Справа № 751/7907/25 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/782/25
Категорія - продовження строків тримання під вартою. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

14 жовтня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участі сторін кримінального провадження

обвинуваченого ОСОБА_6

його захисника - адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Чернігові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Новозаводського районного суду м Чернігова від 19 вересня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжений строк тримання під вартою до 18 жовтня 2025 року включно з подальшим його утриманням в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», без визначення розміру застави.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції вказав, що розгляд кримінального провадження перебуває на стадії судового розгляду, а підстав для скасування запобіжного заходу або заміни його на більш м`який судом не встановлено, зважаючи на суспільну небезпечність інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, при тому, що ризики, які були враховані під час обрання запобіжного заходу на даний час не зникли, не зменшилися та продовжують існувати.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить ухвалу суду про продовження строку його тримання під вартою скасувати, як незаконну та безпідставну, постановити нову, якою застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Мотивує тим, що суд послався, як на докази, на припущення прокурора,які нічним не підтверджуються, адже стороною обвинувачення не було надано жодного доказу про існування заявлених ризиків, а найголовніше, не було надано доказів його причетності до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Звертає увагу на показання потерпілого ОСОБА_9 , які доводять його непричетність до цього злочину, підтвердженням цього є письмові показання потерпілого від 05 вересня 2025 року, які він надав Чернігівській обласній прокуратурі та направив у письмовому вигляді до Головного офісу Прокурора та ДБР, в яких додатково зазначив про незаконні дії щодо розслідування даного кримінального провадження та щодо непричетності ОСОБА_6 до даного кримінального правопорушення.

На думку обвинуваченого, ухвала суду є неконституційною, адже ризики, на які послався суд, не підтверджені належними доказами, та незаконною, оскільки зміст ухвали суперечить вимогам ст. 370 КПК України в частині обґрунтованості, вмотивованості та законності.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з підстав вказаних у апеляційній скарзі, прокурора, який з доводами сторони захисту не погодився, вказуючи, що потерпілий не був автором тих пояснень, які направив в прокуратуру, що з`ясувалося під час його допиту та перевірки заяви, вважав заявлені ризики є обґрунтованими, а підстави для застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою відсутніми, дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення.

Обрання, скасування або зміна запобіжного заходу в суді під час судового розгляду регламентується положеннями статті 331 КПК України, у порядку передбаченому главою 18 цього Кодексу, з урахуванням особливостей судового розгляду кримінального провадження, а тому обґрунтованість підозри, коли складений обвинувальний акт і відбуватиметься перевірка доведеності чи недоведеності обвинувачення, апеляційним судом перевірятися не може, оскільки це буде прямим втручанням апеляційної інстанції в розгляд обвинувачення судом першої інстанції.

Більш того, на стадії судового розгляду, при вирішенні питання щодо продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення «поза розумним сумнівом». Ці питання є предметом самого судового розгляду та всім наданим доказам має бути надана оцінка в судовому рішенні за результатами такого розгляду.

З матеріалів провадження убачається, що на розгляді Новозаводського районного суду м. Чернігова перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20 червня 2025 року за № 0001821, по обвинуваченню ОСОБА_6 вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 червня 2025 року щодо ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який у подальшому був продовжений судом до 20 вересня 2025 року.

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

Водночас, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Ризик це ймовірність того, що обвинувачений може ухилитися від кримінальної відповідальності, незаконно вливати на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

Особливість запобіжних заходів полягає у тому, що вони застосовуються не за конкретну недобросовісну поведінку, а превентивно, як гарантія настання правосуддя в майбутньому. При цьому слід враховувати, що якась ймовірність того, що обвинувачений зможе спробувати ухилитись від відповідальності, існує завжди.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила, що судом першої інстанції, відповідно до ст. 177 КПК України, повно та об`єктивно досліджені усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, а також враховані інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, в тому числі дані про особу обвинуваченого, які, в сукупності, давали суду достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_6 може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 цього Кодексу.

За змістом ст. 199 КПК України при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою суд досліджує подані йому матеріали на предмет законності й обґрунтованості застосування даного запобіжного заходу, з`ясовує конкретні причини тривалого строку тримання особи під вартою, інші обставини, необхідні для вирішення справи, чи не з`явилися причини, що дозволяють скасувати тримання під вартою та обрати інший передбачений законом запобіжний захід, тощо.

При вирішенні питання про законність оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, колегія суддів приймає до уваги, що кримінальне провадження перебуває на початковій стадії судового розгляду, що обумовлює наявність певних особливостей та істотно відрізняє порядок перевірки судового рішення від аналогічних рішень суду, які ухвалені на стадії досудового розгляду кримінального провадження.

Під час розгляду клопотання про продовження строку запобіжного заходу суд першої інстанції врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшилися з плином часу.

При цьому, твердження сторони захисту щодо відсутності доказів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України були встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 саме такого виду запобіжного заходу, їх наявність була підтверджена під час продовження строку тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою, в той час, як стороною захисту не наведено належних доводів, які б вказували, що такі ризики зменшилися або перестали існувати.

Систематично вказуючи на відсутність доказів наявності заявлених ризиків, стороною захисту не було надано апеляційному суду чи суду першої інстанції доказів, які б спростовували їх існування.

Зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 є вагомим доказом існування ризику, що обвинувачений може ухилитися від суду, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання винуватим.

З огляду на початкову стадію судового розгляду, продовжує існувати ризик можливо впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, серед яких є його друзі та співмешканка. Ризик можливості вчинити інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, пов`язаного із застосуванням насильства до іншої людини, при цьому обвинувачений не працює, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення майнових злочинів, однак на шлях виправлення не став, не усвідомив згубність своєї поведінки.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26.07.2001 року ЄСПЛ зазначив, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати і на даний час, що виправдовує подальше тримання ОСОБА_6 під вартою та унеможливлює застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, оскільки такий не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з урахуванням тяжкості обвинувачення, обставин вчинення кримінального правопорушення, наслідків вчинення кримінального правопорушення завдання тяжких тілесних ушкоджень іншій особі, стадії судового розгляду та даних щодо особи обвинуваченого, саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає ризикам та обставинам, що передбачені статтями 177 178 КПК, у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими під час вирішення клопотання прокурора.

При цьому, апеляційний суд приходить до однозначного висновку, що зміна або застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 з огляду на всі вище вказані обставини.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-406, 407, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2025 року про продовження строків тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , без змін.

Ухвала набуває законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12