Справа № 650/6470/25
провадження № 1-кп/650/1004/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року селище Велика Олександрівка

Великоолександрівський районний суд Херсонської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця селища Кирнасівка Тульчинського району Вінницької області, зареєстрованого (за останнім відомим місцем проживання) у АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України,

в с т а н о в и в :

В провадженні Великоолександрівського районного суду Херсонської області перебуває зазначене кримінальне провадження.

На судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою застосованого стосовно обвинуваченого вказавши в обґрунтування, що вказаний строк спливає, а ризики, що стали підставою для обрання даного запобіжного заходу не відпали.

У клопотанні прокурора наведені такі доводи та обґрунтування.

Обґрунтованість обвинувачення, на думку прокурора, підтверджується сукупністю доказів, а саме протоколами допиту свідків, протоколами пред`явлення для впізнання за фотознімками, протоколами огляду статутних документів Інституту та документів щодо призначення ОСОБА_6 на посаду директора, матеріалами огляду мережі Інтернет щодо реєстрації установи за законодавством рф та публікацій про підтримку ним дій держави-агресора, а також іншими матеріалами кримінального провадження.

Прокурор вказує, що 18 липня 2025 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру, його належним чином викликалося до органу досудового розслідування, однак він на виклики не з`являвся, про причини неявки не повідомляв, у зв`язку з чим був оголошений у розшук та щодо нього надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування.

Після затримання ОСОБА_6 слідчим суддею Центрального районного суду м. Миколаєва обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого надалі неодноразово продовжувався, зокрема до 13 грудня 2025 року, при цьому ухвала про продовження строку тримання під вартою від 15 жовтня 2025 року залишена без змін ухвалою Херсонського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року.

Обґрунтовуючи наявність ризиків, прокурор посилається на тяжкість інкримінованого обвинуваченому злочину, який відноситься до категорії особливо тяжких, та зазначає, що за таких обставин існує реальний ризик переховування обвинуваченого від суду, оскільки через суворість можливого покарання він зацікавлений в уникненні кримінальної відповідальності (пункт 1 частини першої статті 177 КПК України).

Крім того, з огляду на те, що ОСОБА_6 обіймав керівну посаду в окупаційній установі, мав стійкі зв`язки з представниками держави-агресора та використовував адміністративний ресурс для впливу на людей, прокурор вказує на наявність ризику незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження з метою зміни їх показань або відмови від дачі свідчень (пункт 3 частини першої статті 177 КПК України).

Прокурор також зазначає, що у ОСОБА_6 зберігається можливість знищити, сховати або спотворити документи та інші відомості, які мають значення для кримінального провадження, у тому числі через тиск на свідків, що перебувають на підконтрольній Україні території, що, на думку прокурора, свідчить про наявність ризику, передбаченого пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України.

Окремо прокурор вказує на ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України або продовження діяльності на користь держави-агресора у прихованих формах, з урахуванням його попередньої активної участі в організації роботи окупаційної установи та наявності сталих контактів з представниками окупаційної влади та військових рф (пункт 5 частини першої статті 177 КПК України).

На підставі наведеного прокурор стверджує, що наявні ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, не зникли та продовжують існувати, а запобігти їм шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, неможливо.

У зв`язку з цим прокурор посилається на положення частини шостої статті 176, частини четвертої статті 183, статті 315 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану щодо осіб, обвинувачених, зокрема, за статтею 111-2 КК України, за наявності ризиків, визначених статтею 177 КПК України, застосовується запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд має право не визначати розмір застави, та просить продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 строком на 60 діб без визначення розміру застави.

На судовому засіданні захисник заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою та просив застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із триманням під вартою, або визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Захисник звернув увагу суду на те, що обвинувачений не є особою, яка вчиняла насильницькі дії, а сам по собі характер інкримінованого кримінального правопорушення не може слугувати автоматичною підставою для його ізоляції від суспільства.

Захисник зазначив, що прокурор, обґрунтовуючи клопотання, посилається на ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, однак, на переконання сторони захисту, такі ризики не були підтверджені конкретними фактичними обставинами та обґрунтовувалися виключно тяжкістю інкримінованого діяння.

Окремо захисник акцентував увагу на питанні набуття обвинуваченим процесуального статусу. Захисник зазначив, що обвинувачений, перебуваючи на тимчасово окупованій території, фактично не отримував повідомлення про підозру, у зв`язку з чим сторона захисту ставить під сумнів законність подальших процесуальних рішень і дій, які ґрунтувалися на такому повідомленні.

Захисник пояснив, що виклики та повідомлення, які здійснювалися шляхом публікацій, не могли бути реально доведені до відома обвинуваченого з огляду на умови його перебування на тимчасово окупованій території. На думку сторони захисту, сам факт публікації в офіційних джерелах не свідчив про фактичне отримання інформації обвинуваченим та не доводив можливість його явки до органу досудового розслідування.

Захисник також послався на доводи щодо строків досудового розслідування. Він зазначив, що відомості до ЄРДР у цьому кримінальному провадженні внесено 10 липня 2022 року, і на той час діяла редакція статті 219 КПК України, яка, на переконання сторони захисту, встановлювала граничний строк досудового розслідування 18 місяців.

Захисник вказав, що зазначений строк, у разі його обчислення з 10 липня 2022 року, сплив 10 січня 2024 року. При цьому він наголосив, що зміни до статті 219 КПК України, які набрали чинності з 01 січня 2024 року, не мають зворотної дії у часі та не підлягають застосуванню до цього кримінального провадження.

У зв`язку з цим захисник висловив позицію, що після спливу граничного строку досудового розслідування подальші процесуальні дії, у тому числі повідомлення про підозру, оголошення у розшук, здійснення спеціального досудового розслідування та інші процесуальні рішення, є незаконними, а саме кримінальне провадження, на його переконання, підлягає закриттю.

Крім того, захисник звернув увагу суду на наявність суперечностей між первинними матеріалами, на підставі яких відомості внесено до ЄРДР, та обставинами, викладеними в обвинувальному акті. Захисник зазначив, що такі розбіжності, зокрема щодо часу та характеру подій на території установи, ставлять під сумнів послідовність і логіку обвинувачення.

Захисник також наголосив, що правильність правової кваліфікації інкримінованих дій безпосередньо впливає на вирішення питання щодо застосування запобіжного заходу, оскільки визначає межі санкції та доцільність застосування найсуворішого запобіжного заходу.

Щодо ризику переховування захисник зазначив, що прокурор не довів наявність такого ризику. Обвинувачений не був екстрадований або примусово доставлений, а з`явився сам, і ці обставини, на його переконання, свідчать про відсутність наміру ухилятися від правосуддя.

Захисник також послався на наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, зокрема родини, дитини та місця проживання у місті Миколаєві, що, на переконання сторони захисту, зменшує ризики та дозволяє забезпечити належну процесуальну поведінку без застосування тримання під вартою.

Захисник підкреслив, що у разі застосування альтернативного запобіжного заходу суд має можливість покласти на обвинуваченого процесуальні обов`язки, передбачені статтею 194 КПК України, як ефективний механізм запобігання можливим ризикам.

Окремо захисник порушив питання щодо стану здоров`я обвинуваченого. Він зазначив, що обвинувачений має тяжкі захворювання серцево-судинної системи, перенесені інфаркти та встановлені стенти, а умови слідчого ізолятора не забезпечують можливості повноцінного обстеження та лікування.

Захисник наголосив, що відсутність належної та своєчасної медичної допомоги може призвести до істотного погіршення стану здоров`я обвинуваченого та створює загрозу тяжких наслідків, що, на його переконання, має бути враховано судом.

Захисник також послався на практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої сама по собі тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною підставою для застосування чи продовження тримання під вартою, а наявність і актуальність ризиків має бути доведена належними аргументами.

На судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 заперечив проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, оскільки вважає інкриміноване йому обвинувачення необґрунтованим та незаконним, своєї вини не визнає.

Обвинувачений зазначив, що все життя був законослухняною особою, обіймав керівні посади в органах державної влади, має науковий ступінь та державні відзнаки, що, на його переконання, свідчить про відсутність у нього наміру шкодити державі Україна. Він вказав, що не працював на окупаційну владу, не отримував від неї заробітної плати, а тому вважає безпідставними посилання сторони обвинувачення на нібито виконання ним функцій в інтересах держави-агресора. У зв`язку з цим обвинувачений наголосив на відсутності в матеріалах провадження первинних документів, які б підтверджували факт його працевлаштування, отримання заробітної плати чи виконання будь-яких посадових обов`язків на окупаційній території, та вказав на суперечності у показаннях свідків щодо його ролі та дій.

Обвинувачений звернув увагу суду на те, що частина свідків, показання яких покладено в основу обвинувачення, тривалий час працювали на окупаційних структурах, отримували заробітну плату, виїхали з окупованої території не одразу, а через значний проміжок часу, при цьому між окремими свідками та обвинуваченим існував особистий конфлікт. На його думку, це свідчить про заангажованість таких свідків та ставить під сумнів правдивість їхніх показань. Він також наголосив на наявних, на його переконання, розбіжностях між рапортом, покладеним в основу внесення відомостей до ЄРДР, та фактичними обставинами, викладеними в обвинувальному акті, зокрема щодо часу, місця та характеру інкримінованих дій.

Обвинувачений зазначив, що не переховувався від органів досудового розслідування, а навпаки сам з`являвся до правоохоронних органів, раніше тривалий час давав пояснення працівникам Служби безпеки України, висловлював готовність проходити додаткові перевірки, у тому числі з використанням поліграфа. Він наголосив, що має стійкі соціальні зв`язки в Україні, зокрема сім`ю та неповнолітню дитину, постійне місце проживання, що, на його думку, спростовує ризик переховування від суду.

Обвинувачений окремо зупинився на стані свого здоров`я, зазначивши, що переніс три інфаркти, має встановлені стенти в серці, є особою з інвалідністю, що підтверджувалося відповідними медичними документами до початку повномасштабного вторгнення. Він вказав, що в умовах слідчого ізолятора відсутні необхідні умови для проведення повноцінних обстежень та надання спеціалізованої кардіологічної допомоги, а несвоєчасне надання такої допомоги може призвести до різкого погіршення стану здоров`я та навіть до летальних наслідків. На цій підставі обвинувачений вважає, що подальше тримання його під вартою є надмірним та таким, що не відповідає його реальному стану здоров`я.

Посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, обвинувачений наголосив, що сама по собі тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення не може бути єдиною та достатньою підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На його переконання, прокурор не навів конкретних фактичних даних, які б свідчили про існування реальних ризиків його переховування, незаконного впливу на свідків чи знищення доказів, обмежившись лише формальним відтворенням положень закону.

Обвинувачений також висловив думку, що кримінальне переслідування має політичне підґрунтя, пов`язане з його попередньою службовою діяльністю та публічною позицією. Він вказав, що готовий постати перед судом, давати показання, надавати документи та заявляти клопотання, у тому числі про проведення додаткових експертних досліджень, зокрема медичних та психіатричних, з метою повного та об`єктивного з`ясування обставин.

Відповідно до частини третьої статті 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Отже, розгляд цього питання має відбуватися за нормами глави 18 КПК України з обґрунтуванням наявності ризиків у кримінальному провадженні та необхідності подальшого застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

За змістом частини першої статті 197 КПК України строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Відповідно до обвинувального акта у кримінальному проваджені вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України, санкція якої передбачає відповідальність у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, і яка відповідно до статті 183 КПК України передбачає можливість застосування до обвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 серпня 2025 року встановлено, що стосовно обвинуваченого застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком до 18 вересня 2025 року, без права внесення застави, який ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2025 року продовжено до 18 жовтня 2025 року.

15 жовтня 2025 року ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 без визначення розміру застави на 60 діб до 13 грудня 2025 року включно, оскільки суд, з урахуванням положень частини третьої статті 315, частини першої статті 197, статей 176-178, 183 КПК України та характеру інкримінованого особливо тяжкого злочину проти основ національної безпеки України, дійшов висновку, що ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, не зменшилися і не припинили існувати, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить їх нейтралізації.

Ухвалу суду першої інстанції від 15 жовтня 2025 року було оскаржено захисником до Херсонського апеляційного суду, однак ухвалою від 18 листопада 2025 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки апеляційний суд визнав, що суд першої інстанції дотримався вимог статей 331, 176-178, 183, 193-194, 196, 422-1 КПК України, належним чином у сукупності оцінив обставини, передбачені статтею 178 КПК України, та обґрунтовано дійшов висновку про наявність і актуальність ризиків, передбачених пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, які не зменшилися і виправдовують подальше тримання під вартою, при цьому доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувачення і оцінки доказів не підлягають перевірці на цій стадії, посилання на стан здоров`я не підтверджували неможливість тримання під вартою, а застосування більш м`якого запобіжного заходу не здатне запобігти встановленим ризикам; крім того, апеляційний суд врахував імператив частини шостої статті 176 КПК України щодо застосування виключно тримання під вартою за таких умов і дійшов висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, ухваленого без істотних порушень кримінального процесуального закону.

Повторно надаючи оцінку ризикам, які слугували підставою для застосування та подальшого продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу в межах заявленого клопотання прокурора, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені ризики не зменшилися, продовжують зберігати свою актуальність та є підставами для продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що наявність даних ризиків в сукупності з іншими наведеними обставинами, свідчить про наявність підстав для продовження щодо обвинуваченого вищевказаного запобіжного заходу з метою запобігання зазначеним ризикам.

При вирішенні даного питання суд також враховує положення частини шостої статті 176 КПК України, відповідно до яких під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України, тобто тримання під вартою.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого судом не встановлено та сторонами не доведено.

Доказів існування будь-яких обставин, що виникли після ухвалення рішення про застосування запобіжного заходу та його продовження, та які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченого, стороною захисту суду також не надано, тому підстави для не застосування вказаного запобіжного заходу відсутні.

Суд ураховує, що за змістом обвинувального акта ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого частиною першою статті 111-2 КК України, який, за версією обвинувачення, полягав у добровільному зайнятті ним керівної посади в окупаційно створеній установі, організації її діяльності за законодавством рф, використанні адміністративного ресурсу та впливі на працівників установи, зокрема шляхом проведення зборів трудового колективу, висунення вимог щодо працевлаштування за нормами держави-агресора та реагування на відмову працівників. Наведені обставини, за твердженням прокурора, підтверджуються сукупністю доказів, зокрема протоколами допиту свідків, протоколами впізнання за фотознімками, протоколами огляду документів та матеріалами огляду мережі Інтернет щодо перереєстрації відповідної установи за законодавством рф та публікацій про підтримку ним дій держави-агресора.

Ризик, передбачений пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України (переховування від суду).

Оцінюючи ризик переховування, суд виходить з того, що він підтверджується не лише тяжкістю інкримінованого діяння та суворістю можливого покарання, а й поведінкою обвинуваченого на стадії досудового розслідування. З матеріалів, на які посилається прокурор, вбачається, що після повідомлення ОСОБА_6 про підозру 18 липня 2025 року виклики до органу досудового розслідування здійснювалися у встановленому КПК України порядку, зокрема шляхом публікацій в офіційних джерелах, однак обвинувачений на виклики не з`являвся, причин неявки не повідомляв, у зв`язку з чим його було оголошено у розшук та надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування. Такі обставини у сукупності свідчать, що до моменту затримання обвинувачений фактично ухилявся від участі у кримінальному провадженні, а тому ризик його переховування від суду у разі звільнення з-під варти не є припущенням, а ґрунтується на конкретних даних про попередню процесуальну поведінку.

Крім того, суд ураховує, що характер інкримінованого кримінального правопорушення, за версією обвинувачення, пов`язаний із взаємодією обвинуваченого з окупаційною адміністрацією та функціонуванням установи за законодавством рф, що саме по собі вказує на наявність у нього сталих контактів та потенційних можливостей для організації поведінки, спрямованої на уникнення судового розгляду. У поєднанні з тяжкістю санкції частини першої статті 111-2 КК України ці дані свідчать про актуальність ризику, визначеного пунктом 1 частини першої статті 177 КПК України.

Ризик, передбачений пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України (знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення).

Суд ураховує, що за версією обвинувачення ОСОБА_6 виконував керівні функції в окупаційно створеній установі, організовував її діяльність, здійснював кадрові заходи, добір персоналу та ініціював перереєстраційні дії. Отже, характер інкримінованих дій передбачає обіг документів, розпорядчих актів, кадрових та організаційних матеріалів, а також відомостей про перереєстрацію та взаємодію з представниками окупаційної адміністрації. За таких умов, перебуваючи на свободі, обвинувачений потенційно може впливати на долю документів та відомостей, які мають значення для кримінального провадження, у тому числі через комунікацію з особами, які перебували або перебувають у відповідному середовищі, а також через використання особистих контактів і зв`язків.

Також суд бере до уваги, що прокурор посилається на наявність у обвинуваченого можливостей перешкоджати кримінальному провадженню шляхом тиску на свідків, що може мати наслідком як зміну показань, так і приховування або спотворення інформації, яка має доказове значення. З огляду на процесуальну стадію підготовчого судового засідання та необхідність забезпечення повноцінного судового розгляду з дослідженням доказів, суд дійшов висновку, що ризик, передбачений пунктом 2 частини першої статті 177 КПК України, не втратив актуальності.

Суд також ураховує доводи прокурора про те, що обвинувачений, за версією обвинувачення, обіймав керівну посаду в установі, створеній окупаційною адміністрацією, мав управлінські повноваження, використовував адміністративний ресурс та здійснював вплив на працівників установи, у тому числі шляхом проведення зборів трудового колективу, висування вимог щодо працевлаштування, попереджень про можливе відсторонення від роботи у разі відмови. Такі обставини, які складають зміст інкримінованого діяння, свідчать про наявність у обвинуваченого навичок та можливостей впливу на людей, а також про його обізнаність із колом осіб, які можуть бути допитані як свідки.

Крім того, у клопотанні прокурора зазначено, що обґрунтованість обвинувачення підтверджується, зокрема, показаннями свідків та результатами впізнання, тобто доказова база значною мірою пов`язана з особистими показаннями конкретних осіб. За таких умов будь-який незаконний вплив на свідків може безпосередньо вплинути на повноту, послідовність та достовірність доказів, які підлягатимуть безпосередньому дослідженню судом. Отже, ризик, визначений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України, є реальним та зберігає актуальність.

Ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України (вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінального правопорушення, у якому особа обвинувачується).

Оцінюючи ризик, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, суд виходить з того, що за змістом обвинувального акта та доводів прокурора інкриміновані дії обвинуваченого пов`язані з наданням допомоги державі-агресору у проведенні підривної діяльності проти України, зокрема через організацію функціонування установи за законодавством рф та взаємодію з окупаційною адміністрацією. За твердженням прокурора, обвинувачений мав сталі контакти з представниками окупаційної влади та військових рф. У разі звільнення з-під варти зберігається ймовірність того, що обвинувачений може використати наявні контакти та напрацьовані механізми взаємодії для продовження відповідної діяльності у прихованих формах або вчинення іншого кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України.

Суд також ураховує, що характер інкримінованого діяння не зводиться до одноразової події, а, за версією обвинувачення, охоплював організаційні та управлінські дії протягом певного періоду, що саме по собі свідчить про стійкість відповідної поведінки та можливість її продовження за наявності доступу до зовнішніх контактів і ресурсів. За таких обставин ризик, визначений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України, суд вважає підтвердженим конкретними фактичними даними та таким, що не втратив актуальності.

Узагальнюючи наведене, суд дійшов висновку, що ризики, передбачені пунктами 1, 2, 3, 5 частини першої статті 177 КПК України, підтверджуються фактичними обставинами, викладеними у клопотанні прокурора, та кореспондують змісту обвинувального акта, а тому на цій стадії кримінального провадження залишаються актуальними.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо необґрунтованості обвинувального акта, ненабуття обвинуваченим процесуального статусу підозрюваного, наявності підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку зі спливом строків досудового розслідування, а отже несвоєчасним зверненням до суду з обвинувальним актом, колегія суддів зазначає, що зазначені доводи входять до предмета судового розгляду та підлягають перевірці судом під час розгляду кримінального провадження по суті.

Тобто, наведені доводи не перебувають у безпосередньому зв`язку з оцінкою ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, та не мають істотного значення для визначення ступеня їх вираженості на цій стадії кримінального провадження.

Саме для перевірки та встановлення обставин, на які посилається сторона захисту, суд насамперед і зобов`язаний забезпечити належне та безперешкодне здійснення судового розгляду.

Забезпечення такого розгляду, відповідно до вимог статті 177 КПК України, передбачає усунення ризиків, які можуть перешкодити здійсненню кримінального провадження, зокрема ризику ухилення обвинуваченого від явки до суду, ризику незаконного впливу на свідків та інших учасників кримінального провадження, ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а також ризику вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження кримінально протиправної діяльності.

За таких обставин доводи сторони захисту, спрямовані на заперечення обґрунтованості обвинувачення та законності досудового розслідування, самі по собі не усувають і не зменшують встановлених судом ризиків, а тому не впливають на висновок колегії суддів щодо необхідності подальшого застосування вказаного запобіжного заходу з метою гарантування можливості розгляду справи по суті.

Також захисник зазначив, що сама по собі тяжкість покарання за кримінальне правопорушення, яке інкримінується обвинуваченому, не може бути самостійною підставою для застосування чи продовження найсуворішого запобіжного заходу. Оцінюючи зазначений довід, колегія суддів виходить з того, що у даному випадку тримання під вартою застосовується не виключно з огляду на тяжкість інкримінованого кримінального правопорушення, а з урахуванням сукупності встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

Судом встановлено наявність кількох ризиків, які за своїм характером перебувають у взаємозв`язку, у певних аспектах можуть взаємно підсилювати один одного.

За таких обставин, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наявності сукупності ризиків, які мають достатньо виражений ступінь та зберігають свою актуальність на цій стадії кримінального провадження, що унеможливлює їх ефективне усуненн шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Щодо доводів захисника про те, що з плином часу будь-який ризик зменшується та у кожному випадку підлягає повторному доведенню його актуальності, колегія суддів зазначає, що під час розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою суд дійсно зобов`язаний оцінити, чи не втратили раніше встановлені ризики своєї актуальності або чи не зменшився істотно ступінь їх вираженості.

Разом з тим у даному кримінальному провадженні судом не встановлено, що з моменту попереднього продовження запобіжного заходу наявні ризики істотно зменшилися, втратили свою актуальність, стали неспівмірними меті запобіжного заходу або такими, що можуть бути усунуті шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу. Навпаки, з урахуванням характеру інкримінованого кримінального правопорушення, обсягу та змісту доказів, стадії судового провадження, а також обставин, які стали підставою для попередніх рішень суду, встановлені ризики зберігають реальний характер і на даний час не зменшились.

Колегія суддів також враховує, що сам по собі плин часу, без наявності нових обставин, які б свідчили про зміну поведінки обвинуваченого або усунення причин, що зумовили застосування запобіжного заходу, не може розглядатися як достатня підстава для висновку про втрату ризиками актуальності. За таких умов доводи сторони захисту щодо автоматичного зменшення ризиків з перебігом часу не спростовують необхідності подальшого застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Також, захисник та обвинувачений послалися на наявність у останнього тяжких захворювань серцево-судинної системи, перенесені інфаркти та наявність встановлених стентів, стверджуючи, що подальше тримання під вартою може негативно вплинути на його стан та становити загрозу життю.

Оцінюючи наведені доводи, колегія суддів виходить з положень статті 178 КПК України, відповідно до яких при вирішенні питання про застосування чи продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний враховувати, зокрема, вік та стан здоров`я обвинуваченого поряд з іншими обставинами. Разом з тим зазначена норма не встановлює автоматичної заборони на застосування чи продовження тримання під вартою з огляду лише на наявність у особи захворювань, а передбачає їх оцінку у сукупності з іншими даними та встановленими ризиками.

Колегія суддів також ураховує положення статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення», відповідно до яких особам, взятим під варту, гарантується надання медичної допомоги, проведення необхідних обстежень та лікування, а у разі потреби - направлення до закладів охорони здоров`я. Отже, сам по собі факт перебування особи під вартою не означає позбавлення її права на медичну допомогу та не свідчить про неможливість лікування.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Коваль проти України», стаття 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не покладає на державу загального обов`язку звільняти особу з-під варти з підстав стану здоров`я. Водночас держава зобов`язана забезпечити належний рівень медичної допомоги особам, які утримуються під вартою, а питання зміни запобіжного заходу може постати лише за умови доведеності того, що необхідне лікування не може бути забезпечене в умовах тримання під вартою або що подальше тримання створює реальну загрозу життю чи здоров`ю особи.

У даному кримінальному провадженні сторона захисту не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що стан здоров`я обвинуваченого є несумісним із триманням під вартою, що він потребує невідкладного або спеціалізованого лікування, яке неможливо забезпечити в умовах слідчого ізолятора, або що існує реальна загроза його життю у разі подальшого тримання під вартою. Посилання на стан здоров`я мають загальний характер та не підтверджені відповідними медичними документами.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що обвинувачений, посилаючись у судовому засіданні на погіршення стану здоров`я та необхідність медичної допомоги, не повідомив і матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що він звертався до адміністрації установи попереднього ув`язнення із заявами чи скаргами щодо необхідності проведення медичного обстеження, лікування або надання спеціалізованої медичної допомоги. Так само обвинувачений не звертався до прокурора із скаргами про порушення його права на належну медичну допомогу чи неналежні умови тримання під вартою.

За відсутності таких звернень та скарг, а також будь-яких відомостей про відмову адміністрації слідчого ізолятора у наданні медичної допомоги, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що обвинувачений фактично був позбавлений можливості реалізувати своє право на медичну допомогу або що держава не забезпечує виконання покладених на неї обов`язків у цій частині. Така поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність об`єктивно підтверджених перешкод для отримання медичної допомоги в умовах тримання під вартою та не підтверджує доводів сторони захисту про несумісність стану здоров`я з подальшим застосуванням запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи сторони захисту та обвинуваченого про стан здоров`я, з урахуванням вимог статті 178 КПК України, положень статті 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» та практики Європейського суду з прав людини, не спростовують наявності та актуальності встановлених судом ризиків і не є підставою для зміни або скасування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Що стосується можливості обрання альтернативного запобіжного заходу у виді застави, колегія суддів зазначає, що це питання неодноразово було предметом судового розгляду як слідчими суддями, так і судом першої інстанції, а також колегією суддів апеляційного суду. За результатами такого розгляду обставин, які б свідчили про наявність підстав для застосування застави як альтернативного запобіжного заходу, судами встановлено не було.

Колегія суддів також не встановила у даному судовому засіданні будь-яких нових або додаткових обставин, які б свідчили про зміну характеру чи ступеня встановлених ризиків або про можливість їх належного усунення шляхом застосування запобіжного заходу у виді застави. Доводи сторони захисту не містять належного обґрунтування того, що застосування застави на цій стадії кримінального провадження здатне забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти встановленим судом ризикам.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для застосування альтернативного запобіжного заходу у виді застави під час вирішення питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

З огляду на наведене, оцінивши у сукупності всі обставини, з метою запобігти спробам обвинуваченого перешкодити інтересам правосуддя, колегія суддів вважає доцільним, з урахуванням принципу правової визначеності, продовжити дію застосованого щодо обвинуваченого запобіжного заходу в межах строку визначеного законом.

Керуючись вищенаведеними положеннями КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 діб, тобто до 08 лютого 2026 року, включно, без застосування застави.

Ухвала підлягає негайному виконанню, однак, може бути оскаржена до Херсонського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, відповідно до пункту 1-1 частини другої статті 395 КПК України, в частині обраного запобіжного заходу.

Повний текст ухвали складений 16 грудня 2025 року.

Суддя __________________ ОСОБА_1

Суддя __________________ ОСОБА_3

Суддя __________________ ОСОБА_2