УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 553/1864/24

провадження № 51-3560ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 червня 2025 року

у кримінальному провадженні № 0000205 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця і жителя

АДРЕСА_1 , раніше судимого

15 грудня 2023 року Ленінським районним

судом м. Полтави за ч. 1 ст. 289, ч. 4

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання із застосуванням ч. 1 ст. 70 КК

у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 11 лютого 2025 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 червня 2025 року,

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі

на строк 7 років. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного за цим вироком покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2023 року та остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років

2 місяці.

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат

у кримінальному провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 14 квітня 2024 року приблизно о 09:20, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння на відкритій ділянці місцевості на вул. Михайла Драгоманова в м. Полтаві, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, в умовах воєнного стану, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, усвідомлюючи, що за його діями ніхто не спостерігає, підійшов до велосипеда синього кольору, вартістю 2646,33 грн, який лежав на землі, та, продовжуючи свої протиправні дії, вважаючи, що діє таємно, почав піднімати велосипед; в цей час умисні протиправні дії ОСОБА_5 були помічені потерпілим ОСОБА_6 , який є власником велосипеда та знаходився неподалік від місця, де його залишив. Надалі

ОСОБА_5 , ігноруючи зауваження та законні вимоги потерпілого ОСОБА_6 припинити злочинні дії, розуміючи, що його дії помічені та набули відкритого характеру, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, в умовах воєнного стану, керуючись корисливим мотивом, з метою власного збагачення за рахунок злочинної діяльності, підняв велосипед, сів на нього і розпочав рух, при тому, що потерпілий ОСОБА_6 намагався наздогнати його, однак ОСОБА_5 поїхав із місця події, відкрито викравши вказане майно, незважаючи на те, що потерпілий кричав йому

услід зупинитись та повернути його велосипед. В подальшому ОСОБА_5 разом

з викраденим майном, власником якого є потерпілий ОСОБА_6 , з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним на власний розсуд, чим спричинили останньому матеріальну шкоду на вищевказану суму.

Вимоги та узагальнені доводи, викладені в касаційній скарзі

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування оскарженого судового рішення та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Як зазначає захисник із посиланням на ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), процесуальним законом на апеляційний суд покладено обов`язок повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, у разі подання такого клопотання учасником судового провадження; цей обов`язок не є беззаперечним і має бути виконаний у будь-якому випадку лише

за наявності такого клопотання, а ухвалене рішення повинно бути зрозумілим

для учасників судового провадження. Разом із тим, захисник стверджує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за її апеляційною скаргою, хоча і поставив на обговорення заявлене захисником клопотання про повторне дослідження доказів, однак фактично не вирішив його по суті, обмежившись лише оголошенням відмови. Наголошує, що показання потерпілого ОСОБА_6 не узгоджуються з його ж показаннями під час проведення слідчого експерименту, показання свідка

ОСОБА_7 , викладені у вироку, також містять суперечності, що у сукупності, на її переконання, призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 4

ст. 186 КК.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За змістом статей 433, 438 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту,

а тому перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати і визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначені обставини були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій і

не підлягають перегляду в касаційному порядку відповідно до вимог зазначених статей, а отже під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як убачається із копії оскарженого вироку, суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 186 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів

ст. 94 КПК.

Зокрема, суд ретельно дослідив докази, що підтверджують винуватість

ОСОБА_5 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу) повторно

в умовах воєнного стану, обґрунтовано послався на: показання обвинуваченого ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , а також дані,

що містяться у: рапорті ст. інспектора-чергового відділення поліції № 1 (м. Полтава) ГУНП

в Полтавській області від 14 квітня 2024 року, рапорті заступника командира роти № 2 батальйону УПП в Полтавській області ДПП від 14 квітня 2024 року, протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 14 квітня 2024 року, протоколах огляду місця події від 14 квітня 2024 року з ілюстративним матеріалом до них (фототаблиця), висновку експерта Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України № СЕ-19/117-24/7715-ТВ від 10 травня 2024 року, протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 14 квітня 2024 року з ілюстративним матеріалом до нього (фототаблиця), протоколі проведення слідчого експерименту від 30 квітня 2024 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , протоколі огляду від 30 квітня 2024 року з ілюстративним матеріалом до нього (фототаблиця), протоколі пред`явлення речей для впізнання від 30 квітня 2024 з ілюстративним матеріалом до нього (фототаблиця), протоколі проведення слідчого експерименту від 30 травня 2024 року

за участю свідка ОСОБА_7 , протоколі огляду цифрового носія та інформації,

що міститься на ньому, від 25 травня 2024 року, висновку судово-медичного експерта Обласного бюро судово-медичної експертизи Полтавської облдержадміністрації № 273

від 15 травня 2024 року, додатковому висновку судово-медичного експерта Обласного бюро судово-медичної експертизи Полтавської облдержадміністрації № 408 від 04 червня 2024 року, висновку щодо результатів медичного огляду з метою встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів № 785, дані інших письмових доказів, яким надана належна правова оцінка в їх сукупності.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 186 КК.

При цьому суд, оцінивши надані потерпілим ОСОБА_6 та свідком

ОСОБА_7 показання, вказав про те, що вони є послідовними, узгоджуються

з наведеними вище доказами у справі, а тому сумнівів у їх достовірності

не викликають.

Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю зібраних

у кримінальному провадженні та досліджених у судовому засіданні доказів, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами і на підставі яких прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Доводи захисника про те, що дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані неправильно, оскільки він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК,

а не ч. 4 ст. 186 КК, були предметом розгляду та перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які обґрунтовано вказали на їх безпідставність.

Так, чинний КК визначає крадіжку як таємне викрадення чужого майна.

Натомість грабіж відповідно до ст. 186 цього Кодексу - це відкрите викрадення чужого майна. Тобто ці склади злочинів відрізняються за способом їх вчинення.

Крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб.

Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені й оцінюються як викрадення.

Грабіж, як і крадіжка, вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом визнається поява у злочинця реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном. Якщо особа, яка протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину.

Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але одразу була викрита. Дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування, залежно від характеру насильства чи погрози, як грабіж чи розбій.

Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.

У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які

не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї.

Грабіж же матиме місце і в тому випадку, коли викрадення розпочалося таємно,

але в процесі вчинення злочину переросло у відкрите і це усвідомлюється винним (наприклад, при вчиненні крадіжки з`явився охоронець, але винний ігнорує це і, схопивши викрадене, втікає).

Як убачається з вироку, місцевий суд вказав на те, що спочатку умисел

ОСОБА_5 був спрямований на таємне заволодіння велосипедом потерпілого,

а після фактичного викриття його дій останнім трансформувався в умисел на відкрите заволодіння зазначеним майном; отже, дії обвинуваченого спрямовані на заволодіння майном, були розпочаті як крадіжка, проте у подальшому набули відкритого характеру і тому підлягають кваліфікації як грабіж. Наведений підхід щодо кваліфікації таких дій, як зауважив суд, узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду (постанова

від 10 вересня 2020 року у справі № 569/19032/17; постанова від 04 травня 2024 року у справі № 750/8641/20; постанова від 25 червня 2024 року у справі № 639/2852/22; постанова від 26 вересня 2024 року у справі № 752/4667/22).

Також суд зазначив, що ставиться критично до показань ОСОБА_5 про вчинення всіх дій під час заволодіння майном таємно та відсутність умислу на відкрите викрадення чужого майна, оскільки вказане не знайшло підтвердження в ході судового розгляду та повністю спростовується дослідженими під час судового розгляду доказами; позицію обвинуваченого щодо часткового визнання вини та його зауваження про вчинення саме крадіжки суд розцінив як позицію захисту, яка спрямована на уникнення або пом`якшення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд, переглянувши вказаний вирок щодо ОСОБА_5 , в тому числі

за апеляційною скаргою його захисника ОСОБА_4 , доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, як убачається з копії оскарженої ухвали, суд апеляційної інстанції

не залишив без уваги доводи захисника з приводу того, що викладені у вироку показання свідка ОСОБА_7 не відповідають їх точному змісту та

не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_6 , а також про те,

що показання потерпілого ОСОБА_8 , надані під час судового засідання,

не узгоджуються з його показаннями під час проведення слідчого експерименту.

На спростування таких доводів колегія суддів апеляційного суду співставила показання свідка ОСОБА_7 , а також показання потерпілого ОСОБА_6 , надані ними під час судового засідання, та із наведенням їх змісту дійшла висновку про те,

що вони повністю узгоджуються між собою. Більш того, колегія суддів,

зауваживши, що в судовому засіданні було відтворено відеозапис, який міститься

на оптичному диску, що є додатком до протоколу проведення слідчого експерименту, ствердила про те, що нічого відмінного від того, що свідок ОСОБА_7 показав в судовому засіданні, під час вищевказаної слідчої дії, проведеної 30 травня 2024 року із застосуванням технічного засобу фіксації Panasonic FullHD та відеозаписом цієї слідчої дії (додаток до протоколу - оптичний диск), він не говорив.

Також, як зауважив суд, стороною захисту не наведено переконливих мотивів, з яких показання потерпілого слід вважати недопустимим доказом; ОСОБА_6 протягом досудового та судового слідства надавав стабільні та послідовні показання; більш того, в судовому засіданні було відтворено відеозапис, який міститься на оптичному диску, що є додатком до протоколу проведення слідчого експерименту, і обстановка, про яку вказував потерпілий під час цієї слідчої дії, зокрема місце, де перебував він,

де лежав велосипед та де свідок паркував свій автомобіль, співпадає з тією інформацією, яку повідомив свідок під час слідчого експерименту з його участю.

Водночас колегія суддів зауважила і про те, що суд першої інстанції у вироку послався, окрім вищевказаного, і на ряд інших доказів, допустимість та належність яких захисником та обвинуваченим не оспорюються.

З огляду на викладене та враховуючи обставини вчинення суспільно небезпечного винного діяння ОСОБА_5 , а саме способу вилучення майна, відношення засудженого до вчиненого - спрямованості умислу та інші докази, досліджені під час судового розгляду і оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності, апеляційний суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, доведена та відсутні підстави

для перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 4 ст. 185 КК з подальшим закриттям кримінального провадження, зважаючи на недостатність вартості викраденого

для кваліфікації дій ОСОБА_5 як злочину.

Таким чином закон України про кримінальну відповідальність застосовано вірно,

про що обґрунтовано ствердив і суд апеляційної інстанції, переглянувши вказаний вирок за поданими апеляційними скаргами.

З наведеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій ОСОБА_5 погоджується і колегія суддів касаційного суду.

З приводу посилань захисника у касаційній скарзі на допущені порушення апеляційним судом положень ч. 3 ст. 404 КПК суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції

не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто обов`язковою умовою для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, установлених під час кримінального провадження, є неповнота їх дослідження або наявність певних порушень у ході їх дослідження. При цьому незгода з оцінкою певних конкретних доказів не є підставою для їх повторного дослідження.

Водночас наявність лише заявленого клопотання, на чому наполягає захисник,

не є безумовною підставою для повторного дослідження апеляційним судом доказів.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення.

З огляду на наведене Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, у касаційній скарзі захисника не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 02 червня

2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3