Номер провадження:1-кп/521/1671/25
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 вересня 2025 року м.Одеса
В провадженні Хаджибейського районного суду міста Одеси перебуває зазначене кримінальне провадження на стадії судового розгляду.
Прокурор заявив клопотання про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , посилаючись на тяжкість висунутого обвинувачення та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України без зміни раніше визначеного розміру застави. Проти зменшення розміру застави заперечував, оскільки визначений розмір застави забезпечує уникнення наявних ризиків щодо поведінки обвинуваченого, який раніше був неодноразово судимим та знову обвинувачується у вчинені тяжкого злочину.
Захисник заперечував проти клопотання прокурора, зазначив, що обвинувачений визнає свою вину, тому наведені ризики відсутні та є лише припущенням прокурора, просив врахувати наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, сім`ї, чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні, позитивну характеристику за місцем перебування під вартою, просив зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки раніше визначсений розмір застави є непомірним для обвинуваченого.
Обвинувачений підтримав думку захисника.
Вивчивши клопотання та матеріали, які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, суд приходить до наступного.
Відповідно до вимог ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.
Під час вирішення клопотання прокурора оцінці судом підлягають наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК. Ризиком у контексті кримінального провадження є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
При цьому КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) буде здійснювати відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
З урахуванням наявності існування наведених ризиків, передбачених ст.177 КПК України, виникла необхідність у вирішенні питання щодо продовженні дії строку запобіжного заходу стосовно обвинуваченого.
Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до вимог п.5 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.
Так, обвинувачений ОСОБА_5 , який раніше судимий, обвинувачується у вчинені тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, має постійне місце проживання, соціальні зв`язки, чотирьох неповнолітніх дітей на утриманні, на цей час залучений до роботи у слідчому ізоляторі, до затримання походив службу у ЗСУ.
Враховуючи особу бвинуваченого, суд приходить до висновку, що ризик втечі обвиунваченого залишається досить високим, оскільки обвинувачений, для якого настання вказаних наслідків є небажаним, може вдатися до спроб переховування від суду.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_5 раніше неодноразоао судимий, злочин, у якому обвинувачується на цей час, відповідно до висунутого обвинувачення інкримінується після умовно-дострокового звільнення обвинуваченого, що підтверджує наявність ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.
Таким чином, лише запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе гарантувати належне виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та перешкодити ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, що надасть можливість запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим своїх обов`язків та відсутні підстави для обрання стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.
На час розгляду клопотань судом вже досліджено докази у кримінальному провадженні, обвинувачений визнає свою вину у інкримінованому йому злочині, надав суду пояснення щодо обставин правопорушення, тому суд приходить до всиновку, що ризик незаконного впливу на потерпілого та свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, на цей час зменшився, але не зник у повному обсязі, оскільки судорвий розгляд триває та остаточне рішення у кримінальному провадженні судом ще не прийняте .
На стадії досудового розслідування до обвинуваченого було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 80 (вісімдесят) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 242240 (двісті сорок дві тисячі двісті сорок) гривень та є максимальним розміром для тяжких злочинів, який був дієвим важелем для процесуального впливу на поведінку останнього. На час розгляду судом клопотань застава не була внесена.
Непомірність розміру застави для обвинуваченого фактчно приводить його до безальтернативності запобіжного заходу та тривалого часу перебування під вартою. При цьому вимогами ч.3 ст.183 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний визначити розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст.29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.
Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.
Відтак, з однієї сторони розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала обвинуваченого від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншої - не має бути таким, що є завідомо непомірним для цієї особи та призводить до неможливості виконання застави.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Гафа проти Мальти», було встановлено що гарантія, передбачена статтею 5 §3 Конвенції покликана забезпечити явку обвинуваченого у судовому засіданні. Тому розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу підозрюваного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Оскільки питання, яке розглядається, є основним правом на свободу, гарантованим статтею 5, органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою. Крім того, розмір застави, має бути належним чином обґрунтовано у рішенні про визначення застави і повинна враховувати майновий стан обвинуваченого. Нездатність національних судів оцінити здатність заявника сплатити необхідну суму може викликати виявлення Судом порушення. Проте обвинувачений, якого судові органи готові звільнити під заставу, повинні вірно подати достатню інформацію, яку можливо перевірити, якщо це буде необхідно, щодо суми застави, яку необхідно встановити.
З урахуванням викладеного, суд, зважаючи на практику ЄСПЛ, відповідно до якої зі спливом часу ризики, які існували на момент застосування запобіжного заходу, значно зменшуються або ж взагалі зникають, а також враховуючи наведені вимоги чинного законодавства, надаючи увагу обставинам кримінального правопорушення, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_5 , його особу, тривале перебуває під вартою, його матеріальний і сімейний стан та спроможність внесення застави особисто ним та близькими членами його родини, тяжкість висунутого обвинувачення, зменшення наявних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав для зменшення раніше визначеного в якості альтернативи розміру застави в рамках дотримання принципу не погіршення в частині обмеження прав обвинуваченого до розміру 50 (п`ятидесяти) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 151400 гривень та відповідає розмірам, визначеним п.2 ч.5 ст.182 КПК України, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, що буде співмірним з існуючими ризиками, відповідатиме особі обвинуваченого та тяжкості висунутого йому обвинувачення і зможе забезпечити належну процесуальну поведінку останнього. Підстав для зменшення розміру застави до мінімального, як про це просить сторона захисту, суд не знаходить із урахуванням наведених обставин.
Керуючись ст.ст. 331, 176,177, 182, 183, 193,194, 196,198 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 діб до 09 листопада 2025 року включно.
Визначити розмір застави як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_5 обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 50 (двадцять) прожиткових мінімумів для працездатної особи, що складає 151400 (сто п`ятдесят одна тисяча чотириста) гривень на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області.
Обвинувачений ОСОБА_5 з дня визначення судом розміру застави може внести заставу на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Одеській області або забезпечити її внесення заставодавцем та надати документ, що це підтверджує, суду.
За умови внесення застави на обвинуваченого ОСОБА_5 відповідно до ст.194 КПК України будуть покладені обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; не відлучатись з м.Одеси без дозволу суду; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим; здати на зберігання свій паспорт для виїзду за кордон.
Наслідком невиконання зазначених обов`язків є звернення застави в дохід держави і обрання до обвинувачсеного запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або тримання під вартою.
Ухвала суду про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Подання апеляційної скарги на ухвалу суду зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.
Суддя ОСОБА_1