ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1299/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/132/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 ст. 122, ч. 1 ст. 263 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5

за участі обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

при секретарі ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження №11-кп/817/132/25 за апеляційними скаргами захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28.01.2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122, ч.1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст. 122 КК України у виді 1 року позбавлення волі; за ч.1 ст. 263 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточну міру покарання ОСОБА_6 призначено у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту його фактичного затримання в порядку виконання вироку.

Вирішено питання про долю речових доказів та судових витрат відповідно до ст. 100, 124 КПК України.

Згідно з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_6 26 серпня 2024 року о 08 год. 22 хв. знаходячись на вулиці Б. Хмельницького в селищі Підволочиськ, Підволочиської ТГ Тернопільського району Тернопільської області поблизу магазину «Хата майстра», адреса якого вул. Б. Хмельницького, 14, сел. Підволочиськ, підбіг до знайомої ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розпочав із останньою словесний конфлікт, в ході якого почав наносити удари своєю лівою та правою руками в область обличчя ОСОБА_9 , яка в свою чергу намагалася оборонятися, закриваючи своє обличчя руками, тримати дистанцію між нею та ОСОБА_6 , проте, останнього це не зупиняло і він продовжував наносити удари ОСОБА_9 .

Після цього у ОСОБА_6 виник злочинний намір, спрямований на спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень і він, будучи агресивно налаштованим стосовно потерпілої ОСОБА_9 , реалізовуючи свій злочинний намір спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілій, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки у виді заподіяння тілесних ушкоджень та свідомо припускаючи їх настання, наніс 9 ударів внутрішньою стороною долоні своїх правої та лівої рук в область голови та обличчя ОСОБА_9 .

Внаслідок умисних, злочинних дій ОСОБА_6 , потерпілій ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому дистального епіфізу (нижнього кінця) лівої променевої кістки, за ступенем тяжкості належить до тілесного ушкодження середньої тяжкості та супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я, травми носа у виді багатовідламкового перелому кісток та зовнішніх ушкоджень м`яких тканин (рана носа, синці повік обох очей), що за ступенем тяжкості належить до легкого тілесного ушкодження із короткочасним розладом здоров`я тривалістю понад шість днів, синця лівої привушної ділянки, що за ступенем тяжкості належить до легкого тілесного ушкодження.

Крім того ОСОБА_6 , в порушення «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробника для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями, метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї, або вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України № 662 від 21 серпня 1998 року (в редакції від 11.10.2011) та «Положення про дозвільну систему», затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12 жовтня 1992 року (в редакції від 29.10.2020), незаконно придбав нарізну вогнепальну зброю та бойові припаси, а саме: 4 наступальні осколкові ручні гранати РГД-5, які являються бойовими припасами; гвинтівку системи Мосіна зразка 1891/1930 рр., калібру 7,62 мм (7,62х54 R), яка є нарізною вогнепальною зброєю; 36 бойових патронів калібру 7,62 мм (7,62х54 R) із звичайними кулями, промислового виготовлення до гвинтівок та карабінів системи Мосіна та іншої зброї в якій вони є штатні, які є боєприпасами; 24 бойових патронів калібру 7,62 мм (7,62х54 R) із звичайними кулями, промислового виготовлення до гвинтівок та карабінів системи Мосіна та іншої зброї в якій вони є штатні, які є боєприпасами; 19 патронів калібру 7,62 мм (7,62х39 мм), зразка 1943 р., промислового виготовлення, які є боєприпасами; 180 бойових патронів калібру 5,45 мм (5,45х39 мм) зразка 1974р. із звичайними кулями (7Н6), промислового виготовлення, які є боєприпасами; 16 бойових патронів калібру 5,45 мм (5,45х39 мм) зразка 1974 р. із звичайними кулями (7Н6), промислового виготовлення, які є боєприпасами; 9 патронів калібру 9 мм (9х18 мм) до пістолета Макарова, промислового виготовлення, які є боєприпасами; 14 довгих гвинтівкових, спортивно-мисливських патронів кільцевого запалення калібру 5,6 мм (.22LR), які є боєприпасами; 2 бойових великокаліберних патрони калібру 14,5х114 мм, споряджені бронебійно-запалювальними кулями (Б-32), які є боєприпасами; 1 патрон калібру 5,56х45 мм, заводського виготовлення до нарізної вогнепальної зброї центрального бою, який є боєприпасом; 1 патрон калібру 9 мм (9х19 мм) «Люгер-Парабеллум» до нарізної вогнепальної зброї центрального бою, який є боєприпасом; 1 патрон калібру 5,45 мм (5,45х18 мм) до пістолета «ПСМ», який є боєприпасом.

Надалі, у період з невстановленої досудовим розслідуванням дати до 27.08.2024, діючи з прямим умислом, протиправно, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання та зберігання нарізної вогнепальної зброї і бойових припасів, посягаючи на громадську безпеку, незаконно зберігав за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вказані вище нарізну вогнепальну зброю та бойові припаси.

У подальшому, 27.08.2024 з 14:42 год. по 18:00 год., під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , по місцю проживання ОСОБА_6 , працівниками поліції виявлено та вилучено: 4 наступальні осколкові ручні гранати РГД-5, які являються бойовими припасами; гвинтівку системи Мосіна зразка 1891/1930 рр., калібру 7,62 мм (7,62х54 R), яка є нарізною вогнепальною зброєю; 36 бойових патронів калібру 7,62 мм (7,62х54 R) промислового виготовлення, які є боєприпасами; 24 бойових патронів калібру 7,62 мм (7,62х54 R) із звичайними кулями, промислового виготовлення, які є боєприпасами; 19 патронів калібру 7,62 мм (7,62х39 мм), зразка 1943 р., промислового виготовлення, які є боєприпасами; 180 бойових патронів калібру 5,45 мм (5,45х39 мм) зразка 1974р. із звичайними кулями (7Н6), промислового виготовлення, які є боєприпасами; 16 бойових патронів калібру 5,45 мм (5,45х39 мм) зразка 1974 р. із звичайними кулями (7Н6), промислового виготовлення, які є боєприпасами; 9 патронів калібру 9 мм (9х18 мм) до пістолета Макарова, промислового виготовлення, які є боєприпасами; 14 довгих гвинтівкових, спортивно-мисливських патронів кільцевого запалення калібру 5,6 мм (.22LR), які є боєприпасами; 2 бойових великокаліберних патрони калібру 14,5х114 мм, споряджені бронебійно-запалювальними кулями (Б-32), які є боєприпасами; 1 патрон калібру 5,56х45 мм, заводського виготовлення до нарізної вогнепальної зброї центрального бою, який є боєприпасом; 1 патрон калібру 9 мм (9х19 мм) «Люгер-Парабеллум» до нарізної вогнепальної зброї центрального бою, який є боєприпасом; 1 патрон калібру 5,45 мм (5,45х18 мм) до пістолета «ПСМ», який є боєприпасом.

В апеляційній скарзі захисники обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, просять вирок суду в частині призначеного покарання змінити у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та звільнити ОСОБА_6 на підставі положень ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік із покладенням на нього обов?язків у відповідності до ст. 76 КК України. В іншій частині вирок просять залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилаються на те, що призначене обвинуваченому покарання є надмірно суворим оскільки не відповідає тяжкості скоєних ним злочинів та його особі, а також принципам гуманізму й справедливості.

Вказують, що суд належним чином не врахував обставини, які пом`якшують його покарання та в достатній мірі не дослідив особу винного, внаслідок чого призначив останньому покарання яке за формою його відбування не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та особі обвинуваченого внаслідок його суворості.

Посилаються на те, що суд не навів у вироку доводів на підтвердження свого висновку про те що обвинувачений ОСОБА_6 не зможе виправитися без ізоляції від суспільства.

Звертають увагу, що ОСОБА_6 після вчинення у 2024 році інкримінованих йому злочинів нових правопорушень не вчиняв, вперше притягується до кримінальної відповідальності, одружений, має вищу освіту, є пенсіонером, на диспансерних обліках не перебуває, характеризується за місцем проживання виключно позитивно. З 14.08.2014 по 11.09.2015 проходив військову службу в Збройних Силах України на посаді головного сержанта військової розвідки, виконуючи бойові завдання із захисту Вітчизни. Під час проходження служби отримав травму, у зв?язку з чим йому встановлено 3 групу інвалідності довічно через захворювання, пов?язане з військовою службою.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги також зазначають що ОСОБА_6 надіслав через відділення Укрпошти потерпілій грошові кошти в сумі 45000 грн. в рахунок відшкодування завданої злочином шкоди, які потерпіла відмовилась отримувати тому вважають що він вжив всіх можливих заходів щодо примирення та відшкодування завданого збитку.

Посилаються на існування обставин, визначених ст. 66 КК України, які пом?якшують покарання обвинуваченому, а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування завданого збитку потерпілій та відсутність обставин, які обтяжують його покарання.

Зазначають, що обвинувачений повністю усвідомив суспільну небезпеку вчинених ним протиправних дій, визнав свою вину, висловив у судовому засіданні щире каяття, вибачився перед потерпілою та висловив жаль з приводу вчинених ним правопорушень.

Вважають можливим досягнення мети кримінально-правового примусу без ізоляції ОСОБА_6 від суспільства, а здійснення контролю за його поведінкою впродовж іспитового строку, встановленого ст. 75 КК України, що на їх думку буде достатнім для підтвердження його виправлення.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду в частині призначеного йому покарання скасувати у зв`язку із невідповідністю вироку особі обвинуваченого та тяжкості скоєних ним злочинів через м`якість та постановити новий вирок за яким призначити ОСОБА_6 покарання: ??за ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік; ??за ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточну міру покарання ОСОБА_6 у виді 3-х років позбавлення волі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що ОСОБА_6 надіслав через відділення Укрпошти їй грошові кошти в сумі 45000 грн., які вона відмовилась отримувати та 18 січня 2025 року на Головну пошту України надіслала рекомендованого листа з проханням надати відповідь про неотримання грошових нею вказаних коштів.

Зазначає, що ОСОБА_6 в період з 26 серпня 2024 року і по даний час не здійснював ніяких намірів зі нею примиритись, тому вважає що обставини, які б пом`якшували вину ОСОБА_6 відсутні. Просить здійснювати апеляційний розгляд за її відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з викладених у ній мотивів, прокурора, який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 , у вчиненні кримінальних правопорушень, за які його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються сукупністю зібраних доказів, є обґрунтованими, в апеляційній скарзі не оспорюються, тому відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Кваліфікація його дій за ч.1 ст. 122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я та за ч. 1 ст. 263 КК України, як зберігання, придбання, вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу також є вірною, в апеляційній скарзі не оскаржується, тому колегією суддів вирок переглядається лише в межах доводів апеляційної скарги, тобто у частині призначеного обвинуваченому покарання.

Перевіряючи доводи сторони захисту щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, безпідставного незастосування положень ст. 75 КК України та потерпілої щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання його особі, тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення через м`якість колегія суддів виходить з наступного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 Про практику призначення судами кримінального покарання суд при призначенні покарання ураховуючи ступінь тяжкості злочину повинен вказувати не лише на вид злочину, відповідно до ст.12 КК України, а й виходити також з особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення(форми вини, мотиву і мети, способу, стадії вчинення, кількості епізодів злочинної діяльності, характеру і ступеню тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Процес призначення покарання, а саме врахування всіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення прийняття обгрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання та позитивно або негативно характеризують особу винного.

Із системного аналізу закону України про кримінальну відповідальність убачається що окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення від його відбування з випробуванням з випробуванням, при цьому належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши й встановивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати що ст.75 КК України застосовується лише в тому разі коли для цього є умови і підстави.

Метою покарання є не тільки виправлення винного, а й запобігання вчиненню злочинів як винним, так й іншими особами це так зване загальне запобігання злочинів. Застосовуючи покарання до засудженого, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними і всі особи зобов`язані уникати їх вчинення.

На думку колегії суддів, недоцільність звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК має місце у зв`язку суспільною небезпекою скоєного обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, який є тяжким, наслідків та характеру допущених особою порушень зокрема, того що неконтрольований обіг небезпечних предметів приховує в собі високий рівень спричинення шкоди людям та довкіллю, а суспільна небезпека злочинів, пов`язаних з обігом зброї, вибухових пристроїв та бойових припасів обумовлена тенденцією розвитку насильницької озброєної злочинності, в умовах сьогодення це призвело до того що в Україні зброю, бойові припаси та вибухові речовини та пристрої використовують для нанесення тілесних ушкоджень, вчинення вбивств, масових заворушень, бандитизму, розбоїв, терористичних актів та інших тяжких та особливо тяжких злочинів, окрім того, заподіяння чоловіком жінці 57 річного віку, багаточисельних уламкових переломів носа та лівої променевої кістки внаслідок завдання 9 ударів в її голову та обличчя та позиція потерпілої, яка не пробачила обвинуваченому вказаних насильницьких дій, не дають підстав для застосування положень ст.75 КК України.

Беручи до уваги вказане вище, колегія суддів уважає, що за конкретних обставин скоєних кримінальних правопорушень та їх наслідків звільнення винного від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК не сприятиме його виправленню та попередженню вчинення нових злочинів як ним, так й іншими особами.

Варто зазначити, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Отже, указані обставини мають значення під час вибору заходу примусу та для забезпечення його мети .

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд, у відповідності із вимогами ст. 65 КК України, вірно врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, один з яких відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, наслідків, що наступили, а саме спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вид, морфологічні властивості та локалізацію тілесних ушкоджень, кількість їх нанесення, кількість зброї та бойових припасів до нарізної вогнепальної зброї, гвинтівок та карабінів, особу обвинуваченого, те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, по місцю проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, у лікаря психіатра перебуває із діагнозом органічний емоційно - лабільний (астенічний) розлад, проте міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, врахував обставини, що пом`якшують його покарання, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, те, що він являється, інвалідом 3 групи «По інвалідності армії довічно», з 14.08.2014 року по 11.09.2015 року проходив військову службу по загальній мобілізації на посаді головного сержанта військової розвідки, добровільно відшкодував потерпілій грошові кошти в сумі 45 тисяч гривень (згідно квитанцій до платіжної інструкції на переказ готівки «1148 від 20.12.2024 року та № 1126 від 20.12.2024 року на загальну суму 45 тисяч гривень на ім`я потерпілої ОСОБА_9 засобами поштового зв`язку. «Укрпошта»), що свідчить про намір примиритись із потерпілою. Обставин, що обтяжують його покарання судом не встановлено, однак враховано думку потерпілої, котра просить призначити обвинуваченому реальну міру покарання прийшов до переконання, що наведені вище пом`якшуючі обставини в сукупності з даними про його особу є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають можливість призначити у відповідності до вимог ст. 69 КК України йому основне покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі встановленої у санкції вщезгаданої норми закону України про кримінальну відповідальність, та за ч.1 ст. 122 КК України - у виді позбавлення волі та на підставі ст. 70 КК України визначив покарання шляхом поглинення менш суворого покаранням більш суворим у виді позбавлення волі 1 рік та 6 місяців. З чим колегія суддів погоджується.

Враховуючи те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень (ч. 2 ст. 50 КК України), на переконання колегії суддів, обраний судом першої інстанції вид та міра покарання за інкриміновані злочини в межах санкції ст. 69 КК України основне покарання нижче від найнижчої межі встановленої у санкції ч.1 ст.263 КК України у виді позбавлення волі, та за ч.1 ст. 122 КК України у виді позбавлення волі та строк 1 рік та 6 місяців є пропорційним тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого Підстав для застосування ст. 75 КК України, колегія суддів не вбачає з огляду на суспільну небезпеку злочину, пов`язаного з обігом зброї, що обумовлена тенденцією розвитку насильницької озброєної злочинності, тому вважає що в умовах збройної агресії Російської федерації проти України та введеного в Україні 24.02.24 року воєнного стану вчинене обвинуваченим діяння не дає підстав для звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробування та встановлення іспитового строку.

Посилання захисників на неврахування судом обставин, що пом`якшують його покарання, в тому числі і відшкодування коштів в сумі 45000 грн. та даних про особу обвинуваченого колегія суддів вважає необгрунтованим оскільки суд в повній мірі врахував їх при застосуванні положень ст.69 КК України призначаючи ОСОБА_6 покарання нижче від найнижчої межі визначеної санкцією ч.1 ст.263 ККК України, а потерпіла в апеляційній скарзі не заперечила факту перехування для неї через відділення Укрпошти вказаних грошових коштів та повідомила про свою категоричну відмову у їх отриманні, надавши відповідну довідку.

Також колегія суддів вважає що місцевий суд правильно врахував позицію потерпілої щодо призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисників.

При цьому перевіряючи доводи потерпілої щодо необхідності призначення обвинуваченому більш суворого покарання колегія суддів також вважає їх такими що не підлягають до задоволення з огляду на те, що санкція ч.1 ст.122 КК України передбачає найсуворіше покарання у виді 2 років позбавлення волі, а призначене судом покарання за скоєння цього злочину, у якому вона є потерпілою становить 1 рік позбавлення волі, тобто суд призначив найсуворіший вид покарання, однак, не в максимальному розмірі, з чим погоджується колегія суддів оскільки вважає що дані про особу обвинуваченого та суспільна небезпека цього злочину не дають підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у більшому розмірі.

Посилання ОСОБА_9 про те що вона не отримувала коштів в сумі 45000 грн., які обвинувачений надіслав їй через відділення Укрпошти, колегія суддів вважає таким що не є підставою для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання оскільки її відмова від їх отримання не нівелює намагання потерпілого відшкодувати їй завдані збитки та примиритись, про що він неодноразово зазначав у судовому засіданні, визнавши вину та попросивши вибачення у потерпілої.

Твердження потерпілої щодо відсутності обставин, що пом`якшують вину ОСОБА_6 , а саме щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочинів, добровільного відшкодування їй коштів в сумі 45000 грн, що свідчить про намір примиритись, які визнав доведеними суд, колегія суддів вважає необгрунтованими оскільки останні знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, зокрема, під час допиту ОСОБА_6 повністю визнав вину у скоєнні злочинів, щиро покаявся та не заперечив щодо розгляду справи у спрощеному порядку у відповідності до вимог ст.349 КПК України без дослідження доказів, що вказує на визнання ним обставин заподіяння потерпілій тілесній ушкоджень без будь-яких застережень та добровільно перерахував потерпілій грошові кошти на відшкодування заподіяної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги потерпілої є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановленого у кримінальному провадженні судового рішення, вмотивованість висновків суду першої інстанцій, викладених у вироці, захисники обвинуваченого та потерпіла у апеляційних скаргах не наводять.

Враховуючи наведене, апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 слід залишити без задоволення, а вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28 січня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122, ч.1 ст. 263 КК України - без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419, 426 КПК України, колегія суддів, - У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисників обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 28.01.2025 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 122, ч.1 ст. 263 КК України - без змін.

Ухвала Тернопільського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

апеляційною скаргою

Головуючий

Судді