ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 670/714/23
Провадження № 11-кп/820/282/25
Вироком Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік з позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки.

Не погоджуючись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду в частині призначення йому покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити йому покарання, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 грн, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 та потерпіла ОСОБА_4 подали апеляційні скарги з аналогічними до апеляційної скарги обвинуваченого вимогами та доводами.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що призначене місцевим судом покарання є занадто суворим.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 30 червня 2025 року, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_2 , його захисника адвоката ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 задоволено частково.

Вирок Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 стосовно обвинуваченого за ч.1 ст.286-1 КК України ОСОБА_2 у частині призначення основного покарання змінено.

Призначено ОСОБА_2 основне покарання за ч.1 ст.286-1 КК України, із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, у виді штрафу в розмірі 3 000 (трьох тисяч) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Не погоджуюсь із таким рішенням, уважаю за необхідне викласти свою думку, оскільки вважаю, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_2 , його захисника адвоката ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 не підлягали задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України.

Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який не працює, характеризується позитивно, одружений, має на утриманні трьох дітей, має дитину інваліда з дитинства, проживає з дружиною, яка є особою з інвалідністю 3-ї групи, відсутність обставин, які обтяжують покарання та наявність обставин, які пом`якшують покарання: відшкодування потерпілій завданої матеріальної і моральної шкоди, та прийшов до висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_2 покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. На переконання суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім, справедливим і пропорційним для його виправлення та попередження нових злочинів й таким, що відповідає принципу індивідуалізації та невідворотності кримінального покарання.

Водночас місцевий суд обґрунтовано зазначав, що підстави для застосування ст.75 КК України відсутні, а підстав для застосування до обвинуваченого ст. 69 КК України суд не вбачав з огляду на невстановлення під час судового розгляду обставин, що істотно зменшують суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, але з урахуванням характеризуючих обвинуваченого матеріалів та наявності пом`якшуючої обставини суд уважав за доцільне призначити основне та додаткове покарання у мінімальних межах санкції інкримінованої йому статі.

Заразом, з такими висновками не погодився суд апеляційної інстанції, задовольняючи частково доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_2 , його захисника адвоката ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 в частині призначення основного покарання, застосувавши вимоги ст.69 КК України.

Однак, вважаю, що наведені більшістю голосів колегією суддів обставини, які були враховані при призначенні ОСОБА_2 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Колегія суддів уважала, що відшкодування завданої матеріальної та моральної шкоди призвело до істотного зниження ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України.

Колегія суддів більшістю голосів уважала, що є достатні підстави для призначення ОСОБА_2 основного покарання із застосуванням ст.69 КК більш м`якого виду, не зазначеного в санкції ч.1 ст.286-1 цього Кодексу, у виді штрафу.

Водночас, на моє переконання, колегія суддів більшістю голосів, хоча і посилалася на ступінь тяжкості кримінального правопорушення та відомості про особу обвинуваченого, пом`якшуючі обставини кримінального правопорушення, проте не врахувала таке.

Зокрема, те, що ОСОБА_2 вчинено злочин, об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, а його додатковим обов`язковим об`єктом життя та здоров`я особи, непорушність яких гарантовано Конституцією України.

Звертаю увагу на те, що під час досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції ОСОБА_2 визнавав вину лише в тому, що здійснив ДТП, де постраждала потерпіла ОСОБА_4 , однак, не визнавав те, що перебував у стані алкогольного сп`яніння. Про наведене свідчить зміст угоди про примирення між обвинуваченим та потерпілою за ч.1 ст.286 КК України, в задоволенні якої місцевий суд обґрунтовано відмовив, та увесь перебіг судового процесу.

Винуватість у вчиненому ОСОБА_2 визнав лише при апеляційному розгляді, що з урахуванням його попередньої позиції не може бути враховано як щире каяття та обставина, що пом`якшує покарання, на що вказав апеляційний суд.

Слід наголосити на тому, що внаслідок ДТП потерпіла ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження середньої ступені тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`ю, а саме вона понад п`ять місяців перебувала на стаціонарному лікуванні, зазнала фізичних та моральних страждань.

Згідно з усталеною судовою практикою, для застосування судом положень ст.69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Водночас, усунення обвинуваченим ОСОБА_2 заподіяної шкоди, відсутність будь-яких претензій до нього та прохання потерпілої про призначення покарання із застосуванням вимог ст.69 КК України не є вирішальними при призначенні покарання та враховується в сукупності з іншими обставинами.

Уважаю, що апеляційний суд у своєму рішенні належним чином не обґрунтував, яким саме чином наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкість вчиненого злочину, що в силу ст.69 КК України є обов`язковим для обрання особі більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.

До того ж, не надано судом у своєму рішенні оцінки тим обставинам, що ОСОБА_2 , будучи в стані алкогольного сп`яніння (1,70 ‰), керував автомобілем з великою швидкістю в населеному пункті, тим самим поставивши під небезпеку не лише своє життя, а й інших учасників дорожнього руху, грубо порушив правила дорожнього руху, допустив ДТП, у результаті якого потерпіла отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Відтак це судове рішення не містить аргументів, які би доводили, що саме такий захід примусу буде достатнім для виконання мети покарання, визначеної статтею 50 КК України.

За таких обставин, призначення ОСОБА_2 покарання у виді штрафу не відповідатиме принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості покарання, і в цьому випадку є недостатнім, бо не є співмірним навіть порівняно з розмірами накладених адміністративних стягнень, передбачених ст.130 КУпАП України.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_2 , висновую про відсутність підстав для застосування ст.69 КК України, а тому апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_2 , його захисника адвоката ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 необхідно було залишити без задоволення, а вирок Віньковецького районного суду Хмельницької області від 06 січня 2025 року без змін.

На мою думку, покарання, призначене судом першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та завданням КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_2 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як ним, так й іншими особами.

Суддя Хмельницького

апеляційного суду ОСОБА_1