Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

19 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001231 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженки ст. Жовтокам'янка Апостолівського району

Дніпропетровської області, громадянки України,

що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.303 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року,

у с т а н о в и л а :

Голосіївським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.3 ст.307, ч.2 ст.303 КК України.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 13.02.2025 за наслідками розгляду клопотання прокурора ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів по 13.04.2025 включно без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу суду скасувати і постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, посилається на положення ст.194 КПК України і зазначає, що суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на який вказує прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. На переконання захисника, прокурор не довів наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих їй кримінальних правопорушень та наявність ризиків. Вважає, що ОСОБА_7 не зможе переховуватись від органів досудового розслідування та суду, оскільки має місце проживання і утримує двох малолітніх дітей, 2016 і 2017 років народження, які на даний час перебувають з матір`ю обвинуваченої ОСОБА_8 , і остання за віком і станом здоров`я не може їх доглядати. На підтвердження ризику незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, обвинувачених, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні прокурор не надав доказів. Не зможе ОСОБА_7 і вчинити й інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, в якому вона обвинувачується, оскільки вчинене кримінальне правопорушення припинено. Також клопотання прокурора, взагалі, не містить обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника та обвинуваченої, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити; доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги і просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які не зменшились, і застосування до обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, буде недостатнім для запобігання цим ризикам і не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 цього Кодексу.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Ризик втечі не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку і може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Бекчиєв проти Молдови").

Суд першої інстанції, керуючись змістом обвинувального акта, а також інформацією з реєстру матеріалів досудового розслідування та частково досліджених доказів, зазначив в ухвалі про наявність у цьому кримінальному провадженні обставин, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин, що за позицією ЄСПЛ в рішенні у справі "Нечипорук і Йонкало проти України" є обґрунтованою підозрою. При цьому оцінка обґрунтованості підозри здійснювалася не в контексті доведення чи не доведення винуватості обвинуваченої, оскільки, зважаючи на стадію кримінального провадження, в ході якої докази досліджуються, суд не вправі давати їм оцінку на предмет належності, допустимості та достовірності.

Врахував суд і тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання її винуватою, адже вона обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів та особливо тяжкого, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з конфіскацією майна, стадію судового розгляду, в ході якого свідки ще не допитувались.

Тому висновки суду з посиланням на практику ЄСПЛ в рішенні "Харченко проти України" в контексті того, що тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи, є вірними.

Такі обставини, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачена, яка усвідомлює тяжкість покарання, яке їй загрожує, може переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання ОСОБА_7 покладених на неї процесуальних обов`язків та не запобігатиме спробам вчинити вказані дії.

Всупереч доводам апеляційної скарги суд не мотивував своє рішення наявністю ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому ОСОБА_7 обвинувачується.

Отже, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою і вмотивованою, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 4221 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 13 лютого 2025 року про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3