ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД Єдиний унікальний номер справи: 766/2589/25 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/374/25 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2 Категорія: ч. 7 ст.111-1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 серпня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

захисника - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 29 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Білозерка, Білозерського р-ну, Херсонської обл., громадянина України, одруженого, який проходить службу за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України та призначено покарання у виді 12 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, правозахисних і правоохоронних органах на строк 10 років без конфіскації майна.

Початком строку відбування основного покарання у виді позбавлення волі ухвалено рахувати день набранням вироком законної сили.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права рахувати з моменту відбуття ОСОБА_9 основного покарання.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, ухвалено зарахувати ОСОБА_9 в строк покарання строк його попереднього ув`язнення з 15 січня 2025 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Обраний ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою - залишено без зміни до набрання вироком законної сили.

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за наступних обставин.

Так, ОСОБА_9 достовірно усвідомлюючи здійснення відкритої російської агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року повномасштабним російським військовим вторгненням на територію України, метою якого є повалення конституційного ладу, територіальної цілісності та захоплення її території, достеменно знаючи та розуміючи факт захоплення та подальшого незаконного утримання окупаційною адміністрацією РФ та ЗС РФ території м. Херсона та Херсонської області, переслідуючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи громадянином України, перебуваючи на тимчасово окупованій території м. Херсона Херсонської області, у червні 2022 року, більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, добровільно зайняв посаду «старший інструктор-кінолог» у незаконно створеному правоохоронному органі - «виправна колонія (№90)» Управління служби виконання покарань по Херсонській області, створеному на тимчасово окупованій території м. Херсон.

Судом першої інстанції дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 7 ст. 111-1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Не погодившись з вищевказаним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить призначити йому більш м`яке покарання.

Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку.

Зокрема, зазначає про недоведеність його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111 1 КК України, оскільки на роботу пішов та виконував посадові обов`язку з метою отримати кошти для утримання вагітної дружини та догляду за бабусею. Потерпілі та завдана шкода відсутні.

Крім того, зазначає, що він має позитивні дані про свою особу. В даний час проходить військову службу під час мобілізації, яку має намір продовжити.

Заслухавши суддю доповідача, захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, прокурора, який заперечував проти її задоволення, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишились на попередніх позиціях, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Обвинувачений ОСОБА_9 належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги, однак клопотань про бажання прийняти участь у судовому засіданні, до суду апеляційної інстанції не подав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Будучи допитаним в суді першої інстанцій обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України не визнав, при цьому повідомив про те, що до 2020 року він працював у виправній колонії кінологом, потім звільнився та працював на підприємстві. Під час окупації м. Херсон в 2022 році, до нього додому приїхав начальник кінологів і запропонував роботу у виправній колонії, а саме на посаді кінолога. Спершу він відмовився, але коли його підприємство закрили, погодився, оскільки необхідно було утримувати родину. З окупації не виїжджав так-як дружина була вагітна і він здійснював догляд за своєю бабусею. На роботу до виправної колонії в м. Херсоні він пішов 15.06.2022 року, там написав рапорт, надав свій паспорт та військовий квиток. Приступив до виконання своїх обов`язків, а саме вигулював, тренував та кормив собак. В установі пропрацював чотири місяці. Заробітну плату отримував у російських рублях в бухгалтерії установи в сумі 40 тисяч. У вересні 2022 року росіяни почали готуватися до евакуації, у зв`язку з цим він звільнився та знаходився вдома. В 2025 році був призваний на військову службу за мобілізацією, прослужив два дні та був затриманий. У вчиненому розкаюється, шкодує, що погодився працювати на окупаційний режим.

Разом з тим, незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_9 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст.111-1 КК України, його вина у його вчиненні, при зазначених у вироку суду першої інстанції обставинах та кваліфікація його дій за ч. 7 ст. 111-1 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, належно досліджених та оцінених судом присяжних за принципами всебічності, повноти та об`єктивності, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_10 про те, що вона до та під час окупації м. Херсон, вона працювала у відділі охорони виправної колонії №90, що в м. Херсоні. Після окупації м. Херсон, начальник установи ОСОБА_11 на шикуванні особового складу повідомив, що з 01.06.2022 року установа переходить під окупаційний режим. В обов`язках працівників нічого не змінилося, лише на території установи були розвішені російські прапори. Там же, у відділі охорони, під час окупації працював і обвинувачений, а саме на посаді кінолога.

Показання обвинуваченого та свідка, отримані в спосіб, передбачений КПК України, підстав визнавати їх неналежними, чи недопустимими доказами у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає.

Зазначені частково визнавальні показання обвинуваченого, а саме факт зайняття ним посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території України та показання свідка, узгоджуються, як між собою, так і з письмовими матеріалами провадження, які стали доказами винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111 - 1 КК України а саме:

- протоколом огляду від 23.10.2024 року з якого вбачається, що предметом огляду є письмовий документ на 9 арк. Під назвою «Список личного состава» та документ без назви на 3 арк. так званого «Управления службы исполнения наказания по Херсонской области». На аркуші 8 документу під назвою «Список личного состава» в графі під №111 виявлено запис наступного змісту «младший инспектор отдела охраны пр-к вн.службы ОСОБА_9 НОМЕР_2 ». Документ без назви на аркуші 3 містить напис наступного змісту «№25 14.06.22 старший инспектор отдела охраны пр-к вн. службы ОСОБА_9 43681,74»;

-протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23.10.2024 року за участю ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_10 , які за загальними рисами обличчя впізнали ОСОБА_9 , як особу, яка працювала у «Північній виправній установі №90», у період окупації м. Херсон в 2022 році.

Вищевказані показання обвинуваченого, у вищезазначеній частині, свідка, які є логічними, послідовними, та письмові докази у кримінальному провадженні, в їх взаємозв`язку та сукупністю, повністю доводять вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст.111-1 КК України, а не визнання ним вини обвинуваченим у його вчиненні, колегія суддів вважає, як його бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене і рахує, що суд першої інстанції оцінюючи в сукупності всі докази у кримінальному провадженні, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими і достатніми, та такими, що в повній мірі доводять вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. Ці докази ретельно досліджені під час судового засідання та цілком обґрунтовано і мотивовано покладені в основу ухваленого по справі обвинувального вироку.

Вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_9 судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 7 ст. 111 1 КК України, як добровільне зайняття громадянином України посади у незаконному правоохоронному органі, створеному на тимчасово окупованій території.

Будь-які докази тому, ще ОСОБА_9 був прийнятий на роботу та виконував свої посадові обов`язки під певним примусом матеріали провадження не містять. Не посилався на таке і обвинувачений в суді першої та апеляційної інстанції.

Що стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про надмірну суворість призначеного йому покарання та можливість його призначення, колегія суддів вважає такі доводи безпідставними з огляду на наступне.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Статтею 65 КК України визначено, що суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до вимог ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, особу винного, наявність обставин, що пом`якшують його покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.

Як вбачається з матеріалів провадження обвинувачений ОСОБА_9 є особою раніше не судимою, одружений, є військовослужбовцем.

Разом з тим, на переконання колегії суддів судом першої інстанції цілком слушно взято до уваги те, що ОСОБА_9 вчинив особливо тяжкий злочин проти основ національної безпеки України в період встановленого в Україні воєнного стану, що становить підвищену ступінь суспільної небезпечності, обставини вчиненого злочину, а саме, що ця діяльність, спрямована на шкоду народу України та державі Україна, те, що злочин вчинений проти основ національної безпеки України в умовах воєнного стану, посягає на життєво важливі інтереси громадян, суспільства та держави, а також на суспільні відносини, які забезпечують саме існування України, як суверенної держави. Кримінальне правопорушення ОСОБА_9 вчинене в умовах окупації м. Херсона і сприяло утвердженню авторитету окупаційної влади в умовах, коли було відомо про вчинення військовими рф масових руйнувань цивільної інфраструктури, промислових будівель на території України, масових злочинів проти цивільного населення України.

Крім того, як слушно зазначено судом першої інстанції саме така форма колабораційної діяльності порівняно з іншими, визнається законодавцем найбільш суспільно небезпечною. Зайнявши посаду у незаконному правоохоронному органі та виконуючи обов`язки ОСОБА_9 фактично вчинив дії на забезпечення функціонування незаконного правоохоронного органу, а зміст виконаної ним роботи в цьому конкретному випадку не впливає на кваліфікацію його дій.

Цілком слушно судом першої інстанції не було взято до уваги характеристику на ОСОБА_9 з місця проходження військової служби, з огляду на тривалість проходження ним такої служби, оскільки надана характеристика не може бути об`єктивною.

Як видно за матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні ОСОБА_9 покарання фактично прийняв до уваги всі наявні у суду дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі на які він посилається в апеляційній скарзі, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини.

Зважаючи на викладене, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції цілком обґрунтовано та мотивовано прийшов до висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_9 основного покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 7 ст. 111 - 1 КК України, вважаючи таке покарання справедливим, законним, обґрунтованим та таким, що відповідає принципам справедливості, обґрунтованості, індивідуалізації та невідворотності покарання.

Інших обставин чи матеріалів, ніж ті з урахуванням яких суд першої інстанції призначив обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, до апеляційного суду не надано.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку, не встановлено.

Зважаючи на викладене апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, а підстави для зміни чи скасування оскаржуваного вироку відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 29 квітня 2025 року відносно нього за ч. 7 ст. 111-1 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженого, який тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17