Справа № 760/9565/25
Провадження №: 1-кп/752/1886/25
У Х В А Л А

Іменем України

03.09.2025 року м. Київ

Голосіївський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні клопотання захисників у кримінальному провадженні № 0000022 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

встановив:

захисник обвинуваченого ОСОБА_3 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору. Свою позицію обґрунтував тим, що в обвинувальному акті вказано, що ОСОБА_3 забезпечував виготовлення довідок про навчання, проте в акті відсутнє однозначне та конкретне твердження, шляхом яких саме суспільно-небезпечних дій останній здійснив підроблення довідок про навчання, а отже, на думку захисника, в обвинувальному акті не зазначено спосіб вчинення ОСОБА_3 злочину, в якому він обвинувачується, а також є незрозумілим чи ОСОБА_3 безпосередньо виготовляв вказані довідки, тобто чи безпосередньо ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України. Також захисник зазначає, що формулювання обвинувачення, наведене в обвинувальному акті, не є повним та конкретизованим стосовно опису співучасті кожного з обвинувачених у вчиненні злочину, стороною обвинувачення не наведено, що попередньо між обвинуваченими виникла та існувала домовленість про вчинення злочину, не вказано розподілу ролей та не наведено конкретного періоду у часі, з якого почала існувати така група, що діяла за попередньої змовою групою осіб. Крім того, захисник зазначає, що в обвинувальному акті не зазначено жодних відомостей про офіційний документ, а саме довідок про навчання, що є предметом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. ОСОБА_7 вказує, що в обвинувальному акті поряд з обвинуваченими ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 зазначено ще одного співучасника як Особа 1, однак особа не ідентифікована, що на думку захисника, вказує на неприпустимий виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення. Захисник вказує, що вищевказане порушує право на захист обвинуваченого, а тому, на його думку, є всі підстави для повернення обвинувального акту прокурору. Крім того захисник просив скасувати арешт накладений на майно обвинуваченого ОСОБА_3 . Свою позицію обґрунтував тим, що в межах кримінального провадження було накладено арешт на майно, а саме на два ноутбука, вилучені у ОСОБА_3 під час обшуку 10.10.2024 року, за місцем його проживання. Захисник вказує, що ноутбуки не були знаряддям вчинення злочину, не зберегли на собі сліди злочину, не були об`єктом кримінально-протиправних дій та не є майном набутим кримінально-протиправним шляхом. На думку захисника, в подальшому застосуванні арешту відпала потреба, оскільки органом досудового розслідування не проводилась комп`ютерно-технічна експертиза, а під час огляду ноутбуків, компрометуюча інформація відсутня. На підтвердження своєї позиції надав ряд документів.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_4 - ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримав два клопотання адвоката ОСОБА_10 та просив задовольнити з наведених останнім підстав. Вказав, що відносно ОСОБА_4 формулювання обвинувачення також є некоректним, в обвинувальному акті не визначено ані способу вчиненого інкримінованого злочину, ані предмету злочину, а тому, на думку захисника, обвинувальний акт необхідно повернути прокурору.

Захисник обвинуваченої ОСОБА_5 - ОСОБА_9 в судовому засіданні також підтримала два клопотання адвоката ОСОБА_10 та просила задовольнити з наведених останнім підстав. Вказала, що формулювання обвинувачення, зокрема, ОСОБА_5 не конкретизоване, оскільки дії кожного з обвинувачених в обвинувальному акті не розписані. Також вказала, що першочергово досудове розслідування відносно обвинувачених здійснювалось за іншою статтею КК України, а в подальшому їх дії було перекваліфіковано на ч. 3 ст. 358 КК України. Зазначила, що в формулюванні обвинувачення не зазначено, які саме дії здійснювала ОСОБА_5 , що охоплюють ч. 3 ст. 358 КК України та які саме офіційні документи було підроблено останньою, а тому, на думку захисника, обвинувальний акт необхідно повернути прокурору. Крім того, захисник просила скасувати арешт на мобільний телефон, що було вилучено у ОСОБА_5 під час обшуку, оскільки в подальшому застосуванні арешту відпала потреба.

Обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтримали думку своїх захисників.

Прокурор ОСОБА_11 в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання захисників про повернення обвинувального акту. Вказав, що в останньому абзаці обвинувального акту вказано довідки, які були предметом підроблення, формулювання обвинувачення є конкретизованим, а тому, на його думку, обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України і підставі для його повернення немає. Також просив не розглядати зараз клопотання захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_7 про скасування арешту майна у зв`язку з відсутністю у нього матеріалів кримінального провадження. Вказав, що на досудовому розслідуванні сторона захисту не зверталась до нього з клопотанням про повернення майна.

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні вказав, що сторона захисту не зверталась до органу досудового розслідування з клопотанням про повернення майна, оскільки на майно було накладено арешт. Також вказав, що з клопотанням про скасування арешту сторона захисту не зверталась, у зв`язку з тим, що сторона захисту була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України, після чого обвинувальний акт було направлено до суду.

Суд, заслухавши думку учасників підготовчого судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає що надісланий до суду обвинувальний акт відносно не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а тому йому необхідно повернути прокурору, виходячи з наступного.

У відповідності до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Слід вказати, що відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунутому в порядку, встановленому КПК України.

Згідно вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України, зокрема, обвинувачений повинен знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують.

Згідно з вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».

Аналіз норми п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України свідчить, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників: фактичних обставин кримінального правопорушення; правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»); формулювання обвинувачення.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.

Таким чином, обвинувальний акт - це важливий процесуальний документ досудового розслідування, який оформляє його результати, який містить формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Із змісту обвинувального акту, вбачається, що викладене обвинувачення відносно ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не відповідає наведеним вищем вимогам закону та доктринам.

Так, дії останніх органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 3 ст. 358 КК України, крім іншого, за такою ознакою як вчинене за попередньою змовою групою осіб, хоча в формулюванні обвинувачення вказано, що ОСОБА_3 «одноособово забезпечував виготовлення підроблених довідок», в подальшому вказано про те, що ОСОБА_3 "забезпечував виготовлення таких довідок". При цьому, в обвинувальному акті взагалі не вказано спосіб підроблення таких офіційних документів як ОСОБА_3 , так і іншими обвинуваченими, а саме: не конкретизивано, чи було підроблено зміст таких довідок, чи його частини; чи було використано офіційний бланк, чи було підроблено підписи чи відбиток печатки і штампу тощо, фактично не описана об"єктивна сторона інкримінованого злочину кожному із обвинувачених.

Також слід зазначити, що в обвинувальному акті не вказано опису співучасті кожного з обвинувачених у вчиненні злочину, а саме не наведено чи виникла та існувала домовленість між обвинуваченими про вчинення злочину, не вказано розподілу ролей та не наведено конкретного періоду у часі, з якого почала існувати така група, що діяла за попередньої змовою. На переконання суду, формулювання такого обвинувачення є суперечливим та не конкретним, що, як вірно вказала сторона захисту, позбавляє сторону захисту в повній мірі реалізувати право на захист.

Крім того, в обвинувальному акті не зазначено жодних відомостей, щодо предмету злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, а саме індивідуальних ознак офіційних документів, які були підроблені, - довідок про навчання, що були виготовлені у період січень-жовтень 2024 року, зокрема, дати їх видачі, номеру або інших необхідних реквізитів для їх ідентифікації, а вказано лише ПІБ осіб, яким було видано такі довідки про навчання, з датою їх народження, тому, як вірно вказали захисники, в обвинувальному акті не конкретизований предмет злочину, передбачений ч. 3 ст. 358 КК України, що також свідчить про неконкреність пред"явленого обвинувчення та істотно порушує право на захист обвинувачених.

Окрім того, про що не було вказано стороною захисту, з обвинувального акту вбачається, що дії ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були кваліфіковані за ч. 3 ст. 358 КК України як підроблення офіційних документів, які видаються чи посвідчуються установою, та які надають права або звільняють від обов`язків, з метою використання їх підроблювачем чи іншою особою за попередньою змовою групою осіб. Суд вважає вказану кваліфікацію такою, що обмежує право на захист обвинувачених. Як вже було вказано вище, обвинувачення і відповідно кваліфікацій дій осіб повинні бути конкретизованими, а не такими, що дають змогу на розсуд сторін чи суду обирати одну з наведених каваліфікуючих ознак, а тому вищевказана чітко не визначена кваліфікація дій обвинувачених за ч. 3 ст. 358 КК України в частині «видаються чи посвідчуються», «надають права або звільняють від обов`язків», "з метою використання їх підроблювачем чи іншою особою" перешкоджає зрозуміти обвинуваченим від якого обсягу обвинувачення вони здійснюють свій захист, зокрема, стороною обвинувачення чітко не визначено: офіційний документ видається чи все ж таки посвідчується, надає права чи навпаки звільняє від обов`язків, та хто саме мав мету використання такого документу - підроблювач чи інша особа.

Норми ст. 348 КПК України покладають на суд обов`язок роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення. Отже, висунуте обвинувачення повинно бути зрозумілим як сторонам кримінального провадження, так і суду.

Наведене свідчить, що вказаний у обвинувальному акті виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення є неконкретним, що унеможливлює сприйняття обвинуваченими обсягу та змісту висунутого їм обвинувачення, позбавляє сторону захисту можливості ефективно здійснювати свій захист, позбавляє суд визначити межі судового розгляду з огляду на положення ч. 1 ст. 337 КПК України та в подальшому може призвести до скасування кінцевого рішення суду першої інстанції з підстав незабезпечення гарантій на справедливий суд.

В той же час, суд враховує, що надане прокурору ч. 2 ст. 337 КПК України право змінити обвинувачення в ході судового розгляду суттєвості цих недоліків не зменшує, оскільки з огляду на положення ч. 1 ст. 338 КПК України таке право виникає тільки при встановленні в ході судового розгляду нових фактичних обставин злочину, у вчиненні якого обвинувачується особа. Відповідно право на подальшу зміну обвинувачення не має використовуватись для усунення недоліків обвинувального акту, що очевидні в підготовчому судовому засіданні або для більш детального викладу фактів, які повинні були бути встановлені під час досудового розслідування та викладені в обвинувальному акті, при цьому, відповідно до положень ч. 3 ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Враховуючи вищевикладене, доводи захисту в цій частині є обґрунтованими, тому клопотання захисника слід задовольнити.

Також слід зазначити, що твердження сторони захисту, про те, що в обвинувальному акті не зазначено ПІБ ще одного співучасника, а вказано останнього як Особа 1, не є підставою для повернення обвинувального акту прокурору, оскільки відповідно до положень КПК України межі обвинувачення визначаються лише щодо тих осіб, стосовно яких складено та направлено обвинувальний акт. Обвинувальний акт стосується лише трьох осіб - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а отже не зазначення в обвинувальному акті ПІБ ймовірного співучасника, відносно якого кінцеве рішення судом не прийнято, не впливає на реалізацію права на захист та не перешкоджає суду розглянути обвинувальний акт по суті.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а тому обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України.

Крім того, заслухавши клопотання захисників про скасування арешту майна, вислухавши думку сторін, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 174 КПК України передбачено, що скасування арешту можливе за умови, якщо заявник доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно з ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Відповідно до приписів ст. 374 КПК України рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження вирішується під час ухвалення вироку.

Слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження прокурором не долучались докази, оскільки тривав підготовчий судовий розгляд, і судом було прийнято рішення про повернення обвинувального акту прокурору, суд вважає, що на даній стадії клопотання захисників є передчасними. Крім того, суд звертає увагу на те, що клопотання, в тому числі і про скасування арешту майна, повинно бути вмотивованим та обґрунтованим, однак захисником ОСОБА_9 не було додано жодних документів на обґрунтування заявленого клопотання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання захисників про скасування арешту майна.

Керуючись ст.ст. 174, 291, 314 КПК України, суд

постановив:

клопотання захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про повернення обвинувального акту - задовольнити.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000022 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, повернути прокурору, у зв?язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Відмовити в задоволення клопотання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000022.

Повний текст ухвали буде оголошено 04.09.2025 о 16 год. 30.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 7 діб з дня її оголошення в частині повернення обвинувального акту прокурору.

Суддя ОСОБА_1