УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2025 року

м. Київ

Справа № 161/2120/25

Провадження № 51-2210 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого

ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 травня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Карпилівка Ківерцівського району Волинської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , згідно з положеннями ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.350 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2025 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 350 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 21.10.2024 о 18:50, будучи зупиненим на тимчасово створеному для оповіщення та вручення повісток контрольно-пропускному пункті поблизу будинків № 44 та № 45 по вулиці Борохівській у селі Липини Луцького району Волинської області; після встановлення факту, що він відповідно до Єдиного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів «Оберіг» являється порушником військового обліку; достовірно знаючи, що перед його автомобілем знаходиться військовослужбовець, який перебуває при виконанні службових обов`язків, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний та суспільно-небезпечний характер своїх дій, з метою припинення законної діяльності працівника ІНФОРМАЦІЯ_2 , передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, розпочав рух автомобілем «Volkswagen» моделі «Golf» чорного кольору у напрямку місцезнаходження військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 й здійснив на нього наїзд, в результаті чого ОСОБА_6 потрапив на капот автомобіля, на якому проїхав близько десяти метрів, а далі у зв`язку з різким маневром водія впав на асфальтне покриття проїжджої частини.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_6 як службовій особі у зв`язку з його службовою діяльністю легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 14 травня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 було змінено в частині призначеного покарання. Було вирішено призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 350 КК України із застосуванням положень ч. 1 ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік і 6 місяців. В іншій частині вирок суду першої інстанції було залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог КПК України, неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність, тяжкістю призначеного покарання й просить призначити новий розгляду в суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування своєї позиції вказує, що апеляційний суд не надав жодної оцінки доводам апеляційної скарги захисника щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, а також не навів жодної мотивації з цього питання в ухвалі.

Вважає, що апеляційним судом залишилося поза увагою визнання ОСОБА_5 своєї вини, щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної майнової і моральної шкоди. Суд не врахував, що кримінальне правопорушення було вчинено з непрямим умислом, не враховано наявність на утриманні у обвинуваченого неповнолітньої дитини-інваліда, іншої особи з інвалідністю другої групи; не надано оцінку обставинам, які позитивно характеризують особу ОСОБА_5 , зокрема зайняття ним волонтерською діяльністю, а також аспектам щодо стану його здоров`я, оскільки він має декілька складних хвороб.

На думку захисника, вказані обставини є достатніми підставами для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, й саме таке покарання за своїм видом і розміром буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання в частині необхідності його реального відбування і належним чином доводи апеляційної скарги захисника не проаналізував, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. ст. 419, 370 КПК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 350 КК України у касаційній скарзі захисника не оспорюються.

Стосовно доводів про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до ОСОБА_5 положення ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності: призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом і розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до вимог ст.12 КК України, відносяться до категорії нетяжких кримінальних правопорушень; особу обвинуваченого, який згідно з положеннями ст.89 КК України не судимий; має на утриманні неповнолітнього сина - інваліда з дитинства, а також враховано наявність обставин, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття та повне відшкодування шкоди, й відсутність обставин, які обтяжують покарання.

За наслідками розгляду кримінального провадження місцевий суд прийшов до висновку, що обвинуваченому доцільно призначити мінімальне покарання, передбачене санкцією інкримінованої частини статті Особливої частини КК України без застосування положень ст. ст. 69, 75 цього Кодексу.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційної скаргою захисника, врахував обставини, на які посилався захисник у апеляційній скарзі, а також із урахуванням особливості вчинення кримінального правопорушення, обставин, способу його вчинення, характеру і ступеню тяжкості; наслідків, що настали, не застосував положення ст. 75 КК України, однак визнав доцільним застосувати положення ст. 69 цього Кодексу, пом`якшивши покарання до 1 року і 6 місяців обмеження волі.

Зокрема, в оскаржуваній ухвалі апеляційний суд врахував, що обвинувачений щиро кається у вчиненому, повністю визнає свою вину, примирився з потерпілим та повністю добровільно відшкодував завдану шкоду, має на утриманні неповнолітнього сина - інваліда, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, займається волонтерською діяльності, здійснив донат на військову частину, де служить товариш потерпілого.

Апеляційний суд визнав такими, що знайшли своє підтвердження, вищезазначені обставини, а тому, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання за ч.2 ст.350 КК України, колегія суддів апеляційного суду відповідно до ст.ст.50, 65 КК України врахувала ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких; дані про особу ОСОБА_5 , а саме те, що він згідно з положеннями ст. 89 КК України не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, перебуває у зареєстрованому шлюбі, має на утриманні неповнолітнього сина, який є особою з інвалідністю з дитинства; має на утриманні ОСОБА_8 , яка є особою з інвалідністю II групи у зв`язку з онкологічним захворюванням, займається волонтерською діяльністю, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований; стан його здоров`я, а також позицію потерпілого, який претензій до обвинуваченого не має, оскільки завдана шкода відшкодована.

За указаних обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 з огляду на його бажання стати на шлях виправлення, що на переконання колегії суддів апеляційного суду у сукупності також пом`якшує покарання й істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 350 КК України, апеляційний суд визнав можливим при призначенні покарання за вчинене кримінальне правопорушення застосувати до ОСОБА_5 положення ст.69 КК України.

Однак при цьому колегія суддів апеляційного суду не застосувала до обвинуваченого положення ст. 75 КК України, про що також просив захисник в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Незважаючи на те, що в ухвалі апеляційного суду, про що слушно вказує захисник у касаційній скарзі, немає детальної мотивації аспектів недоцільності застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України, вказане рішення колегією суддів касаційного суду в цій частині вбачається правильним й не вбачає доцільним змінювати чи скасовувати його виключно з формальних міркувань.

Колегія суддів касаційного суду вбачає, що, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу винного; обставини і характер вчиненого кримінального правопорушення, зокрема те, що засуджений спричинив ОСОБА_6 як службовій особі у зв`язку з його службовою діяльністю легкі тілесні ушкодження шляхом наїзду на нього автомобілем, достатніх підстав для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 14 травня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3