Номер провадження: 11-кп/813/1267/25
Справа № 504/3239/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000562 від 11.06.2019 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.11.2024 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Фалешти республіки Молдова, громадянина України, одруженого, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Строк відбування покарання обчислюється з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід вироком суду не обирався.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 матеріальну шкоду у сумі 69110 грн. (шістдесят дев`ять тисяч сто десять гривень)

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 моральну шкоду у сумі 1000000 грн. (один мільйон гривень)

Цивільний позов ОСОБА_11 про відшкодування матеріальної шкоди задоволений в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_11 зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , матеріальну шкоду у сумі 83228,28 грн (вісімдесят три тисячі двісті двадцять вісім гривень 28 копійок) та 2800 грн. (дві тисячі вісімсот гривень) витрат на проведення експертного дослідження

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 моральну шкоду у сумі 300000 грн. (триста тисяч гривень 00 копійок)

Цивільний позов ОСОБА_13 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 моральну шкоду у сумі 50000 грн. (п`ятдесят тисяч гривень).

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Оскарженим вироком суду ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що він, 11.06.2019 року, о 12:30 год., у світлий час доби, керуючи автомобілем «OPEL VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 належить ОСОБА_14 , здійснюючи рух на ділянці 35 км автодороги Р-55 сполученням «Одеса-Вознесенськ-Новий Буг» з боку смт.Доброслав в напрямку с.Першотравневе в Лиманському районі Одеської області, маючи об`єктивну та реальну можливість недопущення дорожньо-транспортної пригоди, діючи необережно, грубо проігнорував вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 та п.п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 12.6 ґ), 12.9, 34.1.1 Правил дорожнього руху України.

Порушення виразилося в тому, що в зазначений день та час, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «OPEL VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_4 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , належить ОСОБА_14 , здійснював рух по правій смузі проїзної частини ділянки 35 км автодороги Р-55 сполученням «Одеса - Вознесенськ - Новий Буг» з боку смт. Доброслав в напрямку с.Першотравневе в Лиманському районі Одеської області.

В цей час у зустрічному напрямку, тобто по своїй правій смузі проїзної частини зазначеної автодороги «Одеса - Вознесенськ - Новий Буг», з боку с.Першотравневе в напрямку смт.Доброслав, здійснювали рух автомобіль «Suzuki Ignis», р/н НОМЕР_6 , під керуванням водія ОСОБА_15 , та автомобіль «Toyota Carina», р/н НОМЕР_7 , під керуванням водія ОСОБА_16 .

Під час руху на ділянці 35 км+900 метрів вказаної автодороги, яка має закруглення дороги вправо відносно напрямку руху, водій ОСОБА_8 , проявляючи злочинну самовпевненість, діючи з необережності, не переконався в безпеці свого подальшого руху, не обрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля «OPEL VIVARO», не врахував дорожню обстановку і конфігурацію проїзної частини, щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, в результаті чого не впорався з його керуванням і допустив його виїзд на смугу зустрічного руху, де відбулося зіткнення лівої передньої частини кузова керованого ним автомобіля «OPEL VIVARO», реєстраційний номер НОМЕР_4 , з лівою задньою частиною кузова автомобіля «Suzuki Ignis», р/н НОМЕР_8 під керуванням водія ОСОБА_15 , який здійснював рух у зустрічному напрямку по своїй смузі проїзної частини. Внаслідок зіткнення транспортних засобів сталося перекидання кузова автомобіля «Suzuki Ignis» на правому узбіччі вказаної автодороги, а автомобіль «OPEL VIVARO» продовжив подальший рух по зустрічній для нього смузі руху, де скоїв повторне зіткнення із лівою бічною частиною кузову автомобіля «Toyota Carina», р/н НОМЕР_7 , під керуванням водія ОСОБА_16 який здійснював рух у зустрічному напрямку по своїй смузі проїзної частини.

Під час вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Toyota Carina» ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримала тілесні ушкодження, від яких настала її смерть на місці ДТП, а пасажирці автомобіля «Suzuki Ignis» ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Допущені водієм ОСОБА_8 порушення вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 та п.п. 1.5, 2.3 (б), 10.1, 12.6 ґ), 12.9, 34.1.1 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних тяжких наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому.

Не погоджуючись з вироком суду захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок в частині призначеного покарання та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з покладанням обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Крім того, захисник просить зменшити суму стягнень матеріальної та моральної шкоди на користь потерпілих.

Захисник вважає, що призначене ОСОБА_8 покарання є занадто суворим, а його виправлення можливе без ізоляції від суспільства з урахуванням наявності міцних соціальних зв`язків. Звертає увагу, що обвинувачений раніше не притягався до кримінальної відповідальності, має дружину, двох дітей, онуків, працевлаштований, має постійне місце реєстрації та проживання

Захисник стверджує, що обвинувачений має намір відшкодувати задану потерпілим моральну та матеріальну шкоду в розумних межах, що буде важко зробити перебуваючи в місцях позбавлення волі.

Також захисник не погоджується з розміром відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які були стягнуті судом за результатами розгляду цивільних позовів потерпілих. Вважає, що суд не обґрунтував визначені суми стягнень, не обґрунтував суми відповідними доказами.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу; думку прокурора, потерпілої та її представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України (далі КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини вчинення злочину, встановлені судом першої інстанції, а також доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України, в апеляційній скарзі не оспорюються, колегія суддів не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги сторони захисту стосовно призначення обвинуваченому занадто суворого покарання, з мотивів не відповідності ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого

Так, відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, місцевий суд врахував положення ст.65-67 КК України, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно з ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, його сімейний стан, позитивну характеристику, відсутність попередніх судимостей.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання місцевим судом не встановлено.

Доводи сторони захисту про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування основного покарання з випробуванням, колегія суддів визнає необґрунтованими, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У даному кримінальному провадженні судом першої інстанції не встановлено жодних пом`якшуючих покарання обставин, передбачених ст.66 КК України.

Не були встановлені такі обставини і під час апеляційного розгляду справи.

Та обставина, що під час розгляду справи обвинувачений визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину не свідчить про наявність у нього щирого каяття.

Апеляційний суд звертає увагу, що щире каяття характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 22 березня 2018 року (справа №759/7784/15-к) вказала про те, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року (справа №283/2169/19) вказала на те, що щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Колегія суддів звертає особливу увагу, що обвинувачений, з моменту події злочину, який мав місце 11.06.2019 року та до теперішнього часу, тобто на протягом 5 (п`яти) років, не вжив будь-яких дієвих заходів, направлених на відшкодування потерпілим завданої матеріальної та моральної шкоди.

Той факт, що лише 06.06.2025 року, тобто безпосередньо напередодні судового засідання апеляційного суду, обвинувачений перерахував потерпілій ОСОБА_9 10000 (десять тисяч) гривень.

Однак дана обставина, на думку колегії суддів, вочевидь не свідчать про наявність у обвинуваченого дійового каяття та бажання відшкодувати шкоду, оскільки протягом 5 (п`яти) років, обвинувачений, будучи особою, яка за твердженням сторони захисту працює, не спромігся відшкодувати потерпілим будь-які грошові кошти.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

За наведених вище обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, суспільну небезпеку вчинених ним дій, особу обвинуваченого, а також наслідки вчиненого ним злочину, від якого наступила смерть молодої людини та ще одна особа отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості, взявши до уваги позицію потерпілої сторони, дійшов обґрунтованого висновку, що справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів є призначення основного покарання у виді позбавлення волі.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що місцевий суд призначив ОСОБА_8 мінімальний строк покарання у виді позбавлення волі, який передбачений санкцією ч.2 ст.286 КК України.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_8 додаткове покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України - позбавлення права керування транспортними засобами на строк 2 (два) роки, оскільки обвинувачений, здійснюючи управління джерелом підвищеної небезпеки, допустив грубі порушення вимог Правил дорожнього руху України, що призвело до загибелі людини.

Колегія суддів наголошує, що покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності відповідальності, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки, є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду не встановлено будь-яких інших даних про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , або нових пом`якшуючих обставин, які не були враховані судом першої інстанції.

Оцінюючи доводи сторони захисту щодо можливості звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_8 , грубо порушуючи Правила дорожнього руху, вчинив дії, які потягли за собою смерть однієї людини та завдали шкоди здоров`ю іншої людини, проявивши тим самим байдуже ставлення до життя, здоров`я та безпеки людини, що згідно Конституції України є найвищими соціальними цінностями.

Позитивні характеристики ОСОБА_8 жодним чином не зменшують суспільної небезпечності вчиненого ним злочину.

Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 року №511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29.06.2007 року, Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що в даній справі, обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім, оскільки без відбування обвинуваченим покарання такі заходи не здатні забезпечити реалізацію визначеної у ст.50 КК України мети покарання, а відтак застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, не сприятиме досягненню справедливого балансу між його правами та свободами й інтересами держави та суспільства.

Апеляційний суд переконаний, що звільнення ОСОБА_18 від реального відбування покарання не зможе забезпечити реалізацію цілей покарання та негативно вплине на сприйняття суспільством необхідності дотримуватися Правил дорожнього руху та запобігання вчиненню кримінальних правопорушень іншими водіями.

В апеляційній скарзі сторона захисту не погоджується і з розміром відшкодування матеріальної та моральної шкоди, які були стягнуті судом за результатами розгляду цивільних позовів потерпілих та вважає, що місцевий суд не обґрунтував визначені ним суми стягнень.

Апеляційний суд визнає такі доводи необґрунтованими, з огляду на таке.

Слід зазначити, що в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду захисник не конкретизував, в якому саме розмірі суд мав стягнути з обвинуваченого матеріальну та моральну шкоду на користь потерпілих.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч.5 ст.128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до вимог ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Згідно ч.1 ст.129 КПК, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Також у ч.1 ст.368, ч.ч.3, 4 ст.374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

При цьому суд зобов`язаний усебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити причинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, й дати у вироку належну оцінку таким обставинам.

Наведені вимоги закону судом першої інстанції при вирішенні цивільних позовів щодо стягнення з обвинуваченого на користь потерпілих моральної та матеріальної шкоди були виконанні.

Розглянувши заявлений ОСОБА_11 цивільний позов місцевий суд обґрунтованого задовольнив його в повному обсязі та стягнув із ОСОБА_8 суму встановленої згідно до висновку експертизи №157-19 від 09.09.2019 року матеріальної шкоди завданої внаслідок пошкодження транспортного засобу автомобіля «Suzuki Ignis» номерний знак НОМЕР_9 у сумі 83228,28 грн. та витрати на проведення оцінки завданого збитку у сумі 2800 грн.

Вирішуючи пред`явлений ОСОБА_9 цивільний позов місцевий суд прийняв до уваги сплату ОСОБА_9 обвинуваченим грошових коштів у сумі 62000 грн. у зв`язку із чим пред`явлений позов задовольнив частково та стягнув з обвинуваченого 69110 грн із врахуванням уже сплаченої відповідачем суми.

Оцінюючи розмір моральної шкоди місцевий суд обґрунтовано виходив з тяжкості та незворотності наслідків для потерпілої ОСОБА_9 , яка втратила в наслідок неправомірних дій обвинуваченого молоду доньку, що безсумнівно є важкою втратою для останньої та призвело до суттєвих вимушених змін в її житті, тяжких моральних страждань, а отже розмір моральної шкоди в сумі 1000000 (один мільйон) грн. не можна вважати необґрунтованим.

Крім того, суд обґрунтовано частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_12 , яка в результаті протиправних дій ОСОБА_8 зазнала моральної шкоди, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях, які були спричинені потерпілій у наслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_16 в частині стягнення моральної шкоди яку позивачем заявлено у сумі 500000 грн, суд взяв до уваги, що позивач в наслідок дій ОСОБА_8 , пережив моральні страждання, адже він потрапив у ДТП, в якому загинула пасажир його автомобіля, що є значним стресом та виходить за рамки звичного порядку життя.

Водночас місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлений ОСОБА_16 розмір моральної шкоди у сумі 500000 грн. є надмірним, та з урахуванням досліджених обставин справи та керуючись вимогами розумності і справедливості, суд стягнув з обвинуваченого моральну шкоду в сумі 50000 гривень, яку не можна вважати несправедливою.

З урахуванням наведеного, за наслідками апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржений вирок суду першої інстанції є належно вмотивованим та обґрунтованими, за змістом відповідає вимогам ст.ст.370, 374 КПК, у ньому наведено мотиви, з яких виходив суд та положення закону, якими він керувався ухвалюючи вирок.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.11.2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.2 ст.286 КК України в кримінальному провадженні №0000562 від 11.06.2019 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4