У Х В А Л А

07 листопада 2025 року м. Кривий Ріг

Покровський районний суд міста Кривого Рогу в складі: головуючого - ОСОБА_1

за участі секретаря - ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , захисниці ОСОБА_4 , особи, стосовно якої розглядається клопотання - ОСОБА_5 , законного представника особи - ОСОБА_6 , представниці служби у справах дітей ОСОБА_7 , представниці підрозділу ЮВЕНЕЛЬНОЇ ПРЕВЕНЦІЇ ВІДДІЛЕННЯ ПОЛІЦІЇ № 2 КРОПИВНИЦЬКОГО РАЙОННОГО УПРАВЛІННЯ ПОЛІЦІЇ ОСОБА_8 ,

провівши розгляд в закритому судовому засіданні в дистанційному режимі клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, у кримінальному провадженні № 0000888, стосовно малолітнього:

ОСОБА_5 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, народився у місті Соледар, Донецької області, громадянин України, який має незакінчену середню освіту, навчається в 11 класі, місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: Кіровоградська область, село Соколівське -

щодо суспільно - небезпечного діяння, що підпадає під діяння за ч. 1 ст. 186 КК України,

встановив:

В провадження Покровського районного суду міста Кривого Рогу ОСОБА_1 на підставі ухвали Дніпровського апеляційного суду від 14.07.2025 року надійшло клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру до неповнолітнього, який не досяг віку кримінальної відповідальності, у кримінальному провадженні № 0000888, стосовно ОСОБА_5 , який вчинив суспільно - небезпечне діяння, що підпадає під діяння за ч. 1 ст. 186 КК України, для розгляду.

Малолітній ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у точно не встановлений слідством час доби 05.09.2021 року, перебуваючи за місцем мешкання, вирішив поїхати погуляти до міста Бахмут Донецької області, для чого попрямував до місця, де зупиняється міжміський електропотяг сполученням «Сіверськ-Бахмут», і шляхом туди, проходячи повз спортивну площадку на відкритій ділянці місцевості біля Парасковіївської спеціальної школи № 40 Донецької облради, що розташована за адресою: Донецька область, Бахмутський район, село Парасковіївка, вулиця Гірників будинок № 23, побачив чотирьох раніше невідомих хлопців, у одного з яких був мобільний телефон. Через скрутний матеріально-фінансовий стан у власній сім`ї, відсутність будь-яких особистих грошей, і з метою реалізації задуманого відпочинку у місті Бахмут, ОСОБА_5 , вирішив викрасти мобільний телефон у одного із вказаних хлопців, щоб отримати для себе грошові кошти.

З метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на відкрите викрадення чужого майна, приблизно о 19 годині 00 хвилин 05.09.2021 року, перебуваючи на відкритій асфальтованій ділянці місцевості між гаражним кооперативом та проїжджою частиною, а саме перед входом на спортивну площадку біля Парасковіїської спеціальної школи № 40 Донецької облради, яка розташована за адресою: Донецька область, Бахмутський район, село Парасковіївка, вулиця Гірників будинок № 23, малолітній ОСОБА_5 наблизився до чотирьох хлопців, покликав відійти у бік одного з них, яким виявився малолітній ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_3 , та у останнього попросив мобільний телефон нібито зателефонувати, і ОСОБА_9 передав ОСОБА_5 власний мобільний телефон, який виявився розрядженим. Продовжуючи свої умисні дії, керуючись корисливим мотивом, усвідомлюючи протиправність і соціально - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи настання таких наслідків, малолітній ОСОБА_5 спробував увімкнути мобільний телефон малолітнього ОСОБА_9 , однак після декількох невдалих спроб, приблизно о 19 годині 05 хвилин стрімко розвернувся та почав бігти у протилежному напрямку, тримаючи у власних руках мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб, у корпусі сіро-чорного кольору, тим самим відкрито заволодів майном потерпілої ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_4 , і роблячи вигляд, що не чує криків малолітнього ОСОБА_9 із вимогами повернути мобільний телефон, малолітній ОСОБА_5 з викраденим з місця скоєння злочину зник, розпорядившись ним на свій розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на суму 3200 гривень.

Таким чином, малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не досяг віку, з якого настає кримінальна відповідальність, скоїв суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 04 грудня 2007 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на час вчинення суспільно-небезпечного діяння не досяг віку кримінальної відповідальності за це діяння (на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння йому виповнилося 13 років).

В судовому засіданні малолітній ОСОБА_5 вину свою визнав повністю, підтвердив в засіданні, що прокурором правильно проголошені всі обставини події, яку він вчинив. У скоєному щиро кається.

Окрім пояснень ОСОБА_5 , вчинення діяння підтверджено такими наданими стороною обвинувачення доказами:

- інформацією з протоколу огляду місця події від 05 вересня 2021 року з фототаблицею під час якого оглянуто відкриту асфальтовану ділянку місцевості між гаражним кооперативом та проїжджою частиною, а саме перед входом на спортивну площадку біля Парасковіїської спеціальної школи № 40 Донецької облради, яка розташована за адресою: Донецька область, Бахмутський район, село Парасковіївка, вулиця Гірників будинок № 23;

даними протоколу пред`явлення особи для впізнання з фототаблицею від 09 вересня 2021 року, згідно якого малолітній ОСОБА_9 , за участю законного представника - матері ОСОБА_10 , психолога, понятих, з чотирьох малолітніх та фотознімків, впізнав особу та вказав на малолітнього та фото № 3 ОСОБА_5 як хлопця який на шинах біля спортивної площадки у неділю після футболу у вересні 2021 року викрав у нього мобільний телефон "АЙФОН 5 S", після чого разом з телефоном побіг до магазину "Міраж", за яким зник;

інформацією з протоколу огляду предмету від 14 вересня 2021 року з фототаблицею, під час якого свідок ОСОБА_11 добровільно видав поліції мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб, який він придбав 05 вересня 2021 року у раніше знайомої 13-річної дитини на ім`я ОСОБА_12 у місті Бахмуті;

даними з протоколу пред`явлення предмету для впізнання від 18 вересня 2021 року з фототаблицею, під час якого потерпіла ОСОБА_10 вказала на мобільний телефон під номером 1 на мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб, який було викрадено у її сина ОСОБА_9 ;

інформацією з протоколу огляду предмету від 18 вересня 2021 року з фототаблицею, за участі потерпілої ОСОБА_10 було оглянуто мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб та чохол від нього;

- мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб, імей НОМЕР_2 та силіконовий прозорий чохол темного кольору було визнано речовими доказами та повернуто на зберігання власнику ОСОБА_10 для зберігання, що зафіксовано протоколом про визнання речовим доказом від 14 вересня 2021 року;

- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з фототаблицею від 21 вересня 2021 року під час якого свідок ОСОБА_13 впізнав особу, зображену на фотознімку № 2 - ОСОБА_5 , як 13- рчного хлопця Романа, що 05 вересня 2021 року біля магазину "АТБ" по вул. Горбатого у місті Бахмут Донецької області передав йому мобільний телефон "АЙФОН", який свідок потім добровільно видав працівникам поліції;

висновком експерта Судово-товарознавчої експертизи № 3208/21 від 14.09.2023 року, згідно якого ринкова вартість з урахуванням зносу та ПДВ, мобільного телефону марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб придбаного в травні-червні 2019 року, бувшого у використанні, у справному стані становить 3150 гривень; затемненого силіконового чохла сірого кольору - 50 гривень. Загальна вартість об`єктів дослідження становила 3200 (три тисячі двісті) гривень;

Оцінивши кожен із вищевказаних доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення судом достовірно встановлено, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 186 КК України, а саме відкрите викрадення чужого майна (грабіж), і таке діяння вчинене неповнолітнім ОСОБА_5 , якому на той час було 13 років.

В клопотанні, яке подано до суду, прокурор ставив питання про застосування до малолітнього ОСОБА_5 примусового заходу виховного характеру у вигляді застереження та обмеження дозвілля.

В судовому засіданні прокурор підтримала клопотання про застосування до малолітнього ОСОБА_5 примусових заходів виховного характеру, і вважала що з урахуванням щирого каяття і першого вчинення такого діяння, до ОСОБА_5 достатньо застосувати примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

Малолітній ОСОБА_5 підтримав прокурора, зобов`язався більше не повторювати подібні вчинки.

Законний представник малолітнього ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просив суд застосувати захід виховного характеру у виді застереження.

Захисник, представник служби у справах дітей та відділу поліції підтримали прокурора.

Заслухавши пояснення учасників, перевіривши докази та інші обставини, які мають істотне значення для вирішення питання про застосування примусових заходів виховного характеру, суд прийшов до висновку, що клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

За ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ст. 105 КК України, суд застосовує і до особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:

1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;

2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від 11 років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;

3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Як було встановлено судом раніше, дії малолітнього ОСОБА_5 містять ознаки суспiльно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України.

На момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, ОСОБА_5 було 13 років, а отже згідно зі статтею 22 КК України він не досягнув віку, з якого передбачена кримінальна відповідальність.

До особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст. 498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

За роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру», передбачений ч.2 ст.105 КК України перелік примусових заходів виховного характеру є вичерпним.

Застереження (п.1 ч.2 ст.105 КК України), яке є одним із найм`якіших заходів виховного характеру, може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, - та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину /пункт 5 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог щодо поведінки неповнолітнього (п.2 ч.2 ст.105 КК України) слід розуміти як: обмеження перебування поза домівкою в певний час доби; заборону відвідувати певні місця, змінювати без згоди органу, який здійснює за ним нагляд, місце проживання, навчання чи роботи, виїжджати в іншу місцевість; покладення обов`язку продовжити навчання, пройти курс лікування (за наявності хворобливого потягу до спиртного або в разі вживання наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів); тощо /пункт 6 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Передача неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють (п.3 ч.2 ст.105 КК України), допускається лише за наявності даних про те, що вони здатні забезпечити позитивний виховний вплив на нього та постійний контроль за його поведінкою. Особами, які заміняють батьків, є, зокрема, усиновителі, опікуни і піклувальники. Питання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків або осіб, які їх заміняють, суд повинен вирішувати з урахуванням даних, що їх характеризують. Неприпустимо передавати неповнолітнього під нагляд батька чи матері, які позбавлені батьківських прав, а також батьків чи інших осіб, котрі через свою поведінку не здатні позитивно впливати на нього. Хоча в законі не передбачено обов`язкове отримання згоди батьків або осіб, які їх заміняють, на передачу їм неповнолітнього під нагляд, суд має отримати таку згоду. Неповнолітнього можна передати під нагляд педагогічного (за місцем навчання) чи трудового (за місцем роботи) колективу - за згодою цього колективу, а також під нагляд окремих громадян - на їхнє прохання. При цьому як педагогічний чи трудовий колектив, так і окремий громадянин мають бути спроможні здійснювати виховний вплив на неповнолітнього, постійно й належним чином контролювати його поведінку та зобов`язані це робити. Строк нагляду, передбаченого п.3 ч.2 ст.105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього. Як свідчить практика, цей нагляд має здійснюватись, як правило, не менше одного року, оскільки за коротшого строку він буде малоефективним (але не довше, ніж до досягнення особою повноліття) /пункт 7 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

Покладення обов`язку відшкодувати заподіяні майнові збитки як примусовий захід виховного характеру (п.4 ч.2 ст.105 КК України) можна застосовувати лише до неповнолітнього, який досяг 15 років, має майно чи кошти, що є його власністю, або самостійно одержує заробіток (заробітну плату, стипендію тощо). У постанові (ухвалі) суд повинен зазначити розмір збитків, що підлягають відшкодуванню, та строки виконання цього рішення /пункт 8 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

До спеціальних навчально-виховних установ (п.5 ч.2 ст.105 КК України) направляють неповнолітніх, котрі вийшли з-під контролю батьків чи осіб, які їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру. До таких установ не можна направляти осіб, визнаних інвалідами, а також тих, кому згідно з висновком відповідних спеціалістів перебування там протипоказане за станом здоров`я через наявність певних захворювань. До спеціальних навчально-виховних установ належать загальноосвітні школи соціальної реабілітації та професійні училища соціальної реабілітації. До загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації направляють неповнолітніх віком від 11 до 14 років, а до професійних училищ соціальної реабілітації - віком від 14 років. Учнів тримають у зазначених установах у межах установленого судом строку, але не більше трьох років: у загальноосвітніх школах соціальної реабілітації - до досягнення ними 14, у професійних училищах соціальної реабілітації - 18 років, а у виняткових випадках (якщо це необхідно для завершення навчального року або професійної підготовки) за рішенням суду - відповідно 15 і 19 років /пункти 9, 11 постанови Пленуму від 15.05.2006 року № 2/.

У керівних принципах ООН для попередження злочинності серед неповнолітніх (Ер-Ріядські керівні принципи) від 14.12.1990 року зазначено, що попередження злочинності серед неповнолітніх є найважливішим аспектом попередження злочинності у суспільстві. Беручи участь у законній, соціально корисній діяльності та виробляючи гуманістичний погляд на суспільство та життя, молодь може бути вихована на принципах, які не допускають злочинну діяльність.

Згідно з пунктом 23.2 Рекомендацій CM/Rec (2008) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам «Про Європейські правила стосовно неповнолітніх правопорушників, щодо яких застосовуються санкції або заходи», перевагу необхідно надавати таким санкціям та заходам, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню збитків, завданих правопорушенням, яке вчинила неповнолітня особа.

Рекомендації № R (2008) 11 Комітету Міністрів державам-членам Ради Європи «Про Європейські правила по відношенню до неповнолітніх правопорушників, засуджених до покарань та заходів кримінально-правового характеру»: «на всіх стадіях кримінального судочинства необхідно застосовувати широкий спектр альтернативних покарань і заходів, які відповідають різним етапам розвитку неповнолітніх. Пріоритетними мають бути покарання і заходи, які можуть мати виховний вплив, а також сприяти відшкодуванню шкоди, заподіяної злочином, який вчинив неповнолітній» (правила 23.1, 23.2).

У Мінімальних стандартних правилах ООН, що стосуються відправлення правосуддя у відношенні до неповнолітніх («Пекінські правила»), які прийняті резолюцією 40/33 Генеральної Асамблеї від 29.11.1985 року визначено, що система правосуддя спрямована на забезпечення того, щоб будь-які заходи впливу на неповнолітніх правопорушників були пропорційно відповідними їх особистості та обставинам вчиненого правопорушення. Жодна така особа не може бути вилучена з-під нагляду батьків, частково або повністю, якщо це не виправдано обставинами справи. Заходи впливу завжди повинні бути порівнянні не тільки з обставинами і тяжкістю правопорушення, але і зі становищем та потребами неповнолітнього, а також з потребами суспільства.

Судом також враховано, що неповнолітній ОСОБА_5 досягне свого повноліття 23.11.2025 року.

З урахуванням часу, який залишився до настання цієї події, беручи до уваги право на апеляційне оскарження судового рішення, період його апеляційного перегляду та приведення до виконання ухвала про застосування до неповнолітнього примусового заходу виховного характеру, передбаченого п.5 ч.2 ст.105 КК України, а саме у виді обмеження дозвілля, реально не буде приведена до виконання, оскільки застосування будь-яких примусових заходів виховного характеру до повнолітньої особи є неприпустимим, а тому після досягнення ОСОБА_5 повноліття будуть відсутні підстави для застосування положень ст.105 КК України. Таким чином, не будуть досягнуті завдання кримінального провадження.

Так суд враховує, що ОСОБА_5 вчинив суспільно-небезпечне діяння вперше, у вчиненому щиро розкаюється і висловлює осуд своєї поведінки. Події відбувалися у 2021 році, після цього до адміністративної або кримінальної відповідальності особа не притягувалась. Проживає з опікуном та навчається у школі.

В такому випадку, враховуючи встановлені обставини, позицію прокурора, ставлення дитини до вчиненого, забезпечення більшої уваги і контролю за поведінкою ОСОБА_5 , суд вважає, що до малолітнього необхідно застосований найбільш-м`який примусовий захід виховного характеру, у вигляді застереження, що буде достатньо для виправлення неповнолітнього і попередження вчинення інших діянь, що мають ознаки кримінальних правопорушень.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що застереження (п.1 ч.2 ст. 105 КК України), яке є одним із найм`якших заходів виховного характеру, може бути зроблено шляхом роз`яснення судом неповнолітньому наслідків його дій - шкоди, завданої охоронюваним законом правам особи (осіб), інтересам суспільства або держави, та оголошення неповнолітньому осуду за ці дії, а також попередження про більш суворі правові наслідки, які можуть настати в разі продовження ним протиправної поведінки чи вчинення нового злочину.

Отже, клопотання підлягає задоволенню частково, і забезпечення найкращих інтересів дитини, та досягнення мети застосування до малолітнього примусових заходів виховного характеру, буде забезпечено при застосуванні застереження.

Питання про речові докази підлягає вирішенню відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 22, 97, 105 КК України, ст.ст. 369-372, 376, 392-395, 498, 500, 501 КПК України, суд,

постановив:

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів виховного характеру стосовно малолітнього ОСОБА_5 задовольнити частково.

У зв`язку із скоєнням суспільно-небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, застосувати щодо малолітнього ОСОБА_5 примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

Речові докази: мобільний телефон марки «Аррle Ірhоnе» моделі «А 1533», об`ємом пам`яті 64 Гб, імей НОМЕР_2 та силіконовий прозорий чохол темного кольору повернуті на зберігання потерпілій ОСОБА_10 для зберігання, залишити власнику, дозволивши використовувати на власний розсуд.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення через Покровський районний суд міста Кривого Рогу.

Повний текст ухвали виготовлено 07 листопада 2025 року.

Суддя ОСОБА_1