КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/5423/2025
ЄУН: 755/3511/24 Суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України ОСОБА_8 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001231,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 днів в ДУ «Київський слідчий ізолятор», до 23 жовтня 2025 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу з доповненнями, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, застосувати запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі, передбаченому п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Захисник, посилаючись на те, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а також практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що суди обов`язково мають обґрунтувати неможливість застосування альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів, однак суд першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою поклав в основу рішення доводи прокурора.

При цьому захисник вказує, що в порушення вимог ч. 1 ст. 183 КПК України прокурор, подаючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, а також безпідставно послався на неможливість застосування застави, оскільки його доводи повністю спростовуються вимогами кримінального процесуального закону та сталою судовою практикою.

Також захисник звертає увагу на те, що обвинувачений утримується під вартою 1 рік 8 місяців, натомість суд не врахував тривалість тримання обвинуваченого під вартою та те, що його підзахисний має право на справедливий судовий розгляд у розумні строки.

Крім цього, апелянт звертає увагу на те, що продовження терміну утримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою не може бути застосовано з тих підстав, що на думку обвинувачення очікується призначення покарання у вигляді позбавлення волі.

Також апелянт наголошує, що в судовому засіданні під час вирішення питання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому стороною обвинувачення не було надано жодних доказів наявності ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, та їх незмінності, зокрема можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілого, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Як вважає апелянт, під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою не було наведено жодного підтвердженого факту, який би доводив існування ризику ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Щодо ризику незаконного впливу на потерпілого та свідків, то захисник зазначає, що і даний ризик є нічим не підтвердженим, оскільки прокурором не додано доказів того, що ОСОБА_8 здійснював тиск на потерпілого чи свідків.

На переконання захисника, ризики продовження вчинення кримінальних правопорушень та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином є гіпотетичним та нічим не підтвердженим.

Захисник наголошує, щокримінальним процесуальним законом передбачено, що для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор повинен кожного разу доводитикрайню необхідність застосування такого запобіжного заходу, посилатися на докази та обґрунтовувати неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, проте, навіть із плином судового розгляду, прокурор продовжує посилатися на застарілі та неактуальні на цей час обставини, без посилання на конкретні докази.

Враховуючи викладене, апелянт вважає, що судом першої інстанції безпідставно задоволено клопотання сторони обвинувачення про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , оскільки доводи сторони обвинувачення, які містяться у клопотанні, є необґрунтованим, а ризики не підтверджені належними та достатніми доказами.

В доповненнях до апеляційної скарги захисник посилається на те, що суд на обґрунтування ризику втечі послався на введення в Україні військового стану, однак, не вказав, яким чином воєнний стан посилює ризик втечі обвинуваченого.

Також захисник вказав про те, що станом на час апеляційного розгляду свідки обвинувачення у справі допитані, і зазначені обставини нівелюють ризик впливу на свідків.

Окремо захисник наголосив, що судом не обґрунтована неможливість застосування до ОСОБА_8 такого запобіжного заходу, як застава.

Згідно з ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, зміни іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції:

- ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою;

- клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог закону судом апеляційної інстанції витребувані копія ухвали про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою та копія клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане прокурором під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши наявні та витребувані матеріали, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що на розгляді Дніпровського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001231 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурором подане клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що досудовим розслідування встановлено, що 21 червня 2023 року приблизно о 23.50 год. ОСОБА_8 разом зі своїми знайомими перебували на технічному балконі шостого поверху будинку АДРЕСА_2 . В цей час обвинувачений помітив з балкону раніше незнайомих його осіб, а саме ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які разом з дітьми проходили по тротуарній доріжці поруч з вищевказаним будинком, та почав світити на них ліхтариком, у зв`язку з чим ОСОБА_10 зробив йому зауваження. Не реагуючи на зауваження та продовжуючи світити ліхтариком в сторону ОСОБА_10 , ОСОБА_8 разом з особою, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, та ОСОБА_13 почали виражатися нецензурною лайкою на адресу ОСОБА_10 , в результаті чого в них виникла обопільна словесна суперечка, під час розвитку якої у ОСОБА_8 та особи, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, виник умисел на заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень групою осіб. Реалізуючи свій злочинний умисел, особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, з відома та згоди ОСОБА_8 з метою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_10 взяв молоток, який знаходився на технічному балконі 6-го поверху вищевказаного будинку, після чого разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_13 вибігли на вулицю, де біля під`їзду вказаного будинку перебували ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .. Опинившись на асфальтованій доріжці, що знаходиться ліворуч від під`їзду будинку АДРЕСА_2 , особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, та ОСОБА_8 , діючи спільно, групою осіб, маючи умисел на заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свої дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, підбігли до нього, після чого особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, завдав кулаками правої та лівої руки не менше трьох ударів по обличчю та не менше двох ударів по тулубу ОСОБА_10 , а ОСОБА_8 завдав кулаками правої та лівої руки не менше трьох ударів по обличчю та не менше двох ударів по тулубу. Продовжуючи свої протиправні дії, особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, та ОСОБА_8 разом повалили ОСОБА_10 на асфальтну доріжку, після чого ОСОБА_8 кулаками правої та лівої руки наніс ОСОБА_10 не менше трьох ударів по голові та тулубу, а особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, наніс йому кулаками правої та лівої руки не менше двох ударів по голові та тулубу. В подальшому особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду, тримаючи у правій руці заздалегідь заготовлений предмет для нанесення тілесних ушкоджень, - молоток, діючи умисно, групою осіб, відповідно до спільного з ОСОБА_8 злочинного умислу, спрямованого на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, наніс ОСОБА_10 три потужні удари молотком по спині та один удар молотком в лобну ділянку обличчя, від яких останній втратив свідомість та внаслідок отриманих тілесних ушкоджень припинив опір.

Прокурор вказує, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, яке підтверджується зібраними у провадженні доказами. Окрім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_8 є громадянином рф, раніше судимий за ч. 1 ст. 286 КК України. Окремо прокурор наголошує, що у даному кримінальному провадженні постановою слідчого від 4 вересня 2023 року був оголошений в розшук. 29 грудня 2023 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. У подальшому запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому був продовжений.

Враховуючи, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, який має значний ступінь суспільної небезпеки і за який, у разі доведення винуватості останнього, передбачено покарання до 10 років позбавлення волі, обвинувачений не має постійного місця роботи або навчання, може здійснювати незаконний вплив на свідків та/або потерпілого з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинений злочин, може переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, прокурор просила продовжити обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали прокурор ОСОБА_14 вказане клопотання підтримав.

Сторона захисту заперечувала щодо задоволення клопотання з огляду на недоведеність обставин, визначених ст. 177, п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК, оскільки дійсність ризиків обумовлюється лише припущеннями прокурора з цього питання, а не доводиться доказами з числа передбачених ст. 84 КПК. Захист вказував, що достатнім запобіжним заходом був би і домашній арешт щодо обвинуваченого.

За результатами розгляду клопотання прокурора судом прийнято рішення про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, без визначення розміру застави.

Колегія суддів враховує, що згідно з положеннями ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст. ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК Українитримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону.

Так, відповідно до вимог ст. 178 КПК України судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , є уродженцем с. Бердакель Грозненського району Республіки Чечня, рф, одружений, на утриманні має доньку 2015 року народження, без місця реєстрації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий Дніпровським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки; має задовільні соціальні зв`язки для особи його віку та статусу; стан здоров`я прийнятний; у цьому провадженні висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, тобто, умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, вчиненому групою осіб.

Також судом враховано, що обвинувальний акт стосовно обвинуваченого перебуває на розгляді в суді.При цьому, з огляду на положення п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, якими передбачено, що обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, судом враховано, що наведеного достатньо для висновку, не вирішуючи питання про доведеність вини під час розгляду клопотань, що підозра відповідає стандарту переконання «обґрунтована підозра».

Окрім того, суд погодився з доводами клопотання про наявність ризиків:

- переховування від суду, з огляду і на фактичну ситуацію в Україні, а саме те, що з 24 лютого 2022 року відповідно до Указу Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні»на території нашої держави введений воєнний стан, який триває по цей час. Суд зауважив, що до обставин ризику втечі безумовно належить військова агресія проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях.

Окремо судом враховано, щокомплексний аналіз суворості можливого покарання має включати не тільки вид і міру санкції, передбаченої КК України, але й інші обставини негативного характеру для особи, яких вона може зазнати не тільки в результаті постановлення обвинувального вироку, але й під час самого розгляду; щообвинувачений обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, за який може бути призначено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років, що в поєднанні з даними про його особу, зокрема, характер, моральні якості, наявні кошти, зв`язки з державою, контакти, на переконання суду, вказують на те, що в сукупності ці обставини дають підстави вважати, що серйозність покарання, в даному випадку, є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти.

Окрім того, суд, з огляду на встановлений КПК Українипорядок отримання показань від свідків у кримінальному провадженні на різних його етапах, та дійшов висновку про наявність ризику незаконного впливу на свідків, який зберігається до отримання показань свідків безпосередньо судом під час розгляду справи по суті. Судом враховано, що не виключена ймовірність того, що обвинувачений, не будучи обмежений у спілкуванні із свідками, яким відомі обставини вчинення злочину, в якому останній обвинувачується, може здійснювати на них вплив шляхом підбурювання, вмовляння, залякування, підкупу, з метою їх спонукання до ненадання в суді показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Судом першої інстанції також визнаний реальним ризик вчинення іншого кримінального правопорушення, котрий слідує з минулого обвинуваченого, який у 2021 році Дніпровським районним судом м. Києва визнавався винуватим за ч. 1 ст. 286 КК України з призначенням покарання у виді штрафу у розмірі чотирьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що на день постановлення вироку становить 68000 (шістдесят вісім тисяч) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Окрім того, ОСОБА_8 не працює, не має постійного джерела доходу, що може спонукати його до вчинення нових злочинів. Судом наведені відомості враховані при оцінці наведеного ризику без прив`язки до обставин, вказаних в ст. 89 КК України, оскільки вирішуване питання не стосується питання покарання, а враховується лише як інформація про особу (факт) через призму її біографії, так само, як і дата, місце, громадянство особи обвинуваченого, та вплив цих відомостей на загальну карту даних про особу в ключі питання ризиків, а тому судом відхилені доводи щодо того, що у відношенні цієї судимості є наявні обставини з числа визначених ст. 89 КК України.

За встановлених обставин суд визнав доведеними обставини, визначені п. 2 ч. 1 ст. 194 КПК України щодо недостатності застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що на даному етапі кримінального провадження лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки та зможе запобігти ризикам, які передбачені статтею 177 КПК, та які були встановлені судом.

Окрім того, з огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, відповідно до яких суд має право не визначати розмір застави, зокрема, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, а в цій ситуації, згідно з сформульованим обвинуваченням, кримінальне правопорушення пов`язане із застосуванням насильства, з урахуванням підстав та обставин, передбачених ст. 177, 178 КПК, суд не знайшов підстав для застосування до обвинуваченого застави, у зв`язку з чим не визначив розмір застави у кримінальному провадженні.

Також судом дійшов висновку, що обраний відносно обвинуваченого запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке йому інкримінується. Стан його здоров`я не перешкоджає перебуванню у місці попереднього ув`язнення.Наявні наведені ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та вважає, що стороною обвинувачення на даний час доведена наявність у кримінальному провадженні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, які продовжують існувати.

Так, з наявних даних встановлено, що питання продовження строку тримання обвинуваченому під вартою вирішено на стадії судового розгляду кримінального провадження, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_8 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_8 набув статусу обвинуваченого, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, дані про його особу, а саме, те, що обвинувачений у даному кримінальному провадженні перебував у розшуку, немає реєстрації, джерел доходу, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду. Окрім того, з огляду на те, що в Україні введений воєнний стан, на даний час продовжується воєнна агресія з боку рф, відсутній контроль за частиною державного кордону у Донецькій, Луганській, Харківський, Запорізькій, Херсонській областях та АР Крим, колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду на будь-якій території з метою уникнути покарання у разі доведеності його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, і наведені обставини у своїй сукупності свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого та спростовують у цій частині доводи апеляційної скарги захисника.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про відсутність ризику впливу на свідків та/або потерпілого, колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від потерпілого, свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин, на думку колегії суддів, ризик впливу на потерпілого та свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків, потерпілого та дослідження їх судом.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, на даний час вказані особи не допитані. З урахуванням стадії судового розгляду та обставин висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, на переконання колегії суддів, на даному етапі суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ризик впливу обвинуваченого на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні на даний час не зменшився.

Окрім того, на переконання колегії суддів, про наявність ризику вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень свідчить сукупність даних про особу обвинуваченого в сукупності з обставинами і характером інкримінованого йому злочину.

З огляду на встановлені під час апеляційного розгляду обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки або домашнього арешту, з урахуванням стадії судового розгляду, на даному етапі судового провадження не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у тому числі за станом здоров`я, сторонами не надано.

Згідно з ч. 4 ст. 183 КПК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

З огляду на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчиненого із застосуванням насильства, наслідками якого є заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, з огляду на встановлені обставини та ризики, які на даний час продовжують існувати, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незастосування до обвинуваченого застави.

Приймаючи до уваги встановлені ризики, які на даний час продовжують існувати, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , дані про його особу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені обставини виключають об`єктивну можливість на даний час застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, а відтак доводи апеляційної скарги є непереконливими.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції навів в оскаржуваній ухвалі мотиви прийнятого рішення та обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого на даний час іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і доводи апеляційної скарги не спростовують такий висновок місцевого суду. За встановлених обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 25 серпня 2025 року, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, до 23 жовтня 2025 року, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОСОБА_4