УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року

м. Київ

справа № 708/638/19

провадження № 51-5267 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо нього,

установив:

Зазначеною ухвалою Кропивницький апеляційний суд, за результатами розгляду апеляційних скарг засудженого ОСОБА_4 , в його інтересах захисника ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_6 , залишив без змін вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року.

Цим вироком суд першої інстанції визнав винуватим ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України і призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк два роки. На підставі ст. 49, 74 КК України, звільнив засудженого від покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За встановлених судом першої інстанцій обставин, 14 січня 2016 року близько 17:00, ОСОБА_4 , керуючи автомобілем «Toyota Land Cruiser» д.р.з. НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою з боку с. Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської області, під час роз`їзду із зустрічним автомобілем, в момент виникнення небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_7 , який перетинав проїзну частину автодороги в недозволеному місці, не маючи технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування, здійснив наїзд на останнього. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці події. Після наїзду ОСОБА_4 зупинив автомобіль, підійшов до потерпілого, переконався в його безпорадному стані внаслідок завданих йому тілесних ушкоджень та усвідомлюючи, що потерпілий позбавлений можливості самостійно вжити заходів для самозбереження, умисно не виконав вимоги підпунктів «а», «г» п. 2.10 ПДР, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не повідомив про пригоду органу поліції, не вжив усіх можливих заходів для забезпечення збереження слідів події, а з метою уникнення відповідальності за скоєне відтяг потерпілого на узбіччя автодороги та з місця події поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_7 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Надалі того ж дня близько 19:00 ОСОБА_4 повернувся на місце вчинення ДТП та, знайшовши тіло ОСОБА_7 на тому ж місці, де він його залишив, відтяг тіло потерпілого в лісосмугу, розташовану поряд з місцем дорожньо-транспортної пригоди, де викопав яму і перемістив до неї тіло потерпілого, присипавши його землею та замаскувавши гіллям.

Такі дії ОСОБА_4 суд кваліфікував за ч. 1 ст. 135 КК України - як завідоме залишення без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, мав змогу надати її допомогу, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про перегляд вироку суду і ухвали апеляційного суду в касаційному порядку.

На обґрунтування свої вимог зазначає про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, посилається на неповноту судового розгляду, стверджує про неналежну оцінку доказів, що у сукупності призвело до помилкового висновку суду про доведеність, що в його діях є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Зокрема, засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначає про незаконність ухвали апеляційного суду, вважає, що доводи апеляційних скарг сторони захисту не були належним чином оцінені судом апеляційної інстанції. Стверджує, що апеляційний суд, безпідставно відмовив у повторному дослідженні обставин кримінального провадження та, залишаючи апеляційні скарги без задоволення не зазначив в ухвалі підстави, з яких визнав доводи сторони захисту щодо невідповідності обвинувального вироку вимогам ст. 370 КПК України необґрунтованими.

Також стверджує, що ухвала Кропивницького апеляційного суду, на його думку, постановлена незаконним складом суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучену до неї копію судового рішення, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у скарзі мотивів, з огляду на таке.

За змістом касаційної скарги засуджений посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Проте, обґрунтовує свої вимоги через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які вплинула на вирішення питання про його винуватість.

За наслідками касаційного розгляду просить скасувати судові рішення та водночас призначити новий розгляд кримінального провадження - в суді апеляційної інстанції.

У попередній касаційній скарзі, яку колегія суддів Касаційного кримінального суду ухвалою від 21 липня 2025 року залишила без руху, засуджений заявляв неоднозначні вимоги - скасування судових рішень і призначення нового розгляду у суді першої або апеляційної інстанцій.

Наразі він звертається до касаційного суду із вимогою, яка також не узгоджується із повноваженнями суду касаційної інстанції відповідно до вимог ст. 436 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.

Тому, враховуючи межі касаційного розгляду, визначені у ст. 433 КПК України та наведені у касаційній скарзі доводи у взаємозв`язку із вимогою про необхідність призначення нового апеляційного розгляду, колегія суддів перевіряє лише рішення апеляційного суду щодо правильного застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права під час перевірки вироку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, і дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що Кропивницький апеляційний суд у повному обсязі дотримався вказаних вимог закону.

Так, в апеляційному порядку вирок оскаржували: потерпілий ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову, засуджений ОСОБА_4 і в його інтересах захисник ОСОБА_5 . Сторона захисту просила вирок скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Сторона захисту стверджувала про відсутність об`єкта злочину у діях засудженого, вказували, що потерпілий на момент вчинення дій був вже мертвим, вважали, що у зв`язку з цим він не перебував в небезпечному стані, що, на їх думку, виключало склад злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Вказували, що вирок ґрунтується на припущеннях, неправильній оцінці доказів, ухвалений з порушенням вимог ст. 94 КПК України, зазначали про необхідність проведення повторного дослідження доказів.

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду, перевірила такі доводи та дійшла висновку про безпідставність вимог сторони захисту. Суд першої інстанції проаналізував зібрані по справі докази в їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, обґрунтувавши це належним чином у рішенні з посиланням на докази та надавши їм належну правову оцінку відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Залишаючи вирок без змін, суд апеляційної інстанції проаналізував усі доводи апеляційних скарг сторони захисту, зокрема, твердження про відсутність об`єкта злочину у діях засудженого, визнавши їх необґрунтованими та такими, що суперечили встановленим судом першої інстанції обставинам справи.

Як зазначив в ухвалі апеляційний суд, експертні висновки не виключали можливості короткочасного збереження життєвих функцій потерпілого на момент залишення його без допомоги. Тому суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, що об`єкт злочину був наявний, оскільки існувала реальна можливість надання допомоги, яка могла вплинути на результат.

Відповідно до правових позицій Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, об`єктом злочину, передбаченого ст. 135 КК України, є життя та здоров`я особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані, незалежно від тривалості такого стану. Отже, навіть короткочасне збереження життєвих функцій є достатнім для наявності об`єкта злочину.

Також суд перевірив доводи сторони захисту про те, що вирок нібито ґрунтується на припущеннях, та обґрунтовано зазначив, що рішення містить достатню доказову базу, яка підтверджує винуватість особи поза розумним сумнівом. Припущення, на які посилалася сторона захисту, не були вирішальними для кваліфікації дій, а висновки суду базуються на сукупності досліджених доказів, що відповідає вимогам ст. 370 КПК України

Апеляційний суд встановив, що всі ключові докази були досліджені належним чином, а їх оцінка здійснена відповідно до принципів повноти, об`єктивності та допустимості. Суд першої інстанції надав доказам належну правову оцінку, а доводи захисту щодо вибірковості були суб`єктивними і не підтвердились під час апеляційного розгляду.

Доводи касаційної скарги засудженого про те, що суд апеляційної інстанції не провів повторного дослідження доказів, що, на його думку, є істотним порушенням вимог КПК України та перешкодило встановленню обставин справи, є необґрунтованим.

За змістом вимог ч. 3 ст. 404 КПК України, апеляційний суд не зобов`язаний проводити повне судове слідство, якщо вважає, що матеріали кримінального провадження досліджені належним чином судом першої інстанції. Ухвала Кропивницького апеляційного суду свідчить про те, що суд апеляційної інстанції здійснив перевірку доводів апеляційної скарги, надав оцінку доказам, які були предметом дослідження в суді першої інстанції, і не виявив підстав для їх повторного дослідження. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що обставини справи встановлені на підставі належних, допустимих і достовірних доказів, а доводи сторони захисту не містять нових обставин, які б вимагали повторного дослідження.

Апеляційна скарга не містила доводів, які б спростовували законність, обґрунтованість і вмотивованість вироку. Всі аргументи апелянтів були ретельно перевірені та обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту, за своїм змістом аналогічні доводам наведеним у касаційній скарзі засудженого, були перевірені судом апеляційної інстанції, який надав на них вичерпні відповіді та, залишаючи апеляційні скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні мотиви прийнятого рішення.

У касаційній скарзі засуджений стверджує, що навіть у разі припущення, що потерпілий був мертвим на момент його бездіяльності, то потерпілий не міг перебувати в безпорадному стані, а отже, не був залишений у небезпеці. Відсутність життєвих функцій, на думку засудженого, виключає об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Таке припущення є необґрунтованим і суперечить правовій природі кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. З огляду на об`єкт цього злочину це не смерть, а небезпечний для життя стан особи. Закон охороняє життя та здоров`я особи, яка перебуває в небезпечному стані, а не лише живу особу в абсолютному сенсі. Вирішальним є не факт смерті, а момент, коли винний мав можливість надати допомогу, але свідомо цього не зробив.

Крім того експертні висновки не підтверджують смерть потерпілого на момент бездіяльності. Судово-медична експертиза, досліджена судом, не містить категоричного висновку про те, що смерть настала до моменту залишення потерпілого без допомоги. Навпаки, експерт допускає короткочасне збереження життєвих функцій, що свідчить про наявність об`єкта злочину.

Відповідно до принципу презумпції невинуватості, всі сумніви мають тлумачитися на користь обвинуваченого. Проте цей принцип не дозволяє ігнорувати наявні докази, які підтверджують можливість надання допомоги. Якщо смерть не була очевидною, а допомога могла бути надана - бездіяльність є кримінально караною.

Крім того, у касаційній скарзі засуджений зазначає, що, на його думку перегляд вироку місцевого суду в апеляційному порядку здійснено незаконним складом суду, оскільки головуючий суддя Кропивницького апеляційного суду у складі колегії ухвалював рішення від 19 грудня 2019 року та скасовував ухвалу Чигиринського районного суду Черкаської області від 03 липня 2019 року про повернення обвинувального акта прокурору, що, на думку засудженого є участю на стадії досудового розслідування.

Проте, зазначені обставини не можна визнати повторною участю судді в цьому кримінальному провадженні в розумінні положень ст. 76 КПК України, оскільки розгляд апеляційної скарги прокурора на ухвалу про повернення обвинувального акта здійснюється не під час досудового розслідування. Крім того, під час перегляду зазначеного рішення місцевого суду не проводиться розгляд кримінального провадження по суті.

Зокрема, наведені засудженим обставини були заявлені під час апеляційного розгляду в порядку вирішення відводу щодо можливої неупередженості та об`єктивності судді апеляційного суду.

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 23 травня 2025 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про відвід судді-доповідача ОСОБА_8 від участі у кримінальному провадженні, на стадії апеляційного перегляду на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 15 березня 2021 року з підстав відсутності обмежень, регламентованих ст. ст. 75, 76 КПК України.

Отже, підстав для заборони повторної участі цього судді у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_4 не вбачається, тому суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку не порушив вимоги КПК України.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року відповідає вимогам процесуального закону. Підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у скарзі доводів, колегія суддів Касаційного кримінального суду не вбачає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_9