Справа № 177/1074/24
Провадження № 1-кп/177/99/25
У Х В А Л А

Іменем України

07.07.2025 Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні № 0001137 від 07.06.2023 за ч. 4 ст. 187 КК України щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_2 ,

захисника обвинуваченого

адвоката ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И В:

Криворізьким районним судом Дніпропетровської області здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_2 за ч. 4 ст. 187 КК України.

Прокурором 23.06.2025 подано клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 , яке обґрунтовано тим, що продовжують існувати ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме можливість переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення.

У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримала та додатково, на обґрунтування поданого клопотання зазначила, що про наявність вказаних ризиків свідчать ті обставини, що ОСОБА_2 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено виключно покарання у виді позбавлення волі, за місцем реєстрації та з сім`єю ОСОБА_2 не проживав, що свідчить про відсутність сталих соціальних зв`язків, офіційного джерела доходів не мав. Із урахуванням обставин справи та даних про особу обвинуваченого, менш суворий запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого. Оскільки кримінальне правопорушення вчинено із застосуванням насильства, підстави для застосування застави відсутні.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_2 , адвокат ОСОБА_5 , просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора та змінити запобіжний захід із тримання під вартою на інший, альтернативний, як то домашній арешт, чи визначити розмір застави. Вказував, що продовження запобіжного заходу є протиправним та необґрунтованим, оскільки прокурором не надано жодного доказу на підтвердження існування заявлених ризиків. Наголошував, що потерпілі та свідки в справі вже допитані і справа перебуває на стадії дослідження письмових доказів. Матеріали справи не містять відомостей, що ОСОБА_2 знаходився в розшуку, впливав на свідків чи іншим чином перешкоджав кримінальному провадженню. Звертає увагу на строк перебування обвинуваченого під вартою, а саме, майже 1,5 роки, який, вочевидь, виходить за межі розумного строку. Із огляду на зазначене, вважає, що подальше тримання під вартою в якості запобіжного заходу не викликано об`єктивною необхідністю і не виправдовує такий ступінь втручання в права і свободи ОСОБА_2 .

Обвинувачений ОСОБА_2 заперечував проти задоволення клопотання та підтримав клопотання свого захисника про зміну запобіжного заходу на менш суворий.

Заслухавши учасників судового провадження, розглянувши клопотання прокурора та заперечення сторони захисту, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Як слідує з матеріалів справи, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 закінчується 21.03.2025.

Водночас, з об`єктивних причин, завершити судовий розгляд вказаного кримінального провадження до визначеної дати не представляється можливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 197 КПК України, строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, у тому числі: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 199 КПК України, підставою для продовження строку тримання під вартою є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_2 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обґрунтоване наявністю ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо цього обвинуваченого не змінилися та продовжують існувати.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості та законності застосованого до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом враховується, що він обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, із санкцією від 8 до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, а тому, обвинувачений може переховуватися від суду з метою уникнення покарання, тим самим, перешкоджати кримінальному провадженню. Окрім того, ризик переховування від суду об`єктивно збільшується з урахуванням ведення в Україні воєнного стану, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Отже, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого від суду, у тому числі й з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні в справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993, у якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від суду.

У рішенні в справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, на думку суду, дають достатні підстави припускати, що обвинувачений може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Судом також враховується і те, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто, у даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Отже, обставини даного кримінального провадження, притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжкого злочину, можливість призначення обвинуваченому суворого покарання, на думку суду, дають достатні підстави припускати, що обвинувачений ОСОБА_2 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

За таких обставин, суд вважає, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст.177 КПК України, не можна визнавати недоведеним.

Оцінюючи обґрунтованість ризику, передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинити інше кримінальне правопорушення, суд виходив із відсутності у ОСОБА_2 роботи та джерел доходів. При цьому, хоча ОСОБА_2 і вважається не судимим в порядку ст. 89 КК України, однак раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких корисливих злочинів, у тому числі, за умисний тяжкий корисливий злочин, передбачений ч. 2 ст. 187 КК України.

Вказане свідчить про антисоціальну направленість поведінки ОСОБА_2 та небажання вести законослухняний спосіб життя.

На переконання суду, менш суворий запобіжний захід, не пов`язаний з тимчасовою ізоляцією обвинуваченого, може негативно вплинути на здійснення швидкого та ефективного судового розгляду, якого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження. За встановлених судом обставин, для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, є необхідним застосування до останнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки з урахуванням даних щодо особи обвинуваченого, застосування домашнього арешту та застави, як основного запобіжного заходу, буде недостатнім стримуючим фактором для запобігання ризиків і створить можливості для вчинення ним поза процесуальних дій із метою перешкоджання кримінальному провадженню.

У зв`язку з тим, що формулювання обвинувачення стосується дій пов`язаних з насильством, відповідно до ч. 5 ст. 182, ч. 3 ст. 183 КПК України, судом не визначається ОСОБА_2 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави.

З урахуванням викладеного, керуючись ст. ст. 177-178, 183, 187, 194, 199, 331, 392 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора пропродовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 , - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0001137 від 07.06.2023 за ч. 4 ст. 187 КК України, на 60 (шістдесят) днів, тобто до 05.09.2025 включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_2 , адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на менш суворий, - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку протягом п`яти днів з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, у той же строк з моменту вручення копії ухвали, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: ОСОБА_1