ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 733/921/23

провадження № 51-4581км24

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000277 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Васищева, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останнього разу вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року за ч. 3 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі - КК) на 8 років позбавлення волі без конфіскації майна, який ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року змінено, пом`якшено ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2024 року ОСОБА_6 засуджено зач. 4 ст. 358 КК на 2 роки обмеження волі.

2. На підставі ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року, з урахуванням ухвали Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року, та із застосуванням положень ст. 72 КК, за сукупністю вироків, призначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і 2 місяці.

3. Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

5. Згідно з вироком ОСОБА_6 засуджено за те, що він 12 червня 2023 року близько 12:02, перебуваючи у м. Ічні по вул. Воскресінській, 26 Прилуцького району Чернігівської області, будучи учасником дорожнього руху як водій автомобіля марки «ВАЗ 217030», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час складання щодо нього постанови та протоколу про адміністративні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 122, ч. 5 ст. 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, надав для перевірки працівникам поліції раніше придбане в квітні місяці 2023 року у невстановленої досудовим розслідуванням особи завідомо підроблене для нього посвідчення водія серії НОМЕР_2 із його особистими анкетними даними та фотокарткою, яке за способом виготовлення та елементами захисту не відповідає зразку бланку посвідчення, що перебуває в офіційному обігу, і таким чином використав його.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

7. У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначеного йому покарання, обрати йому за ч. 4 ст. 358 КК покарання, не пов`язане з позбавленням волі, а попередній вирок щодо нього виконувати самостійно. Просить врахувати, що ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість і щиро покаявся у вчиненому ним кримінальному проступку, є ветераном війни, учасником бойових дій, під час яких отримав мінно-вибухову травму, внаслідок чого має незадовільний стан здоров`я та потребує оперативного втручання, на його утриманні перебуває багатодітна сім`я і мама. Зважаючи на дані про особу засудженого та конкретні обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, вважає обране йому покарання відповідно до найвищої межі санкції ч. 4 ст. 358 КК, за якою його засуджено, явно несправедливим унаслідок надмірної суворості та стверджує, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства. При цьому також посилається на висновок щодо правозастосування положень ч. 4 ст. 70 КК, висловлений об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17.

Позиції інших учасників судового провадження

8. У засіданні суду касаційної інстанції засуджений і захисник підтримали касаційну скаргу.

9. Прокурор проти задоволення касаційної скарги заперечила.

Мотиви Суду

10. Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

11. Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

12. Згідно із ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

13. Обґрунтованість засудження та правильність кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК у касаційній скарзі не заперечуються.

14. При обранні ОСОБА_6 виду й міри покарання судом відповідно до вимог статей 50, 65 КК було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, дані про особу засудженого та конкретні обставини вчиненого, у тому числі й ті, на які посилається сторона захисту в касаційній скарзі. Зокрема, судом узято до уваги сімейний стан засудженого та стан його здоров`я після отриманої бойової травми, наявність попередньої судимості, за якою покарання не відбуте, незадовільну характеристику за місцем проживання, його ставлення до вчиненого. Призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 4 ст. 358 КК, за якою його засуджено, за встановлених у цьому кримінальному провадженні обставин та з урахуванням даних про його особу не суперечить вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

15. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років без конфіскації майна. Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року цей вирок суду було змінено, пом`якшено ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 289 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК звільнено його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Після постановлення вироку, 12 червня 2023 року ОСОБА_6 вчинив кримінальний проступок, за який його засуджено вироком у цьому кримінальному провадженні.

16. Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

17. Згідно із ч. 1 ст. 71 КК, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком (ч. 4 ст. 71 КК).

18. З огляду на зазначені положення закону, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився апеляційний суд, призначив ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі ст. 71 КК із застосуванням положень ст. 72 цього Кодексу шляхом часткового приєднання до покарання за вироком у цьому кримінальному провадженні невідбутого покарання за попереднім вироком, яке становило 5 років позбавлення волі, визначивши йому до відбування 5 років 2 місяці позбавлення волі, що є більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, та від невідбутої частини покарання за попереднім вироком. Таке рішення є законним.

19. Стосовно висловленого у касаційній скарзі сторони захисту прохання про призначення ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 358 КК покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, та визначення самостійного виконання вироку Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09 лютого 2022 року з урахуванням ухвали Харківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року слід зазначити таке.

20. Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду неодноразово наголошував у своїх постановах про те, що положення ч. 3 ст. 72 КК передбачають не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання, яке не підлягає складанню з іншими видами покарань, а необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань. У разі засудження особи за кримінальне правопорушення, вчинене у період іспитового строку за попереднім вироком, та призначення покарання, яке згідно із ч. 3 ст. 72 КК за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягає, суд, незважаючи на це, має застосувати вимоги ст. 71 КК, визначити остаточне покарання у виді сукупності невідбутої частини покарання за попереднім вироком і покарання за новим вироком та ухвалити рішення про їх самостійне виконання.

21. У випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, звільнення від покарання з випробуванням не вважається невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

22. Посилання сторони захисту у касаційній скарзі на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладений в постанові від 15 лютого 2021 року у справі № 760/26543/17, не є релевантним обставинам цього кримінального провадження. Указаний висновок стосується правил призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень на підставі ч. 4 ст. 70 КК, які застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. При цьому при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень (ст. 70 КК) чи сукупністю вироків (ст. 71 КК) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, необхідно керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили.

23. Суд бере до уваги позитивну характеристику засудженого за місцем проходження служби, висловлений у касаційній скарзі намір повернутися до неї, дані про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_6 внаслідок отриманого бойового поранення та погіршення його стану в умовах ув`язнення, однак зауважує, що зазначені обставини не можуть бути підставою для призначення покарання без дотримання обов`язкових вимог закону України про кримінальну відповідальність. Питання звільнення засуджених від покарання за хворобою може бути вирішене за наявності відповідних підстав у порядку статей 537, 539 КПК місцевим судом, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

24. Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 та необхідність залишення її без задоволення, а оскаржених судових рішень щодо ОСОБА_6 без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Ічнянського районного суду Чернігівської області від 30 травня 2024 року та ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 12 серпня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення.

Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3