені в судовому засіданні і змістовно наведені у вироку.

Відповідно, встановивши відсутність в матеріалах провадження належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції та об`єктивно і беззаперечно підтверджували б винуватість у вчиненні інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушеннях колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_12 на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України та вважає, що суд першої інстанції, діючи в межах визначених процесуальним законом повноважень, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, врахувавши вимоги ст. 62 Конституції України, ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування судового рішення, постановленого у цьому кримінальному провадженні, апеляційний суд не встановив, а тому вважає, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора та представника потерпілого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скарги прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_11 та представника потерпілого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 04 червня 2024 року відносно ОСОБА_12 , - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії рішення.

Судді :