Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/644/25 Головуючий у суді І-ї інстанції >
Справа № 386/1779/24 Доповідач в колегії апеляційного суду
Категорія 336 (73) Д ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.12.2025 року м. Кропивницький

Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Кропивницькому кримінальне провадження № 0000378 від 02.09.2024 року стосовно ОСОБА_7 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 на вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2025 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Голованівськ Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого, одруженого, маючого на утриманні двоє малолітніх дітей, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-09 травня 2024 року Вільшанським районним судом Кіровоградської області за ч.1 ст.263 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

визнано винуватим та засуджено за ст. 336 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, ОСОБА_7 за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання покарань, до покарання призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Вільшанським районним судом Кіровоградської області від 09.05.2024 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання в межах санкції статті.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає про те, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання у повній мірі не врахував те, що останній вину визнав частково, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, а тому вважає, що її підзахисному можливо призначити менш суворе покарання в межах санкції ст. 336 КК України.

Окрім того захисник вважає, що ОСОБА_9 на момент ухвалення вироку фактично відбув покарання за попереднім вироком, у зв`язку з чим на її думку можливо призначити покарання із застосуванням вимог ст.71 КК України приєднавши мінімальну невідбуту частину покарання.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання, вказуючи про те, що судом при призначенні покарання не взято до уваги його характеризуючі дані, а саме те, що він за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працював до затримання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Окрім того, вважає, що покарання за вироком Вільшанського районного суду Кіровоградської області станом на день ухвалення вироку він відбув, а тому остаточне покарання не може бути призначено за сукупністю вироків.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, за таких обставин.

Так, згідно статті 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України № 65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», з 24.02.2022 на території України оголошено загальну мобілізацію у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань.

Указами Президента України строк проведення загальної мобілізації неодноразово продовжувався, зокрема наразі Указом Президента України «Про продовження строку проведення загальної мобілізації» №469/2024 року від 12.08.2024 року, затвердженого Законом №3891-ІХ від 12.08.2024 року, строк проведення загальної мобілізації продовжено з 12.08.2024 року на 90 діб, тобто до 09.11.2024 року.

У відповідності до ч.3 ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитись до військової частини, або збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах.

Згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 10.07.2024 року №15/216б солдат запасу ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнаний здоровим та придатним до проходження військової служби.

11.07.2024 року ОСОБА_7 , будучи визнаний придатним до проходження військової служби, перебуваючи в ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 , отримав від працівників зазначеного центру повістку, в якій зазначено про необхідність прибуття о 08:00 год. 23.07.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за вищевказаною адресою, для подальшого направлення до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією.

За отримання вказаної повістки ОСОБА_7 надав розписку та належним чином у встановленому законом порядку повідомлений працівниками ІНФОРМАЦІЯ_4 про правові засади призову на військову службу під час мобілізації та правові наслідки неявки у виді кримінальної відповідальності.

Однак, ОСОБА_7 у вказаний у повістці час та дату, а саме о 08:00 год. 23.07.2024 року не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , без зазначення поважних причин своєї неявки.

Продовжуючи свій злочинний умисний намір, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_7 , будучи визнаний придатним до проходження військової служби, вдруге отримавши 10.08.2024 від працівника ІНФОРМАЦІЯ_4 повістку для прибуття 12.08.2024 о 07:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , для подальшого направлення до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією, одразу висловив свою відмову від прибуття та проходження військової служби. В подальшому ОСОБА_7 у вказаний у повістці час і дату, а саме о 07:00 год. 12.08.2024 не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , без зазначення поважних причин своєї неявки.

Продовжуючи свій злочинний умисний намір, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_7 , будучи визнаний придатним до проходження військової служби, втретє 08.10.2024 року, під час вручення йому повістки від працівника ІНФОРМАЦІЯ_4 повістки для прибуття 09.10.2024 року о 09:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , для подальшого направлення до військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України для проходження військової служби за мобілізацією, від прийняття повістки відмовився, аргументуючи це небажанням проходити військову службу.

Таким чином, ОСОБА_7 , будучи придатним до військової служби, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, достовірно знаючи про введення на всій території України із 24.02.2022 року воєнного стану, проведення на території України загальної мобілізації та про обов`язок з`явитися о 08:00 год. 23.07.2024 року, вдруге о 07:00 год. 12.08.2024 року та втретє о 09:00 год. 09.10.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , для подальшого направлення до місця несення військової служби в Збройних силах України, не маючи передбачених ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» підстав для відстрочки від призову, та даних, які б вказували на його непридатність для несення військової служби, у порушення вимог ст.65 Конституцій України, ст.ст.1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу України», ст.22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 року № 69/2022, у зазначені дату та час до місця виклику, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , о 08:00 год. 23.07.2024 року та о 07:00 год 12.08.2024 року не з`явився, не маючи на те поважних причин, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Заслухавши доповідача, в дебатах обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які підтримали апеляційні скарги і просили суд їх задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти їх задоволення, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, дотримуючись меж перегляду судових рішень, визначених ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 задоволенню не підлягають за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період в апеляційних скаргах захисником та обвинуваченим не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України.

Відповідно до статей 17, 65 Конституції України захист держави і забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. Захист вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Такі положення основного закону дублюються в ст. 1 Закону України №2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» - захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом).

Відповідно до ст. 2 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів, тощо.

Пункт 9 статті 14 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» покладає на районні (міські) комісії з питань приписки обов`язки по взяттю на військовий облік військовозобов`язаних громадян, яких, зокрема, раніше було засуджено до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання .

Згідно з пунктом 10 статті 14 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» за результатами медичного огляду громадянин України може бути взятий на військовий облік, незважаючи на те, що він раніше був засуджений до позбавлення волі, обмеження волі, арешту чи виправних робіт за вчинення кримінального проступку, нетяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання.

Приписами пункту 6 частини 6 статті 37 Закону «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Однак, законом від 11 квітня 2024 року № 3633-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку», який набрав чинності 18 травня 2024 року, до закону України № 2233-ХІІ «Про військовий обов`язок та військову службу» внесені зміни, а саме статтю 37 викладено в новій редакції.

Так, згідно ч.6 ст.37 ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» виключенню з військового обліку у відповідних ТЦК та СП підлягають громадяни України, які: 1) померли, або визнані у встановленому порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі.

Отже підстава «громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого чи особливо тяжкого злочину» була виключена з переліку таких, згідно з якими відбувалось виключення з військового обліку.

Відповідно до ч.4 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період можуть бути призвані засуджені особи, які звільнені від відбування покарання з випробуванням, крім тих, які засуджені за вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, засуджені за вчинення умисного вбивства двох або більше осіб, або вчиненого з особливою жорстокістю, або поєднаного із зґвалтуванням або сексуальним насильством, або особливо тяжких корупційних кримінальних правопорушень чи засуджені за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 152-156-1, 258-258-6, частиною четвертою статті 286-1, статтею 348 Кримінального кодексу України, а також засуджені службові особи, які згідно з підпунктом 1 пункту 3 примітки до статті 368 Кримінального кодексу України займали особливо відповідальне становище.

Згідно з пунктом 4 статті 12 Кримінального кодексу, нетяжким злочином є діяння, за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше 10 тис. неоподаткованих мінімумів доходів громадян або позбавлення волі не строк не більше 5 років.

Стаття 336 (ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період) Кримінального кодексу, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років.

Відтак, ухилення від призову на військову службу під час мобілізації вважається нетяжким злочином.

Аналізуючи вище наведене суд дійшов висновку що якщо громадянин був раніше засуджений до позбавлення волі за вчинення тяжкого злочину, у тому числі із звільненням від відбування покарання, і перебуває у військовому запасі і не є заброньованим в установленому порядку на період мобілізації, то такий громадянин підлягає призову на військову службу під час мобілізації.

Оцінивши наведені докази в їхній сукупності, колегія суддів вважає винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 доведеною та кваліфікує його дії за ст.336 КК України, як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжких, особу ОСОБА_7 , який раніше судимий, кримінальне правопорушення вчинив в період іспитового строку, на диспансерному обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують ОСОБА_7 покарання судом не встановлено.

Підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.ст. 69,75 КК України, суд не знайшов і дійшов до висновку про те, що під час судового розгляду не встановлено обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

На спростування доводів адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 щодо призначення останньому надто суворого та несправедливого покарання, колегія суддів відмічає, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання - є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Значення заходу примусу для досягнення його мети визначається, зокрема, його суворістю, при цьому, захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.

У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу і об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

До критеріїв, які мають стати основою визначення покарання, співрозмірного зі злочином, слід віднести також суспільну небезпечність вчинюваного обвинуваченим злочину, адже Конституція України та закони України покликані охороняти не лише конкретного громадянина, а й суспільство в цілому, в той час, як людина, її життя та здоров`я є найвищою соціальною цінністю.

Відтак, належна кримінально-правова охорона життя людини є важливим завданням держави, успішне виконання якого значною мірою залежить від правильного застосування кримінального закону до особи, яка вчинила злочини проти життя та здоров`я особи, та повинна нести справедливе покарання.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» регламентовано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Абзацом 2 п. 2 вищевказаної постанови визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

В даному випадку, фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 раніше судимий, на шлях виправлення не став, через короткий проміжок часу вчинив новий злочин, в період відбування покарання за попереднім вироком Вільшанського районного суду Кіровоградської області, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції вину визнав частково, зазначаючи, що по стану здоров`я не є придатним до військової служби, оскільки має безліч хронічних захворювань, які на його думку є підставами для не проходження військової служби.

Те, що у судовому засіданні він частково визнав вину, щиро не розкаявся у вчиненому, не може слугувати пом`якшуючою обставиною, оскільки щире каяття передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями. Проте обвинувачений ОСОБА_7 не вжив жодних дій щодо усунення вчиненого. Факти щирого каяття особи у вчиненні злочину та активне сприяння розкриттю злочину повинні знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що ОСОБА_7 не визнав усіх обставин кримінального правопорушення, зокрема вини в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, вказуючи на те, що він не підлягає мобілізації за станом здоров`я, має ряд хронічних захворювань, а тому вважає, що є інші громадяни, які проходять спеціальну підготовку та повинні бути мобілізовані, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Тому, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичних обставин справи, наслідків та суспільної небезпечності, вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, створюючи загрозу для безпеки держави у сфері оборони, а також його особи, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, а також ставлення самого ОСОБА_7 до вчиненого кримінального правопорушення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_7 , як особа представляє суспільну небезпеку для оточуючих, а тому його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах реальної ізоляції від суспільства.

З огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення в період відбування покарання, призначеного вироком Вільшанським районним судом Кіровоградської області від 09 травня 2024 року, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання із застосуванням ст.71 КК України у виді 5 років позбавлення волі, є достатнім та справедливим, відповідає цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Стосоно доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про відбуття покарання за попереднім вироком на момент ухвалення даного вироку, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 1 статті 89 Кримінального кодексу, такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені відповідно до статті 75 (звільнення від відбування покарання з випробуванням) Кодексу, якщо протягом іспитового строку вони не вчинять нового кримінального правопорушення і якщо протягом зазначеного строку рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням не буде скасоване.

Так із досліджених судом доказів вбачається, що вироком суду від 09.05.2024 року ОСОБА_7 за вчинення ним кримінального правопорушення засуджено за ч.1 ст. 263 КК України до покарання - 3 роки позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком 1 рік. Вирок набрав законної сили та його приведено до виконання. Рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбуття вказаного покарання , відсутнє.

Таким чином, доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та адвоката ОСОБА_8 про те, що суд при призначенні покарання, не достатньо врахував особу ОСОБА_7 , який за місцем проживання характеризується позитивно, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, є необґрунтованими і по суті спростовуються змістом оскаржуваного вироку, а тому колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, підстав для зміни вироку в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 04 серпня 2025 року в кримінальному провадженні № 0000378 від 02.09.2024 року стосовно ОСОБА_7 за ст. 336 КК України без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, у той же строк з дня її вручення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4