Провадження №11-кп/801/579/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - ОСОБА_2 (суддя-доповідач),

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000284, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 02 квітня 2024 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2025 року по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Привілля Донецької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, вдівця, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

У вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

у с т а н о в и в :

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією належного йому на праві власності майна.

Ухвалено початок строку відбування основного покарання рахувати з дня затримання на виконання вироку суду, який набрав законної сили, строк відбування додатково покарання у виді конфіскації майна рахувати з дня набрання вироком суду законної сили.

Вирішено питання щодо заходу забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

За обставин встановлених судом та детально викладених у вироку суду ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він маючи умисел на незаконне придбання, зберігання з метою збуту, а також збут психотропних речовин у місцях позбавлення волі, діючи умисно, 31 березня 2024 року, перебуваючи неподалік будинку № 156 по вул. Київській у м. Вінниці, у невстановленої особи незаконно придбав особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонений PVP, яку зберігав при собі з метою подальшого збуту.

01 квітня 2024 року приблизно о 10:00 год ОСОБА_7 , перебуваючи неподалік указаного будинку, зберігаючи при собі згорток з раніше придбаною особливо небезпечною психотропною речовиною, з метою її передачі у посилці ув`язненому ОСОБА_10 , який утримувався під вартою в ДУ «Вінницька УВП (№ 1), розташованої за адресою: м. Вінниця, вул. Брацлавська, 2, помістив його до частини гумової рукавиці, яку запаяв, та приховав у розрізаній кишені жилетки, після чого місце розрізу кишені заклеїв клеєм. Надалі ОСОБА_7 у відділенні «Нова пошта № 9» за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського, 32, особисто упакував посилку, зокрема, з раніше прихованою психотропною речовиною, та відправив її указавши отримувачем ОСОБА_10

02 квітня 2024 року приблизно о 14:50 год у ході огляду указаної посилки співробітниками ДУ «Вінницька УВП (1)» в кармані чорної жилетки виявлено прихований згорток з психотропною речовиною, обіг якої заборонений - PVP, масою 0,8630 г.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 суд кваліфікував за ч. 2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, а також збут психотропної речовини у місця позбавлення волі.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2025 року змінити через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Просить виключити з вироку рішення про призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України додаткового покарання у виді конфіскації належного йому на праві власності майна. У решті вирок залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішую питання щодо доцільності призначення засудженому додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відстуності у діях винного корисливого мотиву;

під час досудового розслідування ОСОБА_7 не повідомляв про наявність корисливої мети під час придбання, зберігання та збуту психотропної речовини в місця позбавлення волі та за змістом обвинувального акта при кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України такий умисел не указаний, відтак застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна є помилковим.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин справи, просить вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2025 року в частині призначення покарання змінити через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого унаслідок суворості. Просить при призначенні покарання застосувати положення ст. ст. 69, 75 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що:

вирішуючи питання про призначення покарання ОСОБА_7 , суд не у повній мірі урахував обставини, що пом`якшують покарання (визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину) та особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, немає скарг за місцем проживання;

суд, за наявності обставин, що пом`якшують покарання та позитивних характеризуючих даних особи обвинуваченого, безпідставно не застосував при призначенні покарання положення ст. 69 КК України, що унеможливило застосування ст. 75 КК України.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити та заперечив проти апеляційної скарги сторони захисту, вважаючи вирок суду в частині призначеного покарання законним та обґрунтованим.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги сторони захисту з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити та не заперечили проти апеляційної скарги прокурора.

Мотиви суду

Заслухавши доповідача, виступи учасників провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З оскаржуваного вироку слідує, що суд правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Указаний висновок ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку та належним чином перевірених судом доказах, які в апеляційній скарзі не заперечуються і перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 про те, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, у зв`язку з чим просить застосувати положення ст. ст. 69, 75 КК України, апеляційний суд вважає необґрунтованим з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Особа зобов`язана перетерпіти ті позбавлення й обмеження, які пов`язані з застосуванням до неї покарання. При цьому, держава має забезпечити належний захист законних прав та свобод особи, їх обмеження повинно бути належним чином обґрунтовано.

Згідно з ч. 2 ст. 52 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Частиною другою статті 8 КПК України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

ЄСПЛ у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року) та «Фрізан проти росії» (рішення від 24 березня2005 року) указав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 15 жовтня 2008 року) ЄСПЛ установив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.

Отже, кримінальне покарання повинно бути справедливим балансом з однієї сторони між необхідністю застосування заходів примусу внаслідок вчиненого кримінального правопорушення та усвідомлення винною особою необхідності її понести, та з іншої сторони такі заходи примусу мають бути достатніми для перевиховання особи та попередження нових злочинів.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 роз`яснено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2018 року у справі № 634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між законними альтернативами та діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і ЄСПЛ (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, ураховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі 756/4830/17-к зроблено висновок, що:

«термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання».

Згідно з ч. 1 ст. 65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції, на виконання приписів указаної норми кримінального закону та положень судової практики, урахував:

характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином;

характеристику особи обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України є особою раніше несудимою, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, немає скарг за місцем проживання;

обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення;

відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На підставі указаних даних суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 2 ст. 307 КК України у виді шести років позбавлення волі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та їх суспільна небезпека полягає у поширенні та впливу наркоманії на свідомість людей, їх мораль та спосіб життя.

Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення може, зокрема, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 629/2739/18) зроблено висновок, що:

«частина перша статті 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи».

У постанові Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 552/2739/17 (провадження № 51-2673км19) зроблено висновок, що:

«застосовуючи положення ст.69 КК України при призначенні покарання, суд зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати, яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину».

Отже, при визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину. Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення.

Не вбачає таких підстав й апеляційний суд.

Надаючи оцінку доводам сторони захисту щодо необхідності урахування особи обвинуваченого та пом`якшуючих обставин, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, апеляційний суд виходить з такого.

З оскаржуваного вироку слідує, що призначаючи покарання судом першої інстанції визнано та ураховано обставинами, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а саме щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Водночас, установлені місцевим судом обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) самі по собі не свідчать про те, що указані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не впливають на суспільну небезпечність вчиненого обвинуваченим діяння.

Ті обставини, що обвинувачений в силу ст. 89 КК України є особою раніше не судимою, на обліках у лікарня-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває не є підставами для призначення покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції про відсутність підстав для призначення покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією частини статті відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України слід визнати правильним та таким, що відповідає вимогам закону.

З цих же підстав, такими, що не ґрунтуються на законі, є доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром слід вважати справедливим.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та зміни чи скасування вироку суду в частині призначеного покарання з підстав наведених у ній.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання без змін.

Водночас доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного призначення ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України додаткового покарання у виді конфіскації належного йому на праві власності майна апеляційний суд вважає обґрунтованими з огляду на таке.

Статтями 51, 52 КК України встановлено, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосовано до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, є конфіскація майна.

Відповідно до ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає у примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості, і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині Кримінального кодексу.

Корисливим тяжким або особливо тяжким злочином може бути визнаний будь-який із злочинів, визначених у частинах 4 чи 5 ст. 12 КК України, якщо його вчинено з корисливих спонукань. Під корисливими спонуканнями потрібно розуміти бажання винного одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди.

Вирішуючи питання щодо доцільності призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд має виходити з наявності чи відсутності у діях винного корисливого мотиву.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

З метою ухвалення справедливого судового рішення, захисту прав людини та її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

В обвинувальному акті указано, що ОСОБА_7 обвинувачується у незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту, зберіганні з метою збуту, а також незаконному збуті, передачі особливо небезпечних речовин у місця позбавлення волі.

Наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву під час збуту особливо небезпечної психотропної речовини у місця позбавлення волі при кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307 КК України органом досудового розслідування за змістом обвинувального акта не встановлено.

Не встановлено корисливого мотиву й судом першої інстанції при кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 307 КК України.

Відтак апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Указана позиція узгоджується з практикою ККС ВС, викладеною у постановах від 07 грудня 2022 року у справі № 180/620/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 686/11385/21.

Підсумовуючи викладене, суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 409, ст. 413 КПК України є підставою для зміни вироку при розгляді провадження в суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції змінити в частині додаткового покарання, виключивши додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11 березня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000284, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2024 року по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України змінити в частині призначення покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

З покарання, призначеного ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 307 КК України, виключити додаткове покарання у виді конфіскації майна.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4