ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/256/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2ст.28ч.1ст.114-1, ч.2ст.28ч.2ст.194 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисників адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представників потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002209 від 17 вересня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тернополя, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, не одруженого, на утриманні двоє неповнолітніх дітей, працюючого вантажником ФОМ «ОСОБА_17», проживаючого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , раніше несудимого

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту його затримання тобто з 17 вересня 2024 року.

На підставі ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_7 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 17 вересня 2024 року (з моменту затримання) по дату ухвалення вироку включно, тобто по 02 травня 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Савелівка Монастирського району Тернопільської області, українця, громадянина України, з середньо-спеціальною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_2 , проживаючого в АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , раніше судимого:

- 07.08.2024 Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. На підставі ст.75 КК України звільненого від відбування основного покарання з встановленням 2 років іспитового строку, та покладенням обов`язків у відповідності до ст.76 КК України,

визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання:

- за ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України у виді 6 (шести) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у вигляді 6 (шести) років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину основного покарання згідно вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2024 року у виді 6 (шести) місяців позбавлення волі, та призначено остаточне покарання ОСОБА_8 у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

На підставі ч.3 ст.71 КК України до остаточно призначеного ОСОБА_8 основного покарання за сукупністю вироків у виді 6 (шести) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, приєднано невідбуте додаткове покарання за вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2024 року у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 визначено рахувати з моменту його затримання тобто з 17 вересня 2024 року.

Відповідно до ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_8 зараховано термін його попереднього ув`язнення з 17 вересня 2024 року (з моменту затримання) по дату ухвалення вироку включно, тобто по 02 травня 2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Задоволено частково цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 до обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду в сумі 413 413,11 грн. (чотириста тринадцять тисяч чотириста тринадять гривень одинадцять копійок).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_13 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. (ста тисяч).

Вирішено питання запобіжних заходів, речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

Згідно вироку суду, 24.02.2022 Указом Президента України- № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України з 05 год. 30 хв., який в подальшому неодноразово продовжувався та діяв станом на 17.09.2024.

Також, 24.02.2024 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України Президентом України видано Указ № 69/2022 «Про загальну мобілізацію». Згідно з ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту зведення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

У невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 02.09.2024 обвинувачений ОСОБА_8 у месенджері «Telegram» на власному мобільному телефоні з номером НОМЕР_3 отримав повідомлення від акаунта користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » з пропозицією підпалу транспортних засобів належних Збройним Силам України та іншим військовим формуванням за грошову винагороду, а також інструкції щодо способу підпалу таких транспортних засобів, про що повідомив своєму знайомому обвинуваченому ОСОБА_7 , надіславши на його мобільний телефон скріншот таких повідомлень.

Далі, 16.09.2024 на належний обвинуваченому ОСОБА_7 мобільний телефон «Redmi9А» із сім-карткою оператора мобільного зв`язку НОМЕР_4 , яким, у зв`язку з втратою власного мобільного телефону, користувався обвинувачений ОСОБА_8 , та на якому встановлений мобільний додаток «Telegram», надійшло від невстановленої досудовим розслідуванням особи, яка користується акаунтом користувача « ІНФОРМАЦІЯ_3 » повідомлення з пропозицією здійснити підпал транспортних засобів, які використовуються Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями за грошову винагороду в розмірі 2500 доларів США за автомобіль, про що обвинувачений ОСОБА_8 повідомив обвинуваченому ОСОБА_7 .

Після того, цього ж дня у обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , яким було достовірно відомо про збройний напад російської федерації на Україну та введений воєнний стан в Україні, виник злочинний умисел спільно вчинити перешкоджання за грошову винагороду законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом підпалу транспортних засобів, якими користуються Збройні Сили України та інші військові формування.

Реалізуючи свій злочинний умисел обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розуміючи протиправність своїх дій та їх суспільну небезпечність, усвідомлюючи, що їх дії завдадуть шкоду обороноздатності України у вигляді перешкоджання законній діяльності Збройним Силам України та іншим військовим формуванням в особливий період, 16.09.2024 близько 16 год. 54 хв. підшукали в дворі багатоквартирного будинку №5 по вул. Слівенській в м. Тернополі транспортний засіб марки «ЗАЗ Vida Cargo», державний номерний знак НОМЕР_5 , пофарбований в зелений колір, що за своїми зовнішніми ознаками схожий на автомобіль Збройних Сил України. Після того, обвинувачений ОСОБА_8 здійснив фото і в подальшому відеозйомку цього автомобіля, та із застосуванням месенджеру «Telegram», з належного обвинуваченому ОСОБА_7 мобільного телефону «Redmi9А», відправив фотознімки і відеозапис транспортного засобу невстановленому досудовим розслідуванням користувачу акаунта «ІНФОРМАЦІЯ_3».

З метою доведення свого злочинного наміру до кінця, 17.09.2024 близько 04 год. 20 хв. обвинувачений ОСОБА_7 за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_8 , взяли з автомобіля ВАЗ 2104, який перебував в користуванні обвинуваченого ОСОБА_7 і знаходився поблизу будинку №18 на бульварі Д. Галицького в місті Тернополі, пластикову пляшку з сумішшю бензину з маслом та пішли в двір багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 . Перебуваючи в дворі вказаного будинку обвинувачений ОСОБА_7 за попередньою змовою з обвинуваченим ОСОБА_8 17.09.2024 близько 04 год. 25 хв. підійшли до автомобіля «ЗАЗ Vida Cargo», державний номерний знак НОМЕР_5 , який знаходився в дворі багатоквартирного будинку №5 по вул. Слівенській в м. Тернополі та будучи впевненими у використанні автомобіля представниками підрозділів Збройних Сил України, діючи відповідно до домовленості, обвинувачений ОСОБА_7 вилив заздалегідь підготовлену суміш бензину з маслом на капот і вітрове скло вказаного транспортного засобу, та за допомогою запальнички підпалив автомобіль «ЗАЗ Vida Cargo», державний номерний знак НОМЕР_5 , який належить ТОВ «Майстерліфт» та яким користувався водій автомобільного відділення взводу матеріального забезпечення військової частини НОМЕР_6 Міністерства оборони України ОСОБА_15 для виконання службових завдань.

Далі, діючи відповідно до домовленості, ОСОБА_8 , здійснив відеозйомку палаючого автомобіля на належний обвинуваченому ОСОБА_7 мобільний телефон «Redmi9А» та в подальшому, в якості підтвердження виконання завдання з метою отримання грошових коштів, відправив відеозапис користувачу акаунта «ІНФОРМАЦІЯ_3».

Разом з тим, від умисного підпалу обвинуваченими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 транспортного засобу «ЗАЗ Vida Cargo» державний номерний знак НОМЕР_5 , в дворі будинку №5 по вул. Слівенській в місті Тернополі загорівся поряд стоячий автомобіль «Toyota Avensis», державний номерний знак НОМЕР_7 , який належить ОСОБА_13 .

Внаслідок умисних злочинних дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 власнику автомобіля «ЗАЗ Vida Cargo» ТОВ «Майстерліфт» заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 216309,98 грн. та власнику автомобіля «Toyota Avensis» ОСОБА_13 заподіяно матеріальну шкоду в розмірі 413413,11 грн.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, тобто перешкоджання законній діяльності Збройним Силам України та іншим військовим формуванням в особливий період, вчиненому за попередньою мовою групою осіб; ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України, тобто умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу, за передньою змовою групою осіб, та ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1 КК України, тобто перешкоджання законній діяльності Збройним Силам України та іншим військовим формуванням в особливий період, вчиненому за попередньою мовою групою осіб; ч.2 ст.28, ч.2 ст.194 КК України, тобто умисне знищення чужого майна, вчинене шляхом підпалу, за передньою змовою групою осіб.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, за змістом якої, ставить питання про зімну вироку суду першої інстанції.

Не наводячи аргументованих доводів щодо незаконності судового рішення, яке він оскаржує, вважає, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок суворості, а також, що судом неправильно визначено розмір відшкодування моральної шкоди.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 02 травня 2025 р. в частині призначеного покарання ОСОБА_8 змінити, пом`якшити призначене йому покарання за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень, застосувавши положення ст.69 КК України, а в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 , зменшити відшкодування моральної шкоди до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) грн., стягнувши їх солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Також просить застосувати щодо нього положення ст.616 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , також ставить питання про зміну вироку суду в частині призначеного йому покарання та стягнення моральної шкоди в користь потерпілого ОСОБА_11 .

Звертає увагу, що він визнав свою вину і розкаявся, раніше не судимий і має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Просить вирок Тернопільського міськрайонного суду від 02 травня 2025р., в частині призначеного покарання, змінити, а саме - пом`якшити призначене йому покарання за вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень до 5 (п`яти) років позбавлення волі або ж застосувати ст.69 КК України, а в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_13 , зменшити відшкодування моральної шкоди до 50 000 (п`ятдесяти тисяч) грн., стягнувши їх солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_10 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять пом`якшити призначене судом покарання, застосувавши статтю 69 КК України та зменшити суму стягнення моральної шкоди в користь потерпілого ОСОБА_13 ; ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_16 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять пом`якшити призначене судом покарання до 5 років позбавлення волі або застосувати статтю 69 КК України та зменшити суму стягнення моральної шкоди в користь потерпілого ОСОБА_13 ; представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , який просить відмовити у задоволенні апеляційних скарг; прокурора, який заперечив щодо задоволення апеляційних скарг, вирок суду вважає законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації їхніх дій апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині обвинуваченими не оскаржується.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи, викладені в апеляційних скаргах обвинувачених, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу винного через суворість, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За загальними положеннями призначення покарання, визначеними ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Виходячи із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 травня 2025 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, за вчинені обвинуваченими кримінальні правопорушення, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України та вимог ст.65 КК України.

Зокрема, судом першої інстанції, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України віднесені до категорії тяжких злочинів, об`єктом яких стали суспільні відносини, пов`язані з національною безпекою України, наслідки вчинених ним діянь, особу обвинуваченого, у якого на утриманні двоє неповнолітніх дітей, позицію сторони обвинувачення та думку потерпілих, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До обставин які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відніс повне визнання ним своєї вини та щире каяття, а також окремо врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 місцевий суд відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України враховував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст.12 КК України віднесені до категорії тяжких злочинів, об`єктом яких стали суспільні відносини, пов`язані з національною безпекою України, наслідки вчинених ним діянь, особу обвинуваченого, який раніше судимий, позицію сторони обвинувачення та думку потерпілих, наявність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До обставин які пом`якшують покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відніс повне визнання ним своєї вини та щире каяття, а також окремо врахував відсутність обставин, які обтяжують покарання.

При цьому, місцевий суд, належним чином мотивувавши свій висновок, не відніс вказану у обвинувальному акті обтяжуючу покарання обставину "вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою" за ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.2 ст.28 ст.194 КК України, оскільки вчинення кримінального правопорушення групою осіб за попередньою змовою вже є кваліфікуючою ознакою даних злочинів, що виключає її визнання обтяжуючою обставинною відповідно до ч.4 ст.67 КК України.

Окрім того, судом першої інстанції прийнято до уваги, що обвинувачені вчинили вказані кримінальні правопорушення умисно, підпал автомобіля здійснили з корисливих мотивів, усвідомлюючи що пошкодження автомобіля «ЗАЗ Vida Cargo» який належить ЗСУ, є перешкоджанням законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Також, місцевим суд встановлено, те що обвинувачений ОСОБА_8 засуджений вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.08.2024 за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік та на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.

За наведених вище обставин суд першої інстанції обґрунтовано мотивував своє рішення щодо необхідності призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі та із застосуванням по відношенню до ОСОБА_8 положень ст.71 КК України

На думку колегії суддів, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також даних про осіб обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , форма та строк відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства, обрана судом першої інстанції, є виваженою, справедливою та такою, що відповідає вимогам статті 65 КК.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянтів щодо можливості застосування до покарання, призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.2 ст.28 ч.1 ст.114-1, ч.2 ст.28 ч.2 ст.194 КК України, статті 69 КК України, про що обвинувачені ставлять питання в суді апеляційної інстанції.

Так, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст.69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст.69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто, для застосування судом положень ст.69 КК повинні бути встановлені пом`якшувачі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Отже, той факт, що в справі присутні обставини, які пом`якшують покарання обвинувачених, а саме: визнання вини, щире каяття; відсутні обставини, які обтяжують покарання, з урахуванням наведених вище обставин, які свідчать про суспільну небезпеку обвинувачених, не є достатніми мотивами для застосування до них положень ст.69 КК і уже були враховані судом першої інстанції при призначені покарання.

У даному випадку характер вчинених злочинів свідчить про їх підвищену суспільну небезпеку, оскільки дії обвинувачених були умисними, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, і мали на меті не лише пошкодження майна, а й перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України в умовах особливого періоду, що безумовно становить загрозу національній безпеці.

Зокрема, підпалений автомобіль використовувався у забезпеченні оборонних завдань, що підтверджено матеріалами справи.

Варто також підкреслити, що ОСОБА_8 є особою з кримінальним минулим, і раніше не зробив належних висновків зі своєї судимості.

Наявність системної суспільно-небезпечної поведінки є обставиною, яка безпосередньо вказує на стійку кримінальну налаштованість обвинуваченого та не дозволяє вважати його поведінку випадковою або винятковою.

Тому, на переконання апеляційного суду, вказані обставини виключають можливість застосування положень ст. 69 КК України для призначення обвинуваченим м`якшого покарання, ніж передбачено законом.

При цьому колегія суддів вважає, що обвинуваченими не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного їм покарання, з огляду на те, що всі обставини, на які посилаються апелянти, були враховані судами попередніх інстанцій під час призначення покарання.

Колегія суддів вважає, що остаточно визначене судом першої інстанції покарання ОСОБА_7 у виді 6 (шести) років позбавлення волі та ОСОБА_8 у виді 6 (шести) 6 (шести) місяців позбавлення волі, повністю відповідає ступеню тяжкості вчинених ними злочинів та особам обвинувачених, і, з урахуванням вимог Закону, є достатнім та необхідним для їх виправлення та запобігання вчинення ними нових злочинів.

Обвинувачені також вказують про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову потерпілого про стягнення моральної шкоди, однак такі твердження, на думку колегії суддів апеляційного суду, є цілком неприйнятним з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно із ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пленум ВСУ в п.9 своєї постанови №4 від 31.09.2013 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснив, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та оскаржуваного вироку, суд першої інстанції розглянув цивільний позов ОСОБА_13 в частині відшкодування моральної шкоди, з дотримання вимог кримінального та цивільного законодавства, а також з урахуванням роз`яснень Пленуму ВСУ, які викладені у вищевказаній постанові.

При цьому, доводи апелянтів про те, що стягнутий з обвинувачених розмір грошового відшкодування в якості моральної шкоди - 100 000 грн., є значно завищеним, є не обґрунтованим, оскільки на думку апеляційного суду, такий розмір визначений залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала потерпіла, характеру немайнових втрат, їх тривалості, та з урахуванням обставин справи.

Так, судом встановлено, що в результаті неправомірних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у потерпілого ОСОБА_13 дійсно в зв`язку з підпалом та пошкодженням майна змінився звичний спосіб життя, оскільки він переніс душевні страждання, адже втратив можливість розпоряджатися та користуватися транспортним засобом, а саме їздити на роботу, перевозити дітей, у зв`язку із чим змушений витрачати додаткові кошти на громадський транспорт. Крім цього підпал транспортного засобу порушив почуття безпеки, викликав у ОСОБА_13 занепокоєння та тривогу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що наведені потерпілим обставини, завдали йому моральної шкоди.

При цьому, на переконання колегії суддів, із врахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_13 внаслідок вчинених обвинуваченими кримінальних правопорушень, характеру немайнових втрат потерпілого, зміна звичний способу життя, перенесення душевних страждань, порушення почуття безпеки, занепокоєння та тривога та ступеня вини обвинувачених, сума грошового відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_13 у розмірі 100 000 грн., яке підлягає солідарному відшкодування обвинуваченими, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Що стосується твердження ОСОБА_8 про застосування до нього статті 616 КПК України, то апеляційний суд зауважує, що вказана правова норма може бути застосована для звільнення з-під варти підозрюваних або обвинувачених, які відбувають запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з метою проходження ними військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, або військової служби за контрактом.

Порядок застосування ст.616 КПК України передбачає звернення підозрюваного, обвинуваченого, який під час досудового розслідування або судового розгляду тримається під вартою, до прокурора з клопотанням про ініціювання перед слідчим суддею або судом питання про скасування цього запобіжного заходу для продовження та/або проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період та/або військової служби за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського та офіцерського складу.

Проте, матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що обвинувачений ОСОБА_8 звертався з відповідними клопотаннями до прокурора, у порядку ст. 616 КПК України.

Відтак, таке клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути предметом розгляду апеляційного суду у даному кримінальному провадженні.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду є обґрунтованим і законним.

Будь-яких передбачених ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни чи скасування не виявлено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області області від 02 травня 2025 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді