УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2025 року

м. Київ

Справа № 278/6428/24

Провадження № 51-3387 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бариші Ємільчинського району Житомирської області, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 призваного за мобілізацією, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 29 січня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України. Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Згідно з вироком місцевого суду 04 жовтня 2024 року, близько 19:28, водій ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «BMW Х3», реєстраційний номер « НОМЕР_2 », рухався по проїзній частині автодороги М-21 «Виступовичі-Житомир-Могилів-Подільський» в межах с. Іванівка Житомирського району та області зі сторони м. Зв`ягель в напрямку м. Житомир.

Рухаючись у вказаний день, час та місці зазначеним транспортним засобом, ОСОБА_4 в порушення вимог пунктів 2.3.б), 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року

№ 1306, перевищуючи максимально дозволену швидкість руху у населеному пункті, передньою правою частиною автомобіля допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка переходила проїзну частину автодороги М-21 на нерегульованому пішохідному переході, позначеному дорожніми знаками 5.38.1 та 5.38.2 «Пішохідний перехід» та горизонтальною дорожньою розміткою 1.14.2 ПДР.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

Порушення водієм ОСОБА_4 вимог пунктів 2.3. б), 12.3, 18.1 ПДР знаходиться у причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки, виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На думку прокурора, апеляційний суд належним чином не перевірив та не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, наслідком якого є смерть потерпілої ОСОБА_5 .

Вважає, що апеляційний суд належним чином не обґрунтував свої висновки про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, не врахувавши даних про його особу, конкретних обставин та характеру вчиненого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, вважає необґрунтованим застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та правильність кваліфікації його дій в касаційному порядку прокурором не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора про порушення судом загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Згідно з положеннями статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного.

Статтею 75 КК України передбачено, що, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки) обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року), який у своїх рішеннях зазначає про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання із звільненням від його відбування, повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону щодо призначення покарання.

Колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів про обґрунтованість застосування до засудженого положень статей 75, 76 КК України.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_4 покарання, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, його суспільну небезпеку та наслідки у вигляді смерті однієї людини, ставлення обвинуваченого до вчиненого, який повністю визнав свою вину, відшкодував завдану шкоду.

Також судом були враховані й дані про особу засудженого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні малолітню дитину, проходить військову службу за мобілізацією, за місцем служби характеризується виключно позитивно, є учасником бойових дій, отримав поранення і травми під час захисту Батьківщини.

Взято до уваги судом першої інстанції і прохання командування військової частини не позбавляти волі обвинуваченого, який залучений до оборонних заходів в районі ведення активних бойових дій.

Крім того, апеляційним судом враховано клопотання командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 від 15 березня 2025 року №9027 адресоване Житомирському апеляційному суду про залишення оскарженого вироку відносно ОСОБА_4 без змін. При цьому командир частини зобов`язується забезпечити належний нагляд за поведінкою та перевихованням ОСОБА_4 .

За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд визнав пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття ОСОБА_4 , активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданої шкоди.

Місцевий суд також врахував позицію потерпілого ОСОБА_7 , який в судовому засіданні просив не позбавляти волі обвинуваченого, й також в суді апеляційної інстанції просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги прокурора.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України

у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки й обґрунтовано визнав можливим звільнення його від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 ККУкраїни з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд обґрунтовано погодився з судом першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного основного покарання на підставі положень ст. 75 КК України.

Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК України, що призвело до призначення несправедливого покарання через м`якість, колегія суддів Верховного Суду не вбачає.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив апеляційну скаргу без задоволення. Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення, у касаційній скарзі не наведено й судом не встановлено.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до неї матеріалів не убачається підстав для її задоволення, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 22 травня 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3