Справа № 357/7459/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.08.2025 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження №0000538 внесене до ЄРДР 25.02.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_4 ,

потерпілий ОСОБА_5 ,

представник потерпілого адвокат ОСОБА_6 ,

захисник ОСОБА_7 ,

обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

03 лютого 2025 року приблизно о 20 годині 40 хв. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 знаходились на східцевому майданчику на 8 поверсі 1-го під`їзду будинку АДРЕСА_3 де між ними виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_3 голосно слухає музику в квартирі за місцем свого проживання. В ході конфлікту ОСОБА_5 наблизився до ОСОБА_3 та в цей час у останнього виник умисел спрямований на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

З метою реалізацій зазначеного умислу ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправний характер та наслідки своїх дій, діючи умисно, передбачаючи суспільно небезпечний характер своїх дій та бажаючи настання відповідних наслідків у вигляді тілесних ушкоджень потерпілому, наніс удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, в наслідок якого ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у виді набряку м`яких тканин лівої щічної ділянки, синця на повіках лівого ока, перелому передньої латеральної стінки лівої верхньощелепної пазухи, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім цього, 03 лютого 2025 року приблизно о 20 годині 40 хв. ОСОБА_3 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 знаходились на східцевому майданчику поблизу вхідних дверей до квартир АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 на АДРЕСА_6 де між виник конфлікт з приводу того, що ОСОБА_3 голосно слухає музику в квартирі за місцем свого проживання.

В ході конфлікту ОСОБА_5 наблизився до ОСОБА_3 та в цей час останній, не маючи умислу на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень, хоча повинен був і міг їх передбачити, наніс удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, в наслідок якого ОСОБА_5 впав на підлогу правою частиною тулубу та отримав тілесне ушкодження у виді перелому 8-го ребра справа, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України визнав повністю, щиро розкаявся. Зазначив, що 03.02.2025 року, приблизно після 20 години, на східцевому майданчику на 8 поверсі у будинку АДРЕСА_3 , між ним та ОСОБА_8 та ОСОБА_5 виник конфлікт, потерпілий взяв його за плече та потягнув на себе, а він наніс удар кулаком правої руки в ліву частину щелепи потерпілого. Потерпілий впав та отримав тілесні ушкодження, які зазначені в обвинувальному акті. Дружина потерпілого викликала поліцію, швидку ніхто не викликав. Причиною конфлікту була гучна музика. Попередньо потерпілий йому погрожував і він це чув і бачив по відеозвязку. Раніше були випадки, коли потерпілий просив зменшити звук музики і він робив звук тихіше. В той день він зі своїми двома друзями прийшли розібратися, друзі в конфлікт не встрявали, стояли осторонь. Потерпілий виражався на його адресою нецензурною лайкою, переходив на особисть, він побоявся, що той його вдарить та на наніс удар ОСОБА_5 . Причини для нанесення удару потерпілому були відсутні. Про вчинене шкодує, в судовому засіданні просив вибачення у потерпілого. Зазначив, що зробив для себе висновки та більше таке не повториться. Повідомив, що обставини, викладені в обвинувальному акті, щодо дати, часу, місця вчинення злочину та наслідків що настали, відповідають дійсності. Цивільний позов не визнає з підстав його необгрунтованості та недоведеності.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 2 ст.125, ст. 128 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.

Суд встановив, що своїми діями, які виразились в спричинення потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я та в необережному середньої тяжкості тілесному ушкодженні, ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України.

При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працює, не одружений, має постійне місце проживання та реєстрації, доглядає за матірю, яка має інвалідність І групи.

Обставиною, що помякшує покарання, є щире каяття та визнання винуватості. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини.

Враховуючи вказані обставини справи, дані про особу обвинуваченого, суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, суд дійшов висновку, про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання у межах статей обвинувачення.

Призначення іншого виду покарання, ніж обмеження волі, та відповідно позбавлення волі, на думку суду, не буде відповідати характеру вчинених кримінальних правопорушень, їх суспільній небезпеці, не буде належним чином сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним інших правопорушень.

Враховуючи вимоги ст. 70 КК України, ОСОБА_3 необхідно призначити остаточне покарання, застосувавши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Враховуючи конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, здійнює догляд за матірю, яка має інваліність І групи, визнав винуватість, щиро розкаявся у вчиненому, думку потерпілого, який погодився з позицією прокурора щодо можливості призначення обвинуваченому покарання з випробуванням з іспитовим строком в 1 рік, висловлені в судових дебатах, суд дійшов висновку про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою уповноваженим органом з питань пробації, а тому його слід звільнити від відбування покарання з випробуванням, згідно ст. 75 КК України, з покладанням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

На думку суду, призначене покарання, передбачене санкціями статей обвинувачення та звільнення від його відбування з випробуванням, буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_3 та попередження вчинення нових злочинів і не буде становити особистий надмірний тягар для особи. Таке покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України, буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного.

Твердження представника потерпілого про те, що обвинувачений не здійснює догляд за своєю матір`ю, яка має інвалідність, є голослівними, нічим не підтверджені та спростовуються доданими до матеріалів провадження доказами, проти долучення яких не заперечували і потепілий та його представник.

Що стосується заявленого цивільного позову, то суд дійшов наступного висновку.

Потерпілим ОСОБА_5 в підготовчому судовому засіданні був заявлений цивільний позов, який був змінений до початку судового розгляду в якому останній просив стягнути з ОСОБА_3 122572 грн. матеріальної шкоди, 200000 грн. моральної шкоди та 70000 грн. витрат на правову допомогу.

Потерпілий та його представник підтримали цивільний позов та просили задовольнити в повному обсязі.

Прокурор вважав за доцільне задовольнити цивільний позов в частині підтверджених позовних вимог.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення цивільного позову у зв`язку з його недоведеністю та необґрунтованістю.

При вирішенні цивільного позову, суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 р.) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви, - з іншого.

Виходячи зі змісту ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до частини 1 статті 129 КПК України суд, ухвалюючи, зокрема, обвинувальний вирок, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому залежно від доведеності підстав і розміру позову.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами визначеними КПК України і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, якою встановлюються загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачають відшкодування за неї за наявності вини особи, яка заподіяла шкоду.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Потерпілим ОСОБА_5 , в обґрунтування своїх позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди з обвинуваченого, зазначено, що обвинуваченим ОСОБА_3 потерпілому було вибито зуби, пошкоджено зубний протез. Разом із тим, спричинення таких тілесних ушкоджень обвинуваченим потерпілому, ОСОБА_3 не вмінюється органом досудового розслідування. Слід зазначити, що суд розглянув справу, за згодою всіх учасників процесу, в порядку ст. 349 КПК України. Враховуючи, що ОСОБА_3 не обвинувачується у вчиненні дій, внаслідок яких ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження - вибиті зуби та пошкодження зубного протезу, то цивільний позов в цій частині не підлягає задоволенню. Крім того слід зазначити, що попередній план лікування не є підтверджуючим документом про понесені потерпілим матеріальні збитки. Інших доказів на підтвердження позовних вимог в частині матеріальної шкоди, суду не надавалося.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода, крім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодження здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Під час судового розгляду було встановлено, що внаслідок винних дій обвинуваченого, які вказані в обвинувальному акті та не заперечувалися останнім в судовому засіданні, потерпілому було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою відносно нього, що призвело до ушкодження здоров`я, фізичного болю, порушення життєвих зв`язків, втраті душевного спокою, зміні звичного способу життя.

Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_3 кримінальних правопорушень, характер і обсяг страждань, яких зазнав потерпілий у зв`язку з заподіянням тілесних ушкоджень вказаних в обвинувальному акті та встановлених в судовому засіданні, наявність підтвердженого причинного зв`язку між отриманими травмами, які зазначені в обвинувальному акті та підтверджені дослідженим в судовому засіданні доказами, і діями обвинуваченого, враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку про те, що з обвинуваченого підлягає стягненню моральна шкода в розмірі 20000 грн., що відповідає положенням ст. ст. 23, 1167 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Заначений розмір задоволених позовних вимог в частині моральної шкоди, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, - з іншого.

Таким чином, із урахуванням принципу диспозитивності кримінального судочинства цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Щодо заявлених ОСОБА_5 процесуальних витрат на правову допомогу в сумі 70000 (сімдесят тисяч) грн, суд зазначає наступне.

Згідно до ст.118 КПК України, процесуальні витрати складаються, зокрема, із витрат на правову допомогу.

Частиною 2 ст. 120 КПК України передбачено, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Статтею 125 КПК України передбачено, що суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема в Постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно зі ст. ст. 26 та 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Судом встановлено, що відповідно до договору № 19/КС від 27.02.2025 року потерпілий ОСОБА_5 уклав угоду з Адвокатським Бюро «Олега Маліцького» про надання правової допомоги. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, потерпілим надано копію договору про надання правничої допомоги №19/КС від 27.02.2025; додаток №1 до договору та дві копії платіжних інструкцій на загальну суму 42000 грн.

Разом із тим до цивільного позову не додано розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг, як то складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги)

За таких обставин, на думку суду вимоги щодо відшкодування витрат на правничу допомогу документально не підтверджені та не доведені, а тому цивільний позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На підставі статей 3, 56 КПК України, потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази, зокрема і суду.

Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати суду документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а також інші докази на підтвердження понесених ним витрат, а суд зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що належать до предмета доказування.

При цьому слід зазначити, що потерпілий та його представник в судовому засіданні зазначили, що вони надали всі документи, які вважали за необхідне, на підтвердження вимог, викладених у цивільному позові.

Таким чином цивільний позов потерпілого підлягає частковому задоволенню в частині моральної шкоди. В іншій частині цивільний позов потерпілого задоволенню не підлягає у звязку з необгрунтованістю позовних вимог та ненаданням доказів, що підтверджуть вимоги викладені у позовній заяві.

Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Речові докази у справі відсутні.

Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 125, ст. 128 КК України та призначити йому покарання

за ч. 2 ст. 125 КК України- 1 рік обмеження волі;

за ст. 128 КК України 1 рік позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_3 покарання 1 рік позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановити іспитовий строк 1 рік.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки:

-періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.

Цивільний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 20000 (двадцять тисяч) грн.

В задоволенні іншої частини цивільного позову відмовити.

Речові докази відсутні.

Запобіжний захід до ОСОБА_3 не застосовувати.

Процесуальні витрати у справі відсутні.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_9