Провадження №: 1-кс/755/1856/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"13" червня 2025 р. слідча суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судового засідання ОСОБА_2 за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчої ОСОБА_4 ,

адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно, у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0002049 від 06.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України,

в с т а н о в и л а :

адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , звернувся до слідчої судді з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0002049 від 06.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що у провадженні Дніпровського УП ГУНП у м. Києві знаходяться матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню №0002049, яке зареєстроване 06.06.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України.

У цьому кримінальному провадженні ОСОБА_6 визнано потерпілим.

Підставою для відкриття кримінального провадження №0002049, яке зареєстроване 06.06.2023 року стала заява ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення, яке полягає у шахрайському заволодінні нерухомим майном, а саме, шляхом підробки правовстановлюючих документів на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 18 листопада 2014 року укладеного між ним та ОСОБА_7 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 1021, номер запису про право власності 7735668, є власником квартири АДРЕСА_1 .

З початку 2020 року та до подання позову ОСОБА_6 у належній йому на праві власності квартирі не проживав. 22 лютого 2022 року ОСОБА_6 виїхав за межі України, а 08 серпня 2022 року він був взятий на тимчасовий консульський облік в Генеральному консульстві України в Барселоні, що підтверджується відповідною відміткою в закордонному паспорті.

В подальшому, ОСОБА_6 стало відомо, що 23 травня 2023 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчила довіреність від його імені, якою він начебто уповноважив ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 як повіреного, зокрема, правом звернутися до відповідного нотаріуса з приводу отримання дубліката документа, що підтверджує моє право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після цього ОСОБА_6 стало відомо, що власником квартири АДРЕСА_3 за зазначеною адресою є інша особа - ОСОБА_11 , яка набула право власності на квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 09 червня 2023 року, укладеного начебто від його імені. ОСОБА_6 не укладав будь-якого договору щодо спірної квартири і не мав такого наміру, ніяких обтяжень на неї не було, повноважень на розпорядження своїм майном нікому не надавав, оригінали всіх правовстановлюючих документів знаходяться у нього, він ніколи їх не втрачав та не передавав.

23 травня та 09 червня 2023 року ОСОБА_6 перебував за межами України, а тому фізично не міг бути у нотаріуса при посвідченні довіреності та договору купівлі-продажу квартири. 04 червня 2023 року за фактом підроблення документів щодо видачі довіреності ОСОБА_6 звернувся до Дніпровського управління Національної поліції у м. Києві із заявою про злочин.

14 червня 2023 року ОСОБА_6 подав до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві доповнення до заяви про злочин від 04 червня 2023 року, де зазначив, що використовуючи підроблені документи (паспорт, ідентифікаційний код, договір купівлі- продажу, оцінку вартості нерухомого майна, довідку про реєстрацію місця проживання особи) невідомі йому особи шахрайськими діями заволоділи належним йому майном.

Враховуючи до уваги ч. 6 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обгрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Квартира АДРЕСА_1 є предметом кримінально-протиправного заволодіння, тобто речовим доказом згідно зі ст. 98 КПК України.

У зв`язку з викладеним, метою накладення арешту є забезпечення збереження речових доказів згідно з п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, та відшкодування шкоди, завданої внаслідок вже вчиненого кримінального правопорушення згідно з п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України.

У судовому засіданні представник власника майна - адвокат ОСОБА_5 підтримав подане клопотання, просив задовольнити з викладених в ньому підстав.

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував щодо задоволення даного клопотання.

Слідча ОСОБА_4 не заперечувала щодо клопотання про накладення арешту на майно.

Слідча суддя, вивчивши клопотання, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали додані до клопотання, дійшла такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої вказаної статті КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами, згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, майно, яке за обґрунтованої підозри органу досудового розслідування, має одну або декілька ознак, наведених у ст. 98 КПК України, може набути статусу речового доказу за рішенням слідчого/прокурора, яке відповідно до вимог ч. 3 ст. 110 КПК України приймається у формі постанови і з наведенням мотивів такого рішення.

Слідча суддя звертає увагу на те, що до клопотання про арешт майна та й під час судового засідання учасниками кримінального провадження не надано постанови про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні №0002049 від 06.06.2023 квартири АДРЕСА_1 .

Тому в даному випадку не може ставитися питання про накладення на неї арешту з метою забезпечення збереження речових доказів, виходячи з того, що при цьому нівелюється мета накладення на них арешту, передбачена п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Крім того, досудове розслідування триває з 06 червня 2023 станом на розгляд клопотання жодній особі не вручено повідомлення про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Разом з тим, органом досудового розслідування не доведено, що договір купівлі-продажу від 09.06.2023 є недійсним та що квартирою заволоділи саме злочинним шляхом.

Слідча суддя звертає увагу на те, що адвокат ОСОБА_5 посилається на ч. 6 ст. 170 КПК України, щодо того, що арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Разом з тим, адвокат ОСОБА_5 до матеріалів клопотання про накладення арешту на майно, долучив позовну заяву (цивільний позов у рамках кримінального провадження) від 27.05.2025.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Якщо позов подається представником, необхідно надати документи, що підтверджують його повноваження (наприклад, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер, договір з адвокатом).

Для подання цивільного позову необхідно дотримуватись певних вимог, зокрема щодо змісту позовної заяви. Позовна заява має містити чіткі вимоги щодо відшкодування шкоди, обґрунтування цих вимог, інформацію про особу, яка завдала шкоду (підозрюваний, обвинувачений), а також докази, що підтверджують розмір шкоди.

Однак, вищезазначений цивільний позов не містить чіткого обґрунтування завданої шкоди, зокрема її розміру, та будь яких інших даних, які б дали змогу об`єктивно та повно дослідити завдану шкоду та необхідність у накладенні арешту на майно з метою забезпечення цивільного позову.

Також адвокатом ОСОБА_5 не доведено те, що потреба у досудовому розслідуванні виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи власника майна, про які йдеться у клопотанні.

Слідча суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. (абз. 1 ч. 1 ст. 173 КПК України).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Стаття 41 Конституції України гарантує, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності і право приватної власності є непорушним.

Аналогічні гарантії захисту права власності містяться у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод 1950 року, згідно якого ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії», заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).

У своєму рішенні від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAlliance Limited» проти України» заява № 19336/04 п. 168, Європейський суд з прав людини також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. The United Kingdom), п. 50, Series A № 98).

Взявши до уваги вищевикладене, кваліфікацію кримінального правопорушення за фактом вчинення яких розслідується кримінальне провадження, та в межах якого подано дане клопотання, обсяг зібраних станом на зараз доказів, слідча суддя приходить до висновку, що клопотання адвоката є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 98, 100, 110, 131-132, 170-173, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідча суддя

п о с т а н о в и л а :

у задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0002049 від 06.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з моменту її оголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17 год 50 хв 17 червня 2025 року.

Слідча суддя: ОСОБА_1