Справа № 675/1752/25
Провадження № 1-кп/675/36/2026
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"05" лютого 2026 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав Хмельницької кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001571 від 23.08.2025 за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання якого по АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання по АДРЕСА_2 , не працюючого, з середньою освітою, особи з інвалідністю ІІІ групи, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В С Т А Н О В И В:

22.08.2025 близько 23 години 40 хвилин, ОСОБА_5 (по тексту вироку - обвинувачений, ОСОБА_5 ), перебуваючи на стаціонарному лікуванні у палаті №3 хiрургiчного вiддiлення КНП «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради, що по вулиці Богдана Хмельницького, 47 в м. Ізяслав Шепетівського району Хмельницької області, достеменно знаючи про наявність коштів у поліетиленовому пакеті ОСОБА_4 (по тексту вироку - ОСОБА_7 , потерпілий), який лежав на тумбочці біля ліжка останнього, вирішив викрасти дані кошти.

З цiєю метою, ОСОБА_8 , цього ж дня, близько 23 години 50 хвилин, користуючись тим, що за його дiями ніхто не спостерiгає, узяв вказаний пакет та вийшов з ним із палати №3 хiрургiчного вiддiлення КНП «Ізяславська міська багатопрофільна лікарня» Ізяславської міської ради у коридор, де реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння чужим майном, керуючись корисливим мотивом та з метою незаконного збагачення, діючи умисно, в умовах воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, що був востаннє продовжений Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та затверджений Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, таємно, шляхом вільного доступу, викрав гроші в сумі 3800 гривень, попередньої діставши їх з пакету, чим спричинив потерпілому ОСОБА_4 матеріальну шкоду на вказану суму.

Таким чином своїми умисними діями, які виразилися у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених вище обставин визнав у повному обсязі, не заперечуючи правової кваліфікації вчиненого діяння, у вчиненому розкаювався та підтвердив факт крадіжки, а саме 3800 гривень у ОСОБА_4 , вчиненої в умовах воєнного стану, при обставинах, які встановлені судом та зазначені вище.

Обвинувачений в судовому засіданні також підтвердив, що цілком розуміє, що має право на повний судовий розгляд, у якому прокурор має довести усі обставини інкримінованого йому кримінального правопорушення, вказав на відсутності необхідності досліджувати докази, зібрані стороною обвинувачення, оскільки він не оспорює фактичних обставин, викладених у обвинувальному акті, вину визнає повністю та щиро розкаюється у вчиненому діянні. Дану позицію обвинуваченого підтримала і його захисник.

Прокурор, зазначаючи на те, що обвинувачений повністю визнав свою винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, фактичні обставини ним, як слідує з його пояснень не оспорюються, вказав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, та просив дослідити письмові матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, письмові документи (докази) про накладений арешт та речові докази.

Загалом така ж позиція була підтримана усіма учасниками судового процесу.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_5 , власне як і його захисник, не оспорює фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, встановлено, що вірно розуміє зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності його позиції, тобто визнання ним вини не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, за згодою прокурора, обвинуваченого, захисника та потерпілого, суд в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорювалися, і обмежився допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів щодо речових доказів, накладених арештів та даних, які характеризують особу обвинуваченого.

Аналізуючи обставини, що визнаються учасниками судового провадження, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 в обсязі пред`явленого обвинувачення, є доведеною.

Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, а саме як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану.

З урахуванням наведеного, вивчивши наявні матеріали кримінального провадження, керуючись законом та оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що подія кримінального правопорушення мала місце, вина обвинуваченого ОСОБА_5 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого в умовах воєнного стану при обставинах, встановлених органом досудового розслідування доведена повністю, поза розумним сумнівом, а дії його обґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання; те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами; юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке:[…] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

У рішенні від 15.06.2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.06.2022 №1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (постанова Верховного Суду від 10.06.2020 в справі №161/7253/18).

У цій ситуації, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому є щире каяття, яке полягає у визнанні у суді обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 №12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки; активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у активному сприянні у встановленні обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК.

Крім того, до обставин що пом`якшують покарання обвинуваченого суд відносить добровільне відшкодування завданого збитку, що підтверджено і самим потерпілим в судовому засіданні.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 67 КК України є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю.

При призначенні покарання суд, у відповідності до ст.ст. 65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжким злочином, характер, ступінь суспільної небезпечності та наслідки скоєного, відомості про особу обвинуваченого, який знаходиться на обліку у лікаря-психіатра, однак на обліку лікаря-нарколога не перебуває, посередньо характеризується за місцем постійного проживання, третю групу інвалідності, раніше не судимий, отже вперше отримав негативний досвід протиправної поведінки, має постійне місце проживання.

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

І з огляду на наведене, керуючись принципом індивідуалізації покарання та справедливості, суд вважає за доцільне призначити ОСОБА_5 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.

З урахуванням обставин справи і даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується посередньо, відсутності будь-яких претензій від потерпілого, за наявності встановлених декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, суд вважає за доцільне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК України та застосувати ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробовуванням, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, оскільки таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення.

Така позиція суду грунтується, з поміж іншого, і з урахуванням думки потерпілого та оцінки ризиків вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення і відомостей досудової доповіді №156/43/7/1-26 від 03.02.2026.

Зазначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.

З урахуванням положень статті 174 КПК України, суд приходить до висновку про необхідність та доцільність скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.09.2025, та вирішення відносно цього майна питання про долю як речового доказу у відповідності до положень статті 100 КПК України.

Згідно з ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

При цьому, у відповідності до п. 6 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, що одержані фізичною або юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від нього, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено, конфіскуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

Спеціальна конфіскація застосовується на підставі обвинувального вироку суду (ч. 2 ст. 96-1 КК України).

Як слідує з матеріалів кримінального проваження, зокрема, постанови про визнання речових та приєднання речових доказів від 26.08.2025, виявлений та вилучений мобiльний телефон марки «NOMI», моделi «i1880», ciм картка мобiльного оператора ПАТ «Київстар» iз номером: НОМЕР_1 , заводське упакування до даного телефону, що являє собою картонну коробку, зарядний пристрiй до даного телефону, упакування до сiм-картки, являються предметом кримінально-протиправних дій та визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Беручи до уваги те, що обвинувачений на викрадені грошові кошти придбав майно, яке визнано речовими доказами у кримінальному провадженні та на яке накладено арешт, суд вважає за необхідне застосувати спеціальну конфіскацію стосовно цього майна, як такого, що одержане внаслідок вчинення кримінального правопорушення, на користь держави.

Відповідно до положень статті 118 КПК України витрати, пов`язані із залученням експертів являються процесуальними витратами.

Частиною 2 статті 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Суд констатує, що процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Так як цивільний позов в кримінальному провадженні відсутній, то суд дане питання також не вирішує.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 96-1, 96-2 КК України, ст.ст. 100, 118, 124, 349, 368-371, 373, 374, 392, 394, 395 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з випробуванням і встановити йому іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Покласти на ОСОБА_5 обов`язки, передбачені п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

З набранням вироком законної сили з метою його виконання, арешт, накладений згідно ухвали слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 02.09.2025 - скасувати.

Речові докази по справі:

- мобiльний телефон марки «NOMI», моделi «i1880» (IMEІ: НОМЕР_2 , НОМЕР_3 ), ciм картка мобiльного оператору ПАТ «Київстар» iз номером: НОМЕР_1 , заводське упакування до даного телефону, що являє собою картонну коробку, зарядний пристрiй до даного телефону, упакування до сiм-картки, - конфіскувати в дохід держави;

- товарний чек безномерний вiд 24.08.2025 та маршрутний лист до пункту (акт приймання-передачі до договору доручення) від 18.08.2025 - залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку, з особливостями (обмеженнями) апеляційного оскарження, передбаченими статтею 394 КПК України. Апеляційна скарга подається через Ізяславський районний суд Хмельницької області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_9