Номер провадження: 11-сс/813/1028/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 15.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та накладений арешт на вилучений 23.04.2025 року під час проведення обшуку автомобіль марки «BMW X5», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ключі від нього,

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вилучений автомобіль визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, до 31.10.2024 року він перебував у власності ОСОБА_10 , однак остання, розірвавши шлюб з ОСОБА_11 , наразі перебуває на стадії поділу спільного сумісного майна подружжя, до переліку якого відноситься арештований автомобіль.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання.

Вимоги апеляційної скарги захисник мотивує тим, що клопотання про арешт майна не містить доказів на підтвердження причетність ОСОБА_8 до кримінального провадження, про підозру йому повідомлено не було.

Захисник вважає, що стороною обвинувачення не надано доказів, що арештований автомобіль є речовим доказом у даному кримінальному провадженні, був об`єктом кримінально-протиправних дій, набутий кримінально-протиправним шляхом, або є знаряддям вчинення злочину. Звертає увагу, що під час проведення обшуку автомобіля не було відшукано доказів, які б мали значення для даного кримінального провадження. Тому, оскільки ОСОБА_8 не є підозрюваним, арештований автомобіль не може бути предметом спеціальної конфіскації.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши пояснення представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу; думку прокурора, який заперечував проти її задоволення; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023 року, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149, ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України.

Підставою для внесення відомостей до ЄРДР стали матеріали УМП ГУНП в Одеській області щодо групи із невстановленої кількості осіб, які займаються оформленням документів щодо опікунства над неповнолітніми особами з метою безперешкодного перетину державного кордону України в період воєнного стану.

За версією органу досудового розслідування ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та інші невстановлені особи вступили в попередню змову з метою особистого збагачення шляхом вчинення злочинів у вигляді організації незаконного переправлення осіб чоловічої статті, які підлягають мобілізації на території України, через державний кордон, усвідомлюючи при цьому протиправний характер своїх дій.

У зв`язку з цим, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та інші невстановлені особи розробили план протиправної діяльності, який полягав в наступному. ОСОБА_10 та ОСОБА_12 підшукували осіб чоловічої статі, які підлягають мобілізації на території України, виявили бажання уникнути мобілізації та безперешкодно виїхати за межі країни. Після підбору відповідного кандидата ОСОБА_10 та ОСОБА_12 пропонували йому стати опікуном малолітньої чи неповнолітньої дитини, позбавленої батьківського піклування, що забезпечить відстрочку від мобілізації та право безперешкодно виїхати за межі територію України (відповідно до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року).

Отримавши згоду від таких осіб, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та інші невстановлені особи, діючи за попередньою змовою на виконання відомого співучасникам спільного злочинного плану, надавали інструкції щодо подальших дій останніх, забезпечували їх завідомо підробленими офіційними та іншими документами, що містять недостовірні відомості, які підлягають наданню до органів і служб у справах дітей, контролювали процес збирання та подання таких документів до органів опіки та піклування з метою встановлення такими особами опіки (піклування) над дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також, використовуючи знайомства із посадовими особами служб у справах дітей, лобіювали та прискорювали прийняття рішення щодо призначення підібраних ними осіб опікунами чи піклувальниками дітей, позбавлених батьківського піклування.

Разом з тим, під час дії на території України надзвичайного або воєнного стану особа, яка перебуває у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещені батьки) з дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, виявила бажання взяти її під опіку, піклування, подає службі у справах дітей за місцем свого проживання або за місцем виявлення дитини такі документи: 1) заяву; 2) копію паспорта громадянина України; 3) документи, що підтверджують сімейні, родинні зв`язки особи з дитиною; 4) довідку від нарколога та психіатра про відсутність перебування на обліку; 5) довідку про наявність чи відсутність судимості, видану територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника або через Портал «Дія» (п. 79 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Крім того, під час дії на території України надзвичайного стану проходження особами, які перебувають у сімейних, родинних відносинах (у тому числі хрещеними батьками), в сім`ї яких влаштовуються діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, під опіку, піклування, курсу навчання з виховання таких дітей у центрі соціальних служб не вимагається (п. 80 Постанови Кабінету Міністрів України №866 від 24.09.2008 року «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини»).

Використовуючи норми чинного законодавства України, які дозволяють призначення особи, яка перебуває у родинних відносинах з дитиною, позбавленою батьківського піклування, опікуном чи піклувальником у спрощеному порядку, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та інші невстановлені особи, з метою забезпечення швидкого та спрощеного порядку призначення підібраної особи чоловічої статі опікуном чи піклувальником, в невстановлений наразі спосіб, місці та час забезпечували виготовлення несправжнього свідоцтва про хрещення, в якому зазначали чоловіка, який виявив бажання уникнути мобілізації, хрещеним батьком дитини, позбавленої батьківського піклування, що свідчить, за задумом співучасників, про наявність родинних відносин між майбутнім опікуном (піклувальником) та дітьми, над якими планується встановити опіку (піклування).

На теперішній час ОСОБА_10 та ОСОБА_12 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.332 КК України, за кваліфікуючими ознаками: організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, усуненням перешкод, вчинені повторно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів.

Під час апеляційного перегляду ухвали слідчого судді встановлено, що автомобіль «BMW X5», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , в період з 14.07.2024 до 31.10.2024, перебував у власності ОСОБА_10 , що за версією органу досудового розслідування свідчить про те, що автомобіль був придбаний останньою під час вчинення кримінальних правопорушень, в яких вона підозрюється, ймовірно з використанням грошових коштів, отриманих злочинним шляхом.

У судовому засідання прокурор повідомив про те, що ОСОБА_10 розірвала шлюб з ОСОБА_11 та станом на теперішній час останні перебувають на стадії поділу спільного сумісного майна подружжя, серед якого є арештований автомобіль.

Ухвалою Голосіївського районного суду м.Києва від 29.10.2024 відкрито провадження по справі за позовом ОСОБА_11 про забезпечення позову. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.10.2024 задоволено заяву ОСОБА_11 про забезпечення позову у справі за позовом останнього до ОСОБА_10 про поділ спільного майна подружжя та накладено арешт автомобіль «BMW X5», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 .

Разом з тим, ОСОБА_10 , бажаючи уникнути поділу спільного майна з ОСОБА_11 та накладення арешту на таке майно, наступного дня після винесення вказаної ухвали, тобто 31.10.2024, до реалізації ухвали суду про накладення арешту на майно, перереєструвала автомобіль «BMW X5», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в територіальному сервісному центрі, на свого сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в інтересах якого у даному провадженні подана апеляційна скарга.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що автомобіль «BMW X5», державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , на даній стадії досудового розслідування, відповідає критеріям майна визначеним ст. 98 КПК, на яке відповідно до положень ч.3 ст.170 КПК України може бути накладений арешт, оскільки за версією органу досудового розслідування він міг бути придбаний за ОСОБА_10 за рахунок коштів, набутих кримінально протиправним шляхом, за обставин викладених в клопотанні.

Постановою слідчого від 23.04.2025 року вищевказаний автомобіль був визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1, п.7 ч.2 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування, на даній стаді, виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна ОСОБА_8 з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні та запобігання можливості подальшого відчуження автомобіля на користь третіх осіб.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, на даний час, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, власник майна не позбавлений права звернутися із клопотанням в порядку ст.174 КПК, довівши при цьому відсутність потреби в подальшому застосуванні цього заходу або існування невідомих на даний час обставин, які можуть свідчити про необґрунтованість накладення арешту.

Враховуючи викладене апеляційний суд дійшов висновку, що слідчий суддя, задовольняючи клопотання слідчого про арешт майна, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 стосовно незаконності ухвали слідчого судді є необґрунтованими і не можуть бути підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст.170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 15.05.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0001520 від 13.12.2023, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.149; ч.2 ст.332; ч.3 ст.332 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4