Номер провадження: 11-сс/813/774/25
Справа № 947/4715/25 1-кс/947/3589/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000172 від 17.09.2024 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді, відмовлено у задоволенні прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні №0000172 від 17.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.204 КК України. Цією ж ухвалою постановлено повернути майно, вилучене під час проведення обшуку 03.02.2025 року особі, у якої вонон було вилучене, а саме транспортний засіб BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та ключ від транспортного засобу.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що прокурором не доведено яке відношення та значення в рамках означеного кримінального провадження має власник майна ОСОБА_8 , який не є підозрюваним у цьому кримінальному провадженні. Також не доведено, що вказаний транспортний засіб використовувався для вчинення злочинів.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання про накладення арешту на майно. Прокурор стверджує про наявність підстав для арешту, зокрема забезпечення збереження речових доказів та можливої спеціальної конфіскації, оскільки органом досудового розслідування встановлена причетність власника ОСОБА_8 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.204 КК України, який використовував зазначений автомобіль у своїй злочинній діяльності, оскільки за допомогою вказаного транспортного засобу здійснювалось транспортування з метою збуту тютюнових виробів. Прокурор зазначає, що майно було вилучене за адресою вчинення противоправної діяльності та вилучене майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Іншими учасниками кримінального провадження ухвала слідчого судді оскаржена не була.

Відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі КПК), апеляційний розгляд проведено за відсутності апелянта, який будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи до суду апеляційної інстанції не з`явився, однак за участю представника власника майна - адвоката ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримала апеляційну скаргу; представника власника майна, яка заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів приходить до висновку про таке.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що ухвала слідчого судді відповідає вимогам процесуального закону, а слідчим суддею при ухваленні рішення враховані всі обставини даного кримінального провадження та прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Як убачається з матеріалів судової справи, ТУ БЕБ в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0000172 від 17.09.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.204 КК України, за обставин, викладених у клопотанні прокурора.

31.01.2025 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 для відшукання незаконно виготовлених підакцизних товарів, обладнання, сировини, інших речей, які використовуються для незаконного виготовлення підакцизних товарів, бухгалтерських та інших документів, чорнових записів, носіїв інформації, грошових коштів, отриманих від незаконного збуту підакцизних товарів.

03.02.2025 року проведено обшук транспортного засобу BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 . Під час проведення обшуку вилучено вказаний транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 та ключ від нього.

03.02.2025 року старшим детективом Підрозділу ТУ БЕБ в Одеській області ОСОБА_9 було винесено постанову про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні №0000172 транспортного засобу BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 та ключ від нього.

Прокурор звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно, яке вилучено під час проведення обшуку, посилаючись на необхідність збереження речових доказів, забезпечення кримінального провадження в частині можливої спеціальної конфіскації майна, а також те, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що ініціювання прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з огляду на таке.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора або слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною першої статті 173 КПК передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог процесуального закону та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора, пославшись на відсутність доказів на підтвердження факту існування підстав для накладення арешту на вилучене майно.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи прокурора стосовно існування достатніх підстав вважати, що транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію авто та ключ від нього, які належать ОСОБА_8 , який не має процесуального статусу в даному кримінальному провадженні та був вилучений під час проведення обшуку, є речовим доказом та може містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а також в подальшому забезпечить виконання можливої спеціальної конфіскації майна. Вказані доводи не підтверджуються будь-якими доказами.

Колегія суддів констатує, що прокурором не мотивовано яким чином вилучений автомобіль, свідоцтво та ключі, могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.204 КК України, з урахуванням того, що розшукувані речі та предмети за ухвалою слідчого судді про надання дозволу на обшук транспортного засобу, у ньому виявлені не були. Також прокурором не доведено, що вказаний транспортний засіб використовувався в протиправній діяльності, що могло б слугувати підставою для спеціальної конфіскації.

З огляду на наведене, посилання в клопотанні на те, що вилучений транспортний засіб, свідоцтво про реєстрацію та ключ від нього, міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або в інший спосіб відповідає критерію речового доказу, є безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів факту існування підстав для застосування до належного ОСОБА_8 майна, обмежувальних заходів. Також не було доведено, що вилучене майно будь-яким чином має значення для даного кримінального провадження.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За наведених обставин, колегія суддів визнає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 26.03.2025 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, в межах кримінального провадження № №0000172 від 17.09.2024 року, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.204 КК України та повернуто особі, у якої воно було вилучене, а саме: транспортний засіб BMW X5, д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 та ключ від транспортного засобу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4