ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2117/25 Справа № 185/9076/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 0001068 від 17 липня 2024 року стосовно

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Павлограді Дніпропетровської області, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 22 лютого 2023 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_9

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ :

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 3 місяці.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2023 року, і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців.

Цим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим за таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно в умовах воєнного стану за таких обставин.

16 липня 2024 року ОСОБА_8 приблизно о 07.30 годині, прийшов до місця мешкання свого знайомого ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , побачив що вхідні двері квартири відкриті та шляхом вільного доступу потрапив до середини квартири, зайшов до зали побачив там, жінку яка спала на дивані та біля неї на зарядці лежав мобільний телефон. ОСОБА_8 викрав мобільний телефон марки «Redmi 12», 8 GB RAM, 256 GB ROM, кольору - SkyBlue, 5000 MAh, вартістю 5716 гривні 67 копійок, після чого з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, та розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_11 , майнову шкоду в сумі 5716 гривні 67 копійок.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальненні доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання у зв`язку з його невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць та на підставі ч. 1 ст. 71 КК остаточно визначити йому покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 5 років 2 місяці.

На думку захисту, вирок суду першої інстанції є занадто суворим та обвинуваченому можливо призначити менш суворе покарання. Суд не врахував у повній мірі мотив, спосіб та обставини вчинення злочину, обставини, які пом`якшують покарання, зокрема пояснюючи мотив своїх дій і помилку у предметі скоєної обвинуваченим крадіжки стосовно приналежності майна до того чи іншого власника, він тим самим надав покази суду, що фактично ним було скоєно таємне викрадення чужого майна. Аналогічні покази обвинувачення надавав в ході досудового розслідування, що вказує на те, що він від початку визнавав себе винним у скоєному і вказує на стійку та послідовну його позицію по відношенню до вчиненого, він неодноразово заявляв про щире каяття. Судом не враховано факт відшкодування обвинуваченим завданих збитків. ОСОБА_8 мав достатньо часу на можливість приховати викрадене майно і таким чином за відсутності доказів у вигляді викраденого майна та прямих очевидців скоєної ним крадіжки, міг би уникнути покарання, проте шляхом повного визнання вини вжив заходів до видачі викраденого майна співробітникам поліції. Суд залишив поза увагою думку потерпілої щодо покарання, яка претензій до обвинуваченого не мала та просила суворо не карати його.

Позиції учасників судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 403 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду.

До апеляційного суду надійшла відмова від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 на підставі ч. 1 ст. 403 КПК.

В судовому засіданні прокурор просив прийняти відмову від апеляційної скарги прокурора ОСОБА_6 , про що сторони не заперечували та продовжено розгляд апеляційних скарг захисника та обвинуваченого.

В судовому засіданні захисник в режимі відеоконференції підтримав апеляційну скаргу та з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити, а вирок суду змінити в частині призначеного обвинуваченому покарання.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, посилаючись на її безпідставність, вирок суду першої інстанції вважав законним та обґрунтованим, тому просив залишити його без змін.

Обвинувачений, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явився, його захисник в апеляційній скарзі просив провести розгляд за без участі обвинуваченого, тому з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК та те, що його участь не є обов`язковою, апеляційний розгляд проведений за його відсутності.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 185 КК за обставин, викладених у вироку суду в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому відповідно до ст. 404 КПК апеляційним судом не переглядаються.

Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є безпідставними, а вирок суду в цій частині є законним, обґрунтованим та ухвалений у відповідності до зазначених вище вимог закону, які суд першої інстанції виконав належним чином та мотивував прийняте рішення, з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що обираючи ОСОБА_8 вид і розмір покарання, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а й з особливостей конкретного кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції взяв до уваги, що обвинувачений, вчинив тяжкий злочин, раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, вину не визнав. Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.

При цьому, апеляційний суд також зважає і на обставини вчиненого кримінального правопорушення, при яких обвинувачений, будучи раніше судимим за вчинення умисного корисливого злочину проти власності, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив та знову вчинив нове аналогічне кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

Таким чином, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та ступінь тяжкості вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого, відсутності обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку, що покарання у виді позбавлення волі в межах санкції інкримінованої статті із застосуванням ст. 71 КК, на переконання апеляційного суду, є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Захисник не наводить в скарзі переконливих та достатніх доводів, які б вказували на те, що призначене обвинуваченому покарання є дійсно надто суворим та не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та його особі.

Статтею 414 КПК як одну з підстав для зміни вироку визначено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Так, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини Кримінального кодексу, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги захисника, що суд не врахував у повній мірі мотив, спосіб та обставини вчинення злочину. Всі ці обставини були належним чином оцінені судом першої інстанції в достатній мірі при призначенні обвинуваченому покарання, з видом і розміром якого погодився апеляційний суд.

Неспроможними є наведені в апеляційній скарзі захисником доводи щодо неврахування судом обставин, які пом`якшують покарання, зокрема те, що обвинувачений від початку визнавав себе винним у скоєному, його стійка та послідовна позиція по відношенню до вчиненого ним діяння і як наслідок він неодноразово заявляв про щире каяття, усунення заподіяної шкоди.

Відповідно до сталої судової практики та роз`яснень, що містяться у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Натомість як видно з матеріалів кримінального провадження в ході судового розгляду обвинувачений вину у пред`явленому обвинуваченні не визнав, а надані ним покази щодо обставин кримінального правопорушення суд належним чином оцінив та спростовував їх у вироку дослідженими доказами та показами свідків, потерпілої. Отже суд першої інстанції обґрунтовано не визнав таку обставину, яка пом`якшує покарання, як щире каяття.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців призначене обвинуваченому у відповідності до положень статей 50, 65, 71 КК з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про його особу і таке покарання, на переконання апеляційного суду, є справедливим та співмірним з тяжкістю вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, на переконання апеляційного суду, обраний судом першої інстанції обвинуваченому вид і розмір покарання є законним, обґрунтованим, адже воно відповідає меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Таким чином, захисник не навів в апеляційній скарзі належних доводів та аргументів, чому призначене покарання є явно несправедливим внаслідок його суворості, всі обставини, які впливають на вид і розмір покарання враховані місцевим судом, а відтак призначене покарання за скоєний злочин є законним, обґрунтованим та достатньо мотивованим, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги не підлягають задоволенню.

Будь-яких інших доводів, які б свідчили про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та вказували на необхідність зміни або скасування вироку суду апеляційна скарга не містить.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскарженого судового рішення, при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на вищезазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а вирок суду слід залишити без змін.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4