УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 215/278/16-к

провадження № 51-4585 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001959, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 345 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України ОСОБА_4 , шляхом часткового складання призначеного за цим вироком покарання з покаранням за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року, визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 2 місяці.

Строк відбуття покарання ухвалено рахувати з 11 квітня 2025 року, зарахувавши до нього періоди:

- з 19 червня 2024 року по дату набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, згідно з ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року);

- відбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року з 29 червня 2022 року по 18 червня 2024 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, згідно з ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України № 2046-VIII від 18 травня 2017 року).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком суду встановлено, що 02 листопада 2015 року приблизно об 11:00, під час проведення, на підставі вимог ст. 7 Закону України «Про попереднє ув`язнення», глави 5 розділу IV Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 березня 2013 року № 460/5 (далі - Правил), обшуку в камері № 323 ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)», у якій утримувався ув`язнений ОСОБА_4 , під час виходу останнього в його правій руці було виявлено заборонений для зберігання відповідно до п. 4.5 глави 4 розділу І Правил радіоелектронний засіб - мобільний телефон.

На вимогу присутніх під час проведення обшуку співробітників КУВП (№ 3) УДПС України в Дніпропетровській області, у тому числі молодшого інспектора відділу режиму і охорони ОСОБА_5 , які виконували свої функціональні обов`язки, а саме проводили обшуки в камерах режимного корпусу на предмет виявлення та вилучення заборонених для зберігання ув`язненими та засудженими предметів, - видати заборонений предмет, ОСОБА_4 категорично відмовився та намагався вийти з камери, у якій він перебував.

Після чого, ОСОБА_4 наніс ОСОБА_5 , який намагався припинити протиправні дії та вилучити заборонений мобільний телефон, один удар кулаком в обличчя та один удар ногою в область правої руки, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді внутрішньо-суглобового перелому заснування п`ятої п`ясткової кістки правої кисті, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

Засуджений ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржених судових рішень, порушує питання про їх перегляд у касаційному порядку.

Вважає призначене судом першої інстанції покарання невідповідним тяжкості вчиненого та особі засудженого через суворість, зазначає, що не враховано його щире каяття та визнання вини, що давало підстави для призначення мінімального покарання. Наведене проігнорував апеляційний суд, розглядаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 .

Крім того, суди попередніх інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, а саме ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону України № 838-VIII від 26 листопада 2015 року), не зарахувавши період попереднього ув`язнення з 29 червня 2022 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Засуджений вказує на те, що апеляційний суд обмежив його участь під час розгляду кримінального провадження, тим самим позбавив права захищати свої права.

Мотиви суду

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Беручи до уваги те, що розгляд кримінального провадження відбувся в порядку ст. 349 КПК України, а також, що висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація вчиненого за ч. 2 ст. 345 КК України у касаційній скарзі не оспорюються, Суд, керуючись вимогами ст. 433 КПК України, не перевіряє законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо суворості призначеного покарання, то вони є необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним кримінальному правопорушенню, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності, та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Згідно зі ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевикладених норм права.

Суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував конкретні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином, особу винного, обставину, яка згідно зі ст. 66 КК України пом`якшує покарання, - щире каяття, обставину, передбачену ст. 67 КК України, що його обтяжує, - рецидив злочинів.

Зваживши на всю сукупність наведених обставин, даних про особу винного, суд дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України для цього виду заходу примусу та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Твердження засудженого, що судом не враховано його щире каяття та визнання вини, не заслуговують на увагу, оскільки це прямо спростовується змістом оскарженого вироку.

До того ж встановлення наявності чи відсутності нових обставин, які впливають на призначення покарання засудженому, належить до тих питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку з огляду на положення ст. 368 КПК України, та не є компетенцією касаційного суду з огляду на ст. 433 КПК України.

Висновки місцевого суду відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання.

Тим більше, що підставою для скасування чи зміни судового рішення касаційним судом, передбаченою п. 3 ч. 1 ст. 438 КПК України, на яку посилається засуджений, є не будь-яка можлива відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Йдеться про істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема, ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Підстав вважати, що покарання призначене ОСОБА_4 є явно несправедливим через суворість, немає.

Заслуговують на увагу конкретні обставини цього кримінального провадження, згідно з якими засуджений, будучи особою, раніше судимою, вчинив новий умисний злочин проти життя та здоров`я особи, перебуваючи в установі виконання покарань, де до нього застосовувались додаткові обмеження, а після цього знову вчинив низку кримінальних правопорушень різної тяжкості, тобто належних висновків для себе не зробив, на шлях перевиховання не став, непрацевлаштований, неодружений, без міцних соціальних зв`язків. На переконання суду касаційної інстанції призначення винному більш м`якого покарання не сприятиме досягненню мети покарання - виправленню засудженого.

Що стосується доводів касаційної скарги, що апеляційний суд не звернув уваги на суворість призначеного ОСОБА_4 покарання, то слід зауважити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За ч. 3 цієї статті суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Визначених ст. 409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції, не встановив, а тому обмежившись відповіддю на доводи обвинуваченого, які зводилися до незгоди із застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що ставило обвинуваченого у більш несприятливе становище щодо обрахунку строку покарання, не порушив вимог кримінального процесуального закону.

Стосовно касаційних доводів засудженого щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч. 5 ст. 72 КК України, які є аналогічними до тих, що були предметом розгляду апеляційного суду, то вони є необґрунтованими.

Вирішуючи питання про обрахунок строку відбуття покарання ОСОБА_4 , суди виходили з того, що кримінальне правопорушення вчинено ним 02 листопада 2015 року. При цьому в період з моменту вчинення кримінального правопорушення по день набрання вироком законної сили діяли різні редакції ч. 5 ст. 72 КК України.

При визначенні закону, який підлягає застосуванню при зарахуванні строку попереднього ув`язнення, слід чітко визначити дату вчинення кримінального правопорушення, а також періоди, які беруться до уваги у цьому конкретному кримінальному провадженні.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 29 серпня 2018 року, у випадку, якщо особа вчинила злочин у період до 23 грудня 2015 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII.

Тобто, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Судами встановлено, що період з 19 червня 2024 року по дату набрання вироком законної сили, тобто з дати, коли ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» отримала для виконання ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 червня 2024 року про етапування обвинуваченого з установи, де він утримувався за вироком Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2024 року, до ДУ «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)» (де він утримується й досі), підлягав зарахуванню за ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стосовно інших періодів, що зазначав засуджений, то судами чітко надано відповідь, що вони не підпадають під дію Закону № 838-VIII.

Зокрема, в ухвалі надано відповідь на аналогічні доводи засудженого щодо періоду з 29 червня 2022 року по 18 червня 2024 року, що він підлягає зарахуванню за ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 2046-VIII від 18 травня 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, оскільки не стосується цього кримінального провадження.

Стосовно тверджень засудженого, що сторона обвинувачення в інших кримінальних провадженнях посилалась на те, що він є обвинуваченим за ч. 2 ст. 345 КК України, і це вплинуло на обрання йому запобіжного заходу у зазначених провадженнях, а тому тримання його під вартою у цей період має бути зараховано день за два, то вони є безпідставними, оскільки не узгоджуються з вимогами КПК України.

Підстав вважати, що судами було неправильно застосовано ч. 5 ст. 72 КК України, немає.

Що стосується позиції засудженого ОСОБА_4 щодо того, що апеляційний суд обмежив його в участі у розгляді кримінального провадження, що призвело до порушення його прав, то вона є невмотивованою.

За ст. 21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Цією ж статтею закріплено, що кожен має право на участь у розгляді в суді будь-якої інстанції справи, що стосується його прав та обов`язків, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Статтею 405 КПК України визначено, що апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК України. Неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 КПК України судове провадження може здійснюватися у режимі відеоконференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі, яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), у разі: 1) неможливості безпосередньої участі учасника кримінального провадження в судовому провадженні за станом здоров`я або з інших поважних причин; 2) необхідності забезпечення безпеки осіб; 3) проведення допиту малолітнього або неповнолітнього свідка, потерпілого; 4) необхідності вжиття таких заходів для забезпечення оперативності судового провадження; 4-1) введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України; 5) наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану. Наведене узгоджується, з позицією викладеною в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21 листопада 2022 року у справі № 415/1698/12-к (провадження № 51-4999 кмо 20).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України № 2102-IX від 24 лютого 2022 року, на території України введено воєнний стан, строк дії якого продовжено.

Ураховуючи викладене, в умовах правового режиму воєнного стану, суд прийняв рішення про проведення судових засідань за участю засудженого ОСОБА_4 дистанційно в режимі відеоконференції.

Засуджений, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, що підтверджено наявними в матеріалах провадження розписками, двічі відмовився виходити на відеоконференцію. Такі дії обвинуваченого суд розцінив як зловживання правом, а з урахуванням того, що в апеляційній скарзі не ставилось питання про погіршення його становища, вважав за можливе провести розгляд за його відсутності.

Скаржник не оспорює факту своєї відмови від участі у розгляді та при цьому не вказує як саме його відсутність вплинула на законність і обґрунтованість судового рішення. Твердження про порушення права на захист жодним чином у касаційній скарзі не підтверджені, тим більше, що засудженому було забезпечено можливість взяти участь у судовому засіданні, він вправі був подати заяви, клопотання, доповнення, уточнення до своєї апеляційної скарги до початку розгляду, залучити своїх представників, захисників, чого вочевидь не зробив.

При прийнятті рішення щодо того, чи є відсутність обвинуваченого (засудженого) в судовому засіданні під час здійснення розгляду кримінального провадження підставою для скасування судового рішення, слід визначити, яким чином така відсутність вплинула чи могла вплинути на ефективну реалізацію обвинуваченим (засудженим) своїх прав.

Передбаченою п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підставою для скасування судового рішення, за усталеною позицією Верховного Суду, є не будь-яке процесуальне порушення, а лише таке, що істотно позначилося чи могло позначитися на результаті розгляду.

Однак даних, які б могли свідчити, що права засудженого були порушені, немає. Проведення розгляду справи в апеляційному порядку за його відсутності не призвело до порушення вимог кримінального процесуального закону, яке б ставило під сумнів обґрунтованість оскаржуваного рішення.

Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_4 у межах своїх повноважень та, не встановивши істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, з наведенням достатніх мотивів свого рішення залишив її без задоволення.

Оскаржені вирок і ухвала є законними, обґрунтованими та належним чином вмотивованими, вони повною мірою відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, зі змісту касаційної скарги убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого слід відмовити.

З цих підстав та, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд постановив:

Відмовити засудженому ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 квітня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 23 жовтня 2025 року щодо нього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3