ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги

14 травня 2025 року м. Дніпро

Суддя-доповідач судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду ОСОБА_2 , ознайомившись з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_4 ,-

В С Т А Н О В И В:

Вказаною ухвалою Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора та звільнено ОСОБА_4 , підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.200 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження №0000016 від 05.04.2024 року за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.200 КК України закрито.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у клопотанні про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 200 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 200 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності повернути для здійснення кримінального провадження в загальному порядку.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що констатація в задоволеному оскаржуваною ухвалою клопотанні прокурора причетності ОСОБА_3 до вчинення злочину грубо порушує передбачені ст. 7 КПК України загальні засади кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК України щодо вільної оцінки доказів. Вказав, що відсутність прізвища ОСОБА_3 в оскаржуваній ухвалі та клопотанні про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності не може вважатися знеособленням персональних даних про нього, оскільки в клопотанні сторони обвинувачення містяться ознаки, які у своїй сукупності дають можливість ідентифікувати ОСОБА_3 .

Апеляційний суд, вивчивши зміст апеляційної скарги, вимоги особи, яка подала апеляційну скаргу, та їх обґрунтування, тобто відповідність апеляційної скарги вимогам КПК України, та матеріали провадження, дійшов до наступних висновків.

Положення п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України визначають одну з основних засад судочинства - забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в поря-дку, передбаченому цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 24 КПК України гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

Згідно з вимогами ст.ст. 398 та 399 КПК України питання про те, чи подана апеляційна скарга на вирок чи ухвалу суду першої інстанції особою, яка має право її подавати, розглядається і вирішується суддею-доповідачем суду апеляційної інстанції до прийняття рішення про відкриття апеляційного провадження. Відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 399 КПК України апеляційна скарга повертається, якщо її подала особа, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Коло осіб, які мають право подати апеляційну скаргу, визначено ст. 393 КПК України. Пунктом 10 цієї норми передбачено, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 3.03.2016 року (справа № 5-347кс15), конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи касаційному порядку, яке має бути реалізовано, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження; і при цьому відсутність «інших осіб» у вичерпному переліку суб`єктів оскарження, передбаченому ст. 394 КПК України, за умови, що судове рішення стосується їх прав, свобод та інтересів, не є перешкодою в доступі до правосуддя та звернення до суду вищої інстанції, що передбачено ч. 2 ст. 24 КПК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що право на оскарження у ОСОБА_3 може виникнути тільки у випадку, якщо ухвала стосується його прав, свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 , оскаржуючи зазначену ухвалу суду першої інстанції в апеляційному порядку, стверджує, що одним зі свідків у кримінальному провадженні № 0000019 від 16 серпня 2024 року (виділене з кримінального провадження № 0000034 від 11 серпня 2023 року) за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 27 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 200, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 27 ч.3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 366 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.27 ч.5 ст.191, ч.2 ст.27 ч.3 ст.28 ч.2 ст.200, ч.2 ст.27 ч.3 ст. 209 КК України, є ОСОБА_4 . Також, ОСОБА_3 стверджує, що описані обставини в ухвалі та клопотанні про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності стосуються акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ким в період існування зазначених подій був він - ОСОБА_3 , а також стосуються заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у чому у відповідності до повідомлення про підозру від 16 серпня 2024 року підозрюється ОСОБА_3 . Тому він вважає, що вказана ухвала стосується його прав, свобод та інтересів.

Разом з цим, у тексті клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 00000016 та в ухвалі суду Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та звільнено ОСОБА_4 , підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.200 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. відсутнє посилання на акціонера та члена наглядової ради АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Із тексту зазначених процесуальних документів вбачається, що ОСОБА_4 була необізнана в злочинних намірах Особи 1, Особи 2, Особи 3 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб щодо заволодіння коштами в особливо великих розмірах шляхом штучного створення видимості внесення готівкових коштів від імені Особи 2 до каси Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК», їх облікування службовими особами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, документального оформлення перевезення неіснуючих готівкових коштів інкасаторами Головного офісу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в адресу Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК», документального оформлення службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» внесення неіснуючої готівки для підтримки каси зазначеного структурного підрозділу, їх облікування службовими особами Столичної філії АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у касі структурного підрозділу зазначеної банківської установи, зарахування з кореспондентського рахунку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рахунок Особи 2 безготівкових коштів банківської установи, а також подальшої легалізації (відмивання) зазначених коштів шляхом їх перерахунку в адресу підконтрольних та інших суб`єктів господарської діяльності.

Таким чином, ухвала, на яку подано апеляційну скаргу, не містить відомостей, за якими можна було б ідентифікувати особу ОСОБА_3 , на які він посилається в апеляційній скарзі.

Окрім того, відповідно до журналу судового засідання від 29 квітня 2025 року судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання про залучення ОСОБА_3 до розгляду клопотання про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності, оскільки у нього не має жодного процесуального статусу у кримінальному провадженні № 00000016.

Тому апеляційний суд приходить до переконання, що посилання ОСОБА_3 на те, що хоча він не є учасником процесу у кримінальному провадженні № 00000016, проте його права та інтереси порушено ухвалою Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора та звільнено ОСОБА_4 , підозрювану у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.200 КК України, від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а тому він є особою, яка може оскаржити ухвалу Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року, є безпідставними.

Посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_3 на те, що описані обставини у своїй сукупності свідчать про наявність фактичного твердження у клопотанні прокурора про звільнення ОСОБА_4 від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 00000016 про вчинення кримінальних правопорушень саме ОСОБА_3 , також є безпідставними.

Норми кримінального процесуального закону не звільняють сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено у встановленому законом порядку.

У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основних конституційних принципів судочинства відображено в ч. 1 ст. 62 Конституції України та ч. 1 ст. 17 КПК України. Згідно із цими правовими нормами особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні.

Апеляційний суд не вбачає порушення принципу презумпції невинуватості та інших загальних засад кримінального провадження, на які посилається апелянт, тому що чинний КПК України встановлює, що якщо суддя, який розглядає конкретне кримінальне провадження щодо конкретних осіб визначив свою позицію під час розгляду іншого кримінального провадження, то для захисту своїх прав та інтересів учасники кримінального провадження мають право на використання інституту відводів (самовідводів), а не апеляційного оскарження судового рішення.

Таким чином, ухвала Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_4 не стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 , а тому він не є особою, яка має право на апеляційне оскарження ухвали Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року у відповідності до вимог ст.393 КПК України.

Враховуючи вищезазначені обставини, а також норму п.2 ч.3 ст.399 КПК України, ОСОБА_3 належить повернути апеляційну скаргу, оскільки вона подана особою, яка не має права подавати апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.393, 399 КПК України, суддя-доповідач, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Чечелівського районного суду м.Дніпра від 29 квітня 2025 року щодо ОСОБА_4 - повернути особі, що її подала.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_2