ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2025 року

м. Київ

справа № 953/15077/21

провадження № 51-6139км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду в складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Харківського апеляційного суду від 12 вересня 2023 року в кримінальному провадженні № 0000974 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Безручки Полтавського району Полтавської області та жителя АДРЕСА_1,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами обставини

За вироком Київського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2023 року засуджено ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 моральну та матеріальну шкоду в загальній сумі 51 858, 12 грн.

Вирішено долю речових доказів.

Місцевий суд установив, що близько 17:45 17 червня 2021 року ОСОБА_5 у під`їзді № 3 будинку АДРЕСА_2 з мотивів ревнощів до своєї співмешканки умисно завдав удару сокирою-молотом у ліву сторону шиї ОСОБА_8 , після чого останній вибіг на вулицю, а ОСОБА_5 прослідував за ним та, наздогнавши біля буд. № 10 по цій вулиці, завдав ще одного удару сокирою-молотом у лобну частину голови з лівої сторони, від якого потерпілий впав на землю, та продовжив завдавати йому ударів сокирою-молотом не менше одного удару в область голови та не менше трьох ударів в область тильної сторони лівої кісті, внаслідок чого ОСОБА_8 було заподіяно тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, у тому числі і тяжких.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Харківський апеляційний суд 12 вересня 2023 року скасував його та ухвалив новий вирок, яким визнав ОСОБА_5 винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, і призначив покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На обґрунтування цих вимог вказує, що апеляційний суд у вироку не мотивував належним чином свого висновку про наявність у діях ОСОБА_5 прямого умислу на вбивство ОСОБА_8 , що призвело до безпідставного засудження його за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК.

Стверджує, що за відсутності будь-яких перешкод ОСОБА_5 самостійно припинив свої дії, після завдання ударів потерпілому бачив, що він живий і в свідомості, та намагався викликати швидку медичну допомогу останньому. Метою дій засудженого було залякати потерпілого, щоб той припинив стосунки із його співмешканкою ОСОБА_9 .

Враховуючи ці обставини, вважає, що вирок апеляційного суду ухвалений без додержання вимог статей 370, 374 та 420 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Позиція учасників судового провадження в суді касаційної інстанції

У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали касаційну скаргу.

Прокурор заперечувала проти задоволення скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з положеннями ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягає застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягає застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком місцевого суду ОСОБА_5 було визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

Не погодившись із вироком, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив апеляційний суд скасувати його та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.

При перегляді вироку суд апеляційної інстанції цю скаргу задовольнив частково, скасував вирок місцевого суду та ухвалив новий вирок, яким засудив ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Перевіривши доводи касаційної скарги, рішення апеляційного суду та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених судом фактичних обставин справи надана судом апеляційної інстанції юридична оцінка дій засудженого за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК є неправильною.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство слід відрізняти від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого. Визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Склад злочину, передбачений частиною другою статті 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом - завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів суду необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Наслідком порушення судом цієї вимоги буде помилка у юридичній кваліфікації дій винного.

Характерною ознакою прямого умислу є бажання винної особи у досягненні певних наслідків діяння, які охоплюються її умислом, щодо матеріальних злочинів і бажання умисно вчинити певні дії щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу, як його найважливіша і відмінна риса. Саме наявністю бажання в настанні конкретних наслідків при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання є рушійною силою, як впливає на вольову поведінку особи і перебуває у нерозривному зв`язку з її свідомістю, та прямо пов`язано з її умислом вчинити певні дії для досягнення бажаного результату.

Згідно з положеннями ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим умислом, коли особа усвідомлювала суспільну небезпечність своїх дій, передбачала можливість настання смерті іншої особи і бажала таких наслідків, однак смерть потерпілого не настала з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, за наявності мети досягнути суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються в вину особі лише у разі, якщо вони охоплювалися її умислом та були прямо пов`язані з метою її діяння і досягнення такої мети було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа при вчиненні злочину не мала наміру досягнути певних негативних наслідків і це не охоплювалось її умислом, вона не може нести відповідальність за замах на такі дії.

Як убачається з вироку, ОСОБА_5 самостійно припинив завдавати удари потерпілому за відсутності перешкод для їх продовження. Після завдання ударів сокирою бачив, що ОСОБА_8 живий, оскільки останній перебував у свідомості, сидів на сходах, однак подальших дій, направлених на позбавлення життя потерпілого не вчиняв, та залишив місце події.

Наведені обставини свідчать про відсутність у діях ОСОБА_5 умислу на вбивство потерпілого, а тому він повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи у потерпілого ОСОБА_8 було виявлено тілесні ушкодження легкого та середнього ступеню тяжкості, а також закрита черепно-мозкова травма у вигляді забито-рубленої рани лобної ділянки, втиснутого перелому лобної кістки та забою головного мозку, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їхнього заподіяння.

В даному випадку дії засудженого повністю охоплюються диспозицією ч. 1 ст. 121 КК як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, натомість кваліфікація їх за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, як закінчений замах на умисне вбивство потерпілого, є неправильною.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

Оскільки захисник ставить питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду у цьому суді, тому їїскарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення - зміні. Дії засудженого ОСОБА_5 треба перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та призначити за цим законом відповідне покарання.

Згідно з вимогами статей 50, 65 КК при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При вирішенні питання про призначення засудженому покарання, колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 треба призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 121 КК з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке згідно з вимогами ст. 12 КК є тяжким, обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, а також відсутність обставин, що його обтяжують.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.

Вирок Харківського апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 від 12 вересня 2023 року змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 121 КК та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.

У решті судове рішення залишити без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ __________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3