Справа № 308/8482/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2025 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: захисника адвоката - ОСОБА_5 , прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/258/24 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2024 рокувідносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород Закарпатської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 436-2, ч.1 ст. 110 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:

Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.436-2, ч.1 ст. 110 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання за ч.2 ст.436 -2 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з конфіскацією майна, за ч.1 ст. 110 Кримінального кодексу України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з конфіскацією майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворого покарання, остаточно призначено ОСОБА_7 4 (чотири) роки позбавлення волі з конфіскацією майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту його фактичного затримання, після набрання вироком суду законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати по справі, а саме: витрати на проведення судово-ленгвістичної експертизи №54/15/6-23 від 15.02.2023 в розмірі 13 143,90 грн., на проведення портретної експертизи №СЕ-19/107-23/2819-ФП в розмірі 3 775,60.

Згідно з вироком, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН;

№ 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили чи погрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання спорів та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, який підписаний СРСР, правонаступником якого є російська федерація.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, яка вступила в дію 26 січня 1910 року та 7 березня 1955 року визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни, або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути без зволікання оповіщено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання оповіщення.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Згідно з цим документом територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали понад 68 держав світу, серед яких і Російська Федерація (далі - РФ).

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 (далі Декларація) вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року №13/98-ВР та Федеральним Законом російської федерації від 2 березня 1999 року № 42ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору, російська федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, у тому числі економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований російською федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької і Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-3 Конституції України, яка прийнята Верховною Радою України 28.06.1996, визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтями 132, 133 Конституції України визначено, що територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, поєднання централізації і децентралізації у здійсненні державної влади, збалансованості і соціально-економічного розвитку регіонів, з урахуванням їх історичних, економічних, екологічних, географічних і демографічних особливостей, етнічних і культурних традицій. Систему адміністративно-територіального устрою України складають: АР Крим, області, зокрема Донецька та Луганська, а також райони, міста, райони у містах, селища і села.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про основи національної безпеки України» - інформаційною безпекою є, зокрема, захищеність України від намагань маніпулювати суспільною свідомістю, у тому числі шляхом поширення недостовірної, неповної або упередженої інформації.

Стаття 8 Закону України «Про основи національної безпеки України» зазначає, що з урахуванням геополітичної і внутрішньої обстановки в Україні діяльність усіх державних органів має бути зосереджена, зокрема на прогнозуванні, своєчасному виявленні, попередженні і нейтралізації зовнішніх і внутрішніх загроз національній безпеці, збереження соціально-політичної стабільності суспільства та зміцнення позицій України у світі. Основним напрямом державної політики з питань національної безпеки України в інформаційній сфері є, крім іншого, забезпечення інформаційного суверенітету України.

20 лютого 2014 року, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії рф території АР Крим і м. Севастополя, усупереч вимогам пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримку миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, статей 2, 3 Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією, принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, а також всупереч вимогам частини 4 статті 2 Статуту ООН, Декларації Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та декларацій, затверджених резолюціями Генеральної Асамблеї ООН № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету, № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН, № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, статей 1, 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій від 18 жовтня 1907 року, статей 1, 2, 68 Конституції України, на територію суверенної держави Україна, а саме АР Крим і м. Севастополь, представниками влади рф і службовими особами ЗС рф розпочато збройне вторгнення регулярних військ РФ на територію України.

Частиною 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 № 1207-VII констатовано, що тимчасова окупація території України розпочалася 20 лютого 2014 року.

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18 січня 2018 року № 2268-VIII визначено, що збройна агресія російської федерації розпочалася з неоголошених і прихованих вторгнень на територію України підрозділів збройних сил та інших силових відомств російської федерації, а також шляхом організації та підтримки терористичної діяльності; російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією, а також за допомогою окупаційної адміністрації російської федерації, яку складають її державні органи та структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованими територіями України, та підконтрольні російській федерації самопроголошені органи, які узурпували виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України.

Відповідно до рішення Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту РНБО) від 14 вересня 2020 року Про Стратегію національної безпеки України, затвердженої Указом Президента України № 392/2020 від 14 вересня 2020 року - Для відновлення свого впливу в Україні російська федерація, продовжуючи гібридну війну, системно застосовує політичні, економічні, інформаційно-психологічні, кібер- і воєнні засоби; посилюються угруповання збройних сил Російської Федерації та їх наступальний потенціал, регулярно проводяться масштабні військові навчання поблизу державного кордону України, що свідчить про збереження загрози військового вторгнення; зростає мілітаризація територій тимчасово окупованої Автономної Республіки Крим та міста Севастополя; зберігається загроза з боку російської федерації вільному судноплавству у Чорному та Азовському морях, Керченській протоці. Спеціальні служби іноземних держав, насамперед російської федерації, продовжують розвідувально-підривну діяльність проти України, намагаються підживлювати сепаратистські настрої, використовують організовані злочинні угруповання і корумпованих посадових осіб, прагнуть зміцнити інфраструктуру впливу. Деструктивна пропаганда як зовні, так і всередині України, використовуючи суспільні протиріччя, розпалює ворожнечу, провокує конфлікти, підриває суспільну єдність. Державний суверенітет, територіальна цілісність, демократичний конституційний лад та інші життєво важливі національні інтереси мають бути захищені також від невоєнних загроз з боку російської федерації та інших держав, зокрема спроб спровокувати внутрішні конфлікти.

21 лютого 2022, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами російської федерації та світовою спільнотою, російською федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

У період до приблизно 05 години 00 хвилин 24 лютого 2022 року Президент Російської Федерації ОСОБА_8 , а також інші невстановлені представники військово-політичного керівництва рф, діючи всупереч вимогам п.п. 1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV) від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів ЗС рф на територію України.

Так, 24 лютого 2022 року о 5 годині Президентом російської федерації володимиром путіним оголошено рішення розпочати військову операцію в Україні, у зв`язку з чим на виконання вищевказаного наказу, під безпосереднім керівництвом та контролем представників влади рф, її Збройних Сил, спецслужб та інших осіб, військовослужбовці Збройних Сил російської федерації, шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію Україну через державні кордони України Київської, Чернігівської, Сумської, Харківської, Луганської, Донецької та інших областей, в тому числі вийшовши за межі адміністративних кордонів Херсонської, Миколаївської, Запорізької областей, та здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, а також окупували частин вказаної території України, чим змінили межі її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що частково продовжується по теперішній час та призводить до загибелі людей та інших тяжких наслідків.

24 лютого 2022 року указом Президента України Володимира Зеленського №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який надалі продовжувався і діє на даний час.

Рішенням Верховної ради України відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року російська федерація визнана державою-агресором, яка здійснює збройну агресію проти України, розв`язала і веде повномасштабну агресивну війну проти України та Українського народу з порушенням норм міжнародного права, вчиняючи злочини проти людства.

Як встановлено, планування, фінансування та реалізація російською федерацією агресивної війни та агресивних воєнних дій проти України, проведення розвідувальної та підривної діяльності на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, організовується, спрямовується, здійснюється силами, насамперед, ЗС рф, Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил російської федерації, Федеральної служби безпеки Російської Федерації, найманців, а також осіб, залучених до співробітництва на конфіденційній (негласній) основі, у тому числі громадян України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що громадянин України ОСОБА_7 , після початку збройної агресії рф проти України, будучи прихильником мілітаризованої політики здійснюваної рф щодо України та підтримуючи ідеологічну основу так званого «руского мира», з використанням загальнодоступних інформаційних ресурсів свідомо виправдовує та заперечує збройну агресію рф проти України, розпочатої у 2014 році, глорифікує осіб, які здійснюють збройну агресію рф проти України, керованих та фінансованих рф.

Так, на виконання свого злочинного умислу ОСОБА_7 , будучи громадянином України, усвідомлюючи злочинність своїх дій, будучи обізнаним про здійснення рф збройної агресії проти України, керуючись ідеологічними мотивами, створив загальнодоступний обліковий запис в соціальній мережі «Вконтакте» під ніком « ОСОБА_9 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Використовуючи наявні в своєму користування інформаційні ресурси у мережі Інтернет, ОСОБА_7 усвідомлюючи, що опубліковані матеріали користувачами даної мережі формують певні ідеї і погляди направленні на схилення інших користувачів до вчинення активних дій, перебуваючи на території російської федерації, поширив публікації, у яких міститься інформація щодо прославляння і виправдовування дій військових ЗС рф на території України та поширення неправдивої інформації, котра дискредитує дії військових Збройних сил України, тим самим проводячи пропаганду, спрямовану на виправдування та схвалення збройної агресії рф проти України, та здійснюючи психологічний вплив на користувачів зазначених соціальних мереж.

В такий спосіб, ОСОБА_7 , у невстановленому досудовим розслідуванням місці підготував, опублікував та поширив наступні матеріали:

ІНФОРМАЦІЯ_3 о 12 год. 16 хв. на своїй особистій сторінці « ОСОБА_9 », у соціальній мережі «Вконтакте», що знаходиться за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , розмістив публікацію за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 », наступного змісту (текст мовою оригіналу):

«Господи, благослови ОСОБА_10 и нашу Армию , освободить от нацистско-бандеровской мрази всю Украину , до самых западных границ , освободить мой родной Ужгород от бандеровского гнёта ! Владимир Владимирович , не оставляйте нацистам мой Ужгород , за который в октябре 1944 г проливал кровь и освобождал от венгерских , немецких фашистов и бандеровских недобитков мой отец , город где могила моего отца ! Господи , помоги очистить от скверны Украинскую землю - ПОМОГИ ГОСПОДИ ! Слава Российской Армии освободительнице !»

16 березня 2022 року о 21 год. 40 хв. на особистій сторінці « ОСОБА_9 » соціальної мережі «ВКонтакте», що знаходиться за гіперпосиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 розмістив та поширив публікацію за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 », наступного змісту (текст мовою оригіналу): «Моя родной край , мой родной Ужгород - дай Бог , освободится от укро-бандеровской чумы !»

Публікація групи «ДОНЕЦК ДНР РОССИЯ НОВОСТИ ДОНБАССА НОВОРОССИИ» гіперпосилання - « ІНФОРМАЦІЯ_5 »

«СЛАВА ПОДКАРПАТСКОЙ РУСИ! В ЕДИНСТВЕ С РОССИЕЙ!

Я русин был, есмь и буду... Неудобная правда о Подкарпатской Руси.

Фильм рассказывает об истории Подкарпатской Руси и о жителях этого края русинах, древней ветви русского народа, само существование которых сегодня отрицается украинскими властями.

Веками боролись русины за сохранение своей национальной самобытности и несмотря на многочисленные попытки вычеркнуть этот народ из истории, сохранили до наших дней свой язык, оригинальную культуру и сознание своего духовного единства с Православной Святой Русью.»

ІНФОРМАЦІЯ_6 о 16 год. 57 хв. на особистій сторінці « ОСОБА_9 » соціальної мережі «ВКонтакте», що знаходиться за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 розмістив та поширив публікацію за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 », наступного змісту (текст мовою оригіналу):«Ну что господа-товарищи , прошли переговоры с укро-нацистами... это как если бы были переговоры с Геббельсом в Минске в 1944 году , по итогам которых Советские войска в разы сократили бы свою "интенсивность" в наступлении ! Не знаю какая там были подковёрная возня , но чувства , у меня как у обывателя - гнетуще разочаровывающие , чувство какого то предательства со стороны переговорщиков ... Этот сговор , здорово подорвёт надежды и веру русскоязычных на украине в заявленную денацификацию , народ будет чувствовать что его отдали на съедение нацистам , а те уж "оттянутся" по полной , вымещая свою звериную злобу ! Хотелось бы ошибаться ...»

ІНФОРМАЦІЯ_7 о 14 год. 38 хв. на особистій сторінці « ОСОБА_9 », соціальної мережі «ВКонтакте», що знаходиться за гіперпосиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 , розмістив та поширив публікацію за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 » , наступного змісту (текст мовою оригіналу): «Мой отец , освобождал мой родной г.Ужгород от фашистов осенью 1944г. . Как бы хотелось , опять освободить мой город от бандеровско-нацистского отребья !»

ІНФОРМАЦІЯ_7 о 16 год. 56 хв. на особистій сторінці « ОСОБА_9 », соціальної мережі «ВКонтакте» за гіперпосиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 розмістив та поширив публікацію за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 », наступного змісту (текст мовою оригіналу): «Вот фото, где в АДРЕСА_1 , проходит первый парад по случаю освобождения города от фашистов 1945 г. На фото в первом ряду с знаменем 875 Самоходно Артиллерийского Полка стоит мой отец . Сейчас у меня одно желание - ПОВТОРИТЬ путь отца, и очистить от этих ублюдочных байден-бандэро-нацистов мой родной город , и поклониться на Холме Славы героям-освободителям, и своему отцу , в той войне !»

Згідно з висновком судово-лінгвістичної експертизи №54/15/6-223 від 15.02.2023, у вищевказаних публікаціях розміщених та поширених ОСОБА_7 , на сторінці « ОСОБА_9 » у соціальній мережі «Вконтакте», встановлено: тенденційна добірка фактів, послідовність викладення тез, надання їм авторської оцінки та аксіологічних характеристик у спосіб, що забезпечує транслювання (поширення) високого ступеню схвалення, прихильності, солідарності, ідеологічної підтримки, виправдовування деструктивних, агресивних щодо України рішень та дій держави-агресора російської федерації, підтримки, схвалення агресивної політики російської федерації проти України, виправдовування збройної агресії російської федерації проти України, глорифікації (у значенні прославляння, схвалення, прихильність) осіб, які здійснювали / здійснюють збройну агресію російської федерації проти України, [з огляду на експресивність у мовленні] палкого прагнення, очікування власником акаунту досягнення заявлених російською федерацією псевдоідеологічних цілей збройної агресії проти України. 3 огляду на публічність оприлюднення, аргументованість, системність поширення ідентичних меседжів, можна стверджувати, що текстові матеріали, які досліджуються, становлять також пропаганду збройної агресії російської федерації проти України, пропаганду російського тоталітарного режиму.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані як виготовлення та поширення матеріалів, у яких міститься виправдовування, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році, а також глорифікація осіб, які здійснювали збройну агресію російської федерації проти України, розпочату у 2014 році, тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 436-2 Кримінального кодексу України.

Окрім цього, діючи умисно, продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що зміна меж території та державного кордону України можлива виключно в межах діючого законодавства України, 16.03.2022 о 15:31 на своїй особистій сторінці під назвою « ОСОБА_9 », у соціальній мережі «Вконтакте», що за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_7 перебуваючи у невстановленому досудовому розслідуванні місці, розмістив та поширив публікацію спільноти « ІНФОРМАЦІЯ_8 », яка знаходиться за гіперпосиланням « ІНФОРМАЦІЯ_4 », та відоеозвернення ОСОБА_12 , наступного змісту (текст мовою оригіналу):

«Господи! Благослови ОСОБА_10 и Армию России освободить Закарпатский край и мой родной г.УЖГОРОД от нацистско-бандеровской чумы ! Аминь !»

Публікація групи « ІНФОРМАЦІЯ_9 » « ІНФОРМАЦІЯ_10 », (звернення ОСОБА_12 до ОСОБА_10 ) яка містить текстове повідомлення та відео-звернення за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_11 : «Украина посыпалась: закарпатские русины обратились напрямую к Путину.

Процессы разрушения государства приобретают на Украине необратимый характер: признан Донбасс, группировка ВСУ в ДНР и ЛНР методично уничтожается, что лишает Киев основной части армии, над городами юга поднимается российский флаг, а теперь и лидер закарпатских русинов обратился напрямую к президенту Путину с просьбой ликвидировать Западную Украину.

Имя ОСОБА_13 широкая общественность узнала ещё в 2014 году, тогда он делал аналогичные заявления во время Русской весны. За это он подвергался преследованиям со стороны киевского режима все эти восемь лет.

Сегодня он вновь обращается к России и её лидеру. «Русская Весна» приводит текст обращения полностью:

«Глубокоуважаемый ОСОБА_14 .

Обращаюсь к вам от имени руководителя (с 2014 г.) русинства.

Русины, как никто другой, пострадали от геноцида, начиная от массового австро-венгерского 19141918 гг., когда более 120 тысяч русинов были замучены в концлагерях Терезин, Талергоф.

Не меньшим гонениям русины подверглись за православную веру. Чего стоит только один Сигет-Мараморошский процесс 1914 года, отметившийся гонением русинов за свою веру православную.

В 1946 году за одну ночь всех русинов сделали украинцами. Все школы с русинским языком преподавания были переведены на украинский язык преподавания.

В 2008 году Украина провела массовое антирусинское судилище по криминальному делу № 499 за законное требование русинов реализовать итоги Закарпатского областного референдума от 1 декабря 1991 года, на котором 78% закарпатцев проголосовали за „самоуправляемую территорию, не входящую ни в какие иные территориальные образования.

То, что на Украине началось на майдане в 2013-м, для русинов началось в августе 2008 года. Русины испили чашу широкомасштабного, многовекового геноцида и гонений за свою веру, за свой язык, за свою самоидентификацию, за свое волеизъявление на референдуме.

В 1996 году Украина приняла государственный план по решению вопроса украинцев русинов, а фактически по 10 пунктам государственный план по уничтожению русинов.

Но русины живы и твердо стоят ногами на своей земле, наделённые правами и титулами, согласно ОСОБА_15 договору 1919 года. Территория русинов на юг от Карпат признана 57 государствами мира, включая все страны большой Антанты.

Ситуация вокруг Украины близка к развязке. От того, как она будет решена, в очень многом будет зависеть и дальнейшая судьба самой РФ.

Русины официально поддержали позицию руководства РФ по Украине.

В контексте принуждения Украины к миру и федерализации земель предлагаем Западную Украину преобразовать в Карпатскую Русь на правах, мандатах, титулах русинов.

Если Западная Украина останется в том виде, в котором она находится сейчас, то под вопросом:

стратегия национальной безопасности РФ;

русофобия;

ликвидация источника международного терроризма;

дебандеризация, денацификация;

форпост на западе Руси, которым он является более 1200 лет.

Надеемся, что решение этих вопросов через Карпатскую Русь органично впишется в Стратегию национальной безопасности РФ.

Председатель МЦ „ ОСОБА_16 »

Розмістивши вищезазначений допис, ОСОБА_7 публічно і відкрито звернувся до невизначеного кола користувачів соціально-орієнтованого веб-ресурсу «Вконтакте», поширивши серед читачів та користувачів даного соціально-орієнтованого веб-ресурсу погляди та ідеї направлені на зміну меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом відокремлення Закарпатської області від України.

Згідно з висновком судово-лінгвістичної експертизи №54/15/6-223 від 15.02.2023, у вищезазначеній публікації ОСОБА_7 , міститься публічний заклик до дій, спрямованих на зміну меж території та державного кордону України, оскільки лексичний прояв: заклик, адресований до в.в.путіна, президента рф, у зверненні ОСОБА_17 , представника русинського етносу, що проживає на території Закарпатської області, перетворити / трансформувати Західну Україну у [закономірно незалежну від України, за текстом - залежну русина у лояльну до росії державу] «Карпатську Русь», тобто у ході збройної агресії проти України, відповідно, всупереч порядку, встановленому Конституцією України, реалізувати дію, у результаті якої відбудеться втрата Україною її західної території, зокрема Закарпатської області, а отже зміна меж території та державного кордону України.

Такі дії ОСОБА_7 кваліфіковані як посягання на територіальну цілісність і недоторканність України, тобто кримінальне правопорушення, тобто розповсюдження матеріалів із закликами до вчинення умисних дій з метою змін меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, тобто вчинення кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 110 Кримінального кодексу України.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду захисника ОСОБА_5 , в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити, пом`якшити призначене покарання.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст.436 -2 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки без конфіскації майна, за ч.1 ст. 110 КК України, у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки без конфіскації майна.

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання 3 (три) роки позбавлення волі без конфіскацією майна.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника - адвоката ОСОБА_5 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, думку прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 436-2, ч.1 ст. 110 КК України, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, аналіз яких даний у вироку.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 ніким не оскаржені, то висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин перевірці судом апеляційної інстанції не підлягають, з урахуванням вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У висновку Верховного Суду, який викладено у постанові від 02 березня 2021 року у справі №721/115/19 зазначено про те, що для досягнення пропорційності між злочином та покаранням, основним чинником, який має братися до уваги під час визначення виду та міри покарання за злочин, є ступінь його тяжкості та небезпечності. При призначенні покарання судам слід прагнути до справедливості та пропорційності, а будь-які винятки з цієї мети мають бути належним чином обґрунтовані.

Суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, виконав вказані вимоги закону, врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше не судимий.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання обвинуваченої, судом першої інстанції не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за якою визнав ОСОБА_7 винним, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням та конфіскацією всього майна, яке є його особистою власністю..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Надаючи оцінку доводам і вимогам захисника ОСОБА_5 щодо можливості застосування більш м`якого з альтернативних покарань ніж позбавлення волі, які передбачені ч.2 ст. 436-2, ч.1 ст. 110 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно з правовою позицією, викладеної в Постанові ККС у складі ВС від 15 серпня 2023 року у справі №295/424/21, процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначення особі, визнаній винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, відповідного покарання, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, відноситься до дискреційних повноважень суду.

Судова дискреція (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Надаючи оцінку посиланням сторони захисту на залишення судом першої інстанції поза увагою того, що обвинувачений раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, відсутність обтяжуючих покарання обставин, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції були враховані ці обставини при призначені обвинуваченому покарання.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 , вчинив злочин проти основ національної безпеки України та громадської безпеки та злочин проти основ національної безпеки України і злочин проти злочину проти миру, безпеки, людства та міжнородного правопорядку,, при цьому, відповідно до ст. 17 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Що стосується апеляційних вимог захисника обвинуваченого в частині призначеного додаткового покарання у виді конфіскації майна ОСОБА_7 , то на переконання колегії суддів вони є такими, що позбавлені правових підстав, з огляду на наступне.

Частинами 1, 2 статті 59 КК України передбачено, що покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК України.

Конфіскація майна, як будь-яке покарання, є мірою державного примусу, що обмежує право власності та застосовується для досягнення встановлених законом цілей покарання та індивідуалізації покарання.

Конфіскація майна, як вид кримінального покарання, відноситься до числа додаткових покарань, що зумовлює певні особливості в застосуванні та виконанні цього виду покарання.

Крім того, конфіскація майна, як і будь-яке інше покарання, має призначатися відповідно до принципів та загальних засад призначення покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 було визнано винним за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 436-2, ч.1 ст. 110 КК України, санкція яких передбачає покарання у виді позбавлення волі та з конфіскацією майна або без такої.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам статті 1 Протоколу №1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Відтак, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив злочин проти основ Національної безпеки України та громадської безпеки, місцевий суд обґрунтовано призначив йому додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за ч.7 ст.111-1 КК України відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі сторони захисту.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин кримінального провадження, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів не встановлено.

З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 березня 2024 рокувідносно обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 436-2, ч.1 ст. 110 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту ї проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді