Провадження №11-сс/801/683/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора

у режимі відеоконференції ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підозрюваного

у режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2025, якою застосовано до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначеного розміру застави, в кримінальному провадженні № 0003338, внесеного до ЄРДР 24.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 22.08.2025 до підозрюваного ОСОБА_8 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначеного розміру застави, в кримінальному провадженні № 0003338, внесеного до ЄРДР 24.04.2025 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України.

Так, не погодившись із даною ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2025, захисник ОСОБА_7 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просив суд скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо підозрюваного більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту в нічний час з 22:00 до 07:00 години за місцем проживання, а у випадку обрання застави визначити її розмір у межах двадцяти прожиткових мінімумів доходів громадян.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що сам по собі факт тяжкості інкримінованого злочину, передбаченого ст. 408 КК України, не може бути єдиною підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу.

На думку захисника, слідчий суддя безпідставно погодився із доводами сторони обвинувачення, не встановивши конкретних даних, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також не перевірив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Крім того, захисник наголошує, що при обранні запобіжного заходу слідчий суддя не врахував особу підозрюваного, його сталі соціальні зв`язки, місце проживання, відсутність будь-яких спроб ухилитися від органів слідства та суду, що свідчить про можливість забезпечення належної процесуальної поведінки без застосування тримання під вартою.

Також у скарзі зазначається, що ухвала суду першої інстанції суперечить принципу презумпції невинуватості, закріпленому у ст. 62 Конституції України та практиці ЄСПЛ, згідно з якою посилання лише на тяжкість злочину не може обґрунтовувати тримання особи під вартою. Захисник посилається на правові висновки Європейського суду з прав людини, відповідно до яких при обранні запобіжного заходу національні суди повинні наводити конкретні обставини, що підтверджують наявність ризиків, а не обмежуватись загальними посиланнями на тяжкість обвинувачення.

У зв`язку з наведеним захисник просив апеляційний суд скасувати ухвалу слідчого судді та застосувати щодо підозрюваного більш м`який запобіжний захід, який буде достатнім для забезпечення його процесуальних обов`язків.

Колегія суддів, вислухавши думку захисника ОСОБА_7 та підозрюваного ОСОБА_8 , які просили апеляційну скаргу задовільнити, скасувати ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області віл 22.08.2025, позицію прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, прийшла до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_8 , слід задовільнити частково, з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення є законним, якщо його ухвалено з дотриманням вимог матеріального і процесуального закону; обґрунтованим якщо воно постановлене на підставі всебічного, повного й об`єктивного дослідження всіх обставин кримінального провадження, підтвердженого допустимими доказами; та вмотивованим коли у ньому наведено логічне і послідовне пояснення прийнятого рішення, оцінку доводів сторін, мотиви відхилення чи прийняття доказів.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції здійснює перегляд судового рішення виключно в межах апеляційної скарги та доводів, викладених у ній, якщо інше не передбачено законом.

На підставі ст. 419 КПК України, ухвала апеляційного суду має містити належне обґрунтування прийнятого рішення, з викладенням мотивів, оцінкою доводів апеляційної скарги, посиланням на докази, досліджені під час судового розгляду, а також поясненням, чому саме ці докази були прийняті чи відхилені.

Оскільки кожна кримінальна справа має унікальні фактичні обставини, суд не має права діяти за шаблоном чи формально, а зобов`язаний ухвалювати рішення, які є персоніфікованими, із врахуванням індивідуальних особливостей справи, конкретного обвинуваченого та специфіки доводів сторін у межах відповідного провадження.

Судом апеляційної інстанції з матеріалів судової справи було встановлено, що слідчим провадиться досудове розслідування кримінального провадження № 0003338 від 24.04.2025, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, в ході розслідування якого виникла необхідність у застосуванні відносно підозрюваного ОСОБА_8 міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У ході розгляду матеріалів справи, з матеріалів клопотання встановлено, що солдат ОСОБА_8 , водій електрик молодший спеціаліст служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 , будучи військовослужбовцем, згідно до ст. ст. 11, 16, 49, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, окрім іншого, зобов`язаний свято та непорушно додержуватись Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно й чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно підвищувати рівень військових професійних знань, удосконалювати свою виучку та майстерність, знати та виконувати свої обов`язки й додержуватись вимог Статутів Збройних Сил України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, завжди пам`ятати, що за його поведінкою судять не лише про нього, а й про Збройні Сили України в цілому, точно та вчасно виконувати покладені на нього обов`язки та поставлені йому завдання, додержуватись військової дисципліни, не допускати негідних учинків, точно, вчасно та сумлінно виконувати накази командирів (начальників).

Статтями 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України передбачено, окрім іншого, що військова дисципліна досягається шляхом особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог Статутів Збройних Сил України, а також зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватись Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги Статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Так, 24.02.2022 Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» №65/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової й мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань оголошено проведення загальної мобілізації на території України.

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні уведено воєнний стан із 05:30 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжувався та триває по теперішній час.

Вимогами ст. 17, 65, 68 Конституції України визначено, що оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно з ч. 6 ст. 2, п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним з видів військової служби є військова служба за призивом під час мобілізації. Початком проходження військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за призивом, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відповідно до ст. ст. 4, 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Згідно із ст. 11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України кожен військовослужбовець повинен бути дисциплінованим, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, які визначаються статутами Збройних Сил України, а також відповідними посібниками, порадниками, положення, інструкціями.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви встановлені, встановлені розпорядком (розкладом занять).

Відповідно до статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитися в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 28.09.2024 № 276 солдата ОСОБА_8 призначено на посаду водія електрика молодшого спеціаліста служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 , та з 28.09.2024 вважати таким, що справи прийняв і приступив до виконання службових обов`язків з посадовим окладом.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 12.03.2025 № 75 солдата ОСОБА_8 , водія електрика молодшого спеціаліста служби охорони державної таємниці військової частини НОМЕР_1 , вважати таким що з 12.01.2024 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 в місці дислокації в АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов?язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Положення ст. 1 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» ст. 17 Закону України «Про оборону України» визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов?язком громадян України.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про особливий режим несення військової служби та порядок її проходження в умовах воєнного солдату ОСОБА_8 було достеменно відомо.

На час проходження військової служби у лавах Збройних Сил України на солдата ОСОБА_8 розповсюджується дія військових Статутів Збройних Сил України, які визначають загальні права та обов?язки військовослужбовців і їх взаємовідносини.

Разом з цим, солдат ОСОБА_8 , достовірно знаючи свої обов?язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов?язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення за наступних обставин.

12.03.2025 солдат ОСОБА_8 діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи його можливі наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилитися від військової служби без поважних причин та з мотивів небажання тимчасово переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов?язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив дезертирство із підрозділу військової частини НОМЕР_1 , що на той час знаходився у тимчасовому місці дислокації в АДРЕСА_1 , а вільний час продовжував використовувати на власний розсуд, не пов?язуючи його із виконанням обов?язків з військової служби до моменту його затримання.

ОСОБА_8 22.08.2025 повідомлено про підозру у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, та було затримано на підставі ст. 208 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, тобто у дезертирстві, самовільне залишення військової частини, із метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах воєнного стану.

На даний час в органу досудового розслідування наявні підстави у застосуванні стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України, які вказують на те, що застосування менш суворого запобіжного заходу не забезпечить його належну процесуальну поведінку та надасть можливість уникнути підозрюваному кримінальної відповідальності, шляхом переховування від органу досудового розслідування та суду.

При оцінці обставин, передбачених ст. 178 КПК України, суд першої інстанції вірно приймає до уваги, що:

?наявні докази вчинення підозрюваним ОСОБА_8 особливо тяжкого кримінального правопорушення, є вагомими та допустимими, отриманими у встановленому КПК України порядку;

?у разі визнання винуватим, ОСОБА_8 загрожує покарання за особливо тяжкий злочин вчинений в умовах воєнного стану у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років.

Без застосування найсуворішого запобіжного заходу ОСОБА_8 може:

- переховуватись від органів досудового розслідування та суду;

- незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні;

- перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

А тому, колегія суддів прийшла до висновку, що слідчий суддя Вінницького міського суду вірно обрав підозрюваному запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Апеляційний суд враховує, що у даному кримінальному провадженні наявні свідки, показання яких мають суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та прийняття законного рішення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність ризику незаконного впливу на свідків, потерпілих чи інших учасників кримінального провадження.

При цьому положення ст. 23 КПК України закріплюють принцип безпосередності дослідження доказів у суді, згідно з яким показання свідків повинні бути отримані судом у відкритому судовому засіданні.

Саме тому збереження їхньої процесуальної незалежності та вільного волевиявлення під час допиту є необхідною гарантією дотримання прав сторін та засад справедливого судового розгляду.

З огляду на процесуальний статус зазначених осіб та тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину, суд вважає обґрунтованим існування ризику незаконного впливу на свідків, який має бути врахований при визначенні запобіжного заходу та умов його застосування.

Апеляційний суд також бере до уваги, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, а саме дезертирства, вчиненого в умовах воєнного стану.

Відповідно до санкції зазначеної статті, за вчинення такого злочину передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років.

Тяжкість інкримінованого підозрюваному злочину сама по собі не може бути єдиною підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу, однак у поєднанні з іншими встановленими ризиками, передбаченими ст. 177 КПК України, вона свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що підозрюваний може ухилятися від органів досудового розслідування та суду, продовжити злочинну діяльність або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

З огляду на характер злочину та його підвищену суспільну небезпечність, суд апеляційної інстанції враховує, що залишення підозрюваного без належного процесуального контролю могло б призвести до істотних негативних наслідків для інтересів правосуддя та суспільної безпеки.

А тому, суворість санкції є одним із чинників, що обґрунтовує побоювання ухилення, і повинна оцінюватися судом у сукупності з іншими обставинами справи.

Європейський суд з прав людини у своїй усталеній практиці визнає, що ризик втечі особи є допустимою та достатньою підставою для обрання тримання під вартою відповідно до п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас саме те, що злочин віднесений до категорії особливо тяжких, вимагає від суду пошуку балансу між інтересами правосуддя та правами людини: з одного боку врахування високих ризиків, притаманних такій категорії злочинів, а з іншого обов`язку забезпечити пропорційність запобіжного заходу.

У цьому контексті визначення застави як альтернативного заходу дозволяє досягти належної рівноваги, оскільки гарантує виконання підозрюваним процесуальних обов`язків і водночас не створює надмірного втручання у його право на свободу

Відповідно до ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні грошових коштів у дохід держави з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків. Застава виступає майновою гарантією належної процесуальної поведінки особи та альтернативою триманню під вартою у випадках, коли її застосування є достатнім для запобігання ризикам, визначеним ст. 177 КПК України.

Колегія суддів бере до уваги, що ОСОБА_8 є громадянином України, має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , має сталі соціальні зв`язки та близьких родичів, що свідчить про його укоріненість у суспільстві та зменшує ризики ухилення від органів досудового розслідування і суду,

У матеріалах провадження відсутні відомості, які б свідчили про вчинення ним будь-яких дій, спрямованих на перешкоджання розслідуванню чи ухиленню від виконання процесуальних обов`язків.

У зв`язку з цим визначення застави забезпечить баланс між необхідністю запобігти встановленим ризикам та дотриманням права особи на свободу й особисту недоторканність.

Застосування застави у даному випадку сприятиме виконанню завдань кримінального провадження, а саме забезпечить належну поведінку підозрюваного, його явку до слідчого та суду, попередить ухилення від правосуддя та інші можливі перешкоди кримінальному провадженню. Одночасно внесення застави створює для підозрюваного додатковий стримуючий фактор, адже у випадку порушення ним покладених процесуальних обов`язків застава звертається у дохід держави.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що поряд із залишенням чинним запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, доцільним є визначення підозрюваному ОСОБА_8 альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі, здатному забезпечити виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та доводів, викладених в апеляційній скарзі, ОСОБА_8 характеризується наявністю сталих соціальних зв`язків, що підтверджується його постійним місцем проживання на території Вінницької області, наявністю родини та близьких осіб, з якими він підтримує соціальні контакти. Дані обставини суттєво знижують ймовірність того, що підозрюваний буде ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

Крім того, підозрюваний раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що свідчить про відсутність у нього стійкої злочинної налаштованості.

Важливою обставиною є й те, що ОСОБА_8 визнав свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні у повному обсязі та висловив готовність співпрацювати зі слідством, що свідчить про його критичне ставлення до власних дій та відсутність наміру перешкоджати встановленню істини у справі.

Практика Європейського суду з прав людини, підтверджує те, що сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути єдиною та достатньою підставою для обрання найсуворішого запобіжного заходу тримання під вартою.

У справі «Летельєр проти Франції» (рішення від 26.06.1991, заява № 12369/86) ЄСПЛ наголосив, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли органи влади наводять «відповідні та достатні підстави» для такого заходу, а також постійно перевіряють, чи залишаються ці підстави актуальними.

У справі «Ілійков проти Болгарії» (рішення від 26.07.2001, заява № 33977/96) Суд підкреслив, що абстрактне посилання на тяжкість злочину без конкретних аргументів щодо ризиків, передбачених законом, суперечить статті 5 Конвенції.

Таким чином, практика ЄСПЛ зобов`язує національні суди кожного разу оцінювати не лише тяжкість інкримінованого злочину, а й індивідуальні обставини конкретної особи, перевіряти пропорційність обмеження свободи та розглядати можливість застосування застави або інших більш м`яких заходів, які у достатній мірі забезпечать процесуальну поведінку підозрюваного.

У зв`язку з цим суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є доцільним та обґрунтованим, однак апеляційний суд вважає за необхідне визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, яка відповідатиме тяжкості інкримінованого злочину, особі підозрюваного та забезпечить виконання ним покладених процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 задовільнити частково.

Ухвалу слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.08.2025 - скасувати.

Клопотання т.в.о. заступника начальника слідчого відділення відділу поліції № 3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області капітан поліції ОСОБА_9 задовільнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Строк тримання під вартою діє протягом 60 (шістдесяти) днів, до 20.10.2025 у межах строку досудового розслідування.

Одночасно визначити ОСОБА_8 заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 242 240 (сто двадцять одна тисяча сто двадцять) гривень, які необхідно внести на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Підозрюваний або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, визначеному в ухвалі про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою протягом строку дії ухвали.

У разі внесення застави покласти на ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки:

?прибувати до слідчого та/або прокурора за першою вимогою;

?не відлучатись з населеного пункту, де він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

?повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи або навчання;

?утриматись від спілкування із особами, які являються свідками у даному кримінальному провадженні;

?здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Якщо ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не виконає покладені на нього обов`язки, то застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.

У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування до підозрюваного, обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень частини сьомої статті 194 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: