Провадження № 1-кс/756/2362/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2025 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

слідчого ОСОБА_3 ,

власника майна ОСОБА_4 ,

його представника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_3 про арешт майна у межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 жовтня 2024 року за № 0003110,

В С Т А Н О В И В :

До Оболонського районного суду м. Києва надійшло зазначене клопотання, у якому слідчий просив накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів на майно, вилучене в ході обшуку 28 серпня 2025 року за місцем за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , «Samsung Galaxy A05s», IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , з сім-карткою НОМЕР_3 .

Клопотання обґрунтоване тим, що СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 жовтня 2024 року за № 0003110, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

28 серпня 2025 року було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 . В ході обшуку було вилучено наведене у клопотанні майно.

Слідчий просив накласти арешт на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, пославшись на існування ризику втрати, знищення, використання, перетворення зазначеного майна.

Слідчий ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання з наведених у ньому мотивів.

Власник майна ОСОБА_4 та його представник адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання та зазначили, що підозрюваний співпрацює зі слідством, а орган досудового розслідування має можливість скопіювати наявну у телефоні інформацію.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов висновку, що воно підлягає задоволенню з таких підстав.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, та полягає у тимчасовому позбавленні права на відчуження, розпорядження та/або користування майном (ч. 1, п. 7 ч. 2 ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України).

Згідно з приписами ч. 1, 2 ст. 170 КПК України завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, та він допускається виключно з метою забезпечення:

- збереження речових доказів;

- спеціальної конфіскації;

- конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

- відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати (ч. 2 ст. 173 КПК України):

- правову підставу для арешту майна;

- розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Для кожної з правових підстав арешту (мети його накладення) кримінальний процесуальний закон визначає додаткові обставини, які мають враховуватися слідчим суддею, зокрема:

- можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення речових доказів);

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або цивільного позову);

- можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається з відповідною метою);

- розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається з метою забезпечення цивільного позову).

Також на особу, яка подала клопотання про арешт майна, покладено обов`язок довести (ч. 1 ст. 173 КПК України):

- необхідність такого арешту;

- наявність ризику приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна.

Враховуючи загальні підстави застосування заходів забезпечення кримінального провадження, передбачені ч. 3 ст. 132 КПК України, арешт майна не допускається, якщо не буде доведено, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

За твердженням слідчого, не пізніше 16.02.2024 невстановлені досудовим розслідуванням особи, діючи умисно, з корисливих мотивів, вступили у попередню змову з ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та іншими невстановленими особами з метою шахрайського заволодіння чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_2 , та квартирою АДРЕСА_3 , які належали ОСОБА_7 . Згідно з актовим записом про смерть № 19213 від 09.11.2023, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідно до спільного плану, ОСОБА_4 залучив до протиправної діяльності ОСОБА_8 (засудженого вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 11.03.2025 у кримінальному провадженні № 0000484) як фіктивного власника майна. ОСОБА_6 , у свою чергу, залучив приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 , яка не була обізнана щодо злочинних намірів групи.

Реалізуючи злочинний умисел, невстановлена особа виготовила підроблений заповіт від 05.01.2023 від імені ОСОБА_7 , нібито посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 . Для цього було використано нотаріальний бланк серії НРТ № 224183, що не відповідає офіційним зразкам, згідно з яким все майно було заповідано ОСОБА_8 , відтиск печатки та підписи від імені ОСОБА_7 і нотаріуса ОСОБА_10 . Для виготовлення підробленого документа ОСОБА_8 надав співучасникам копії свого паспорта та картки платника податків.

16.02.2024 ОСОБА_8 у супроводі невстановленої особи прибув до офісу приватного нотаріуса ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 . Невстановлена особа передала нотаріусу, яка не була обізнана про злочинний умисел, пакет документів, що містив підроблений заповіт. На підставі цих документів ОСОБА_8 підписав заяву про прийняття спадщини, і нотаріус відкрила спадкову справу.

У подальшому, 25.07.2024, приватний нотаріус ОСОБА_9 , не усвідомлюючи протиправності дій, на підставі підробленого заповіту видала свідоцтва про право на спадщину № 754 та № 755. На підставі цих свідоцтв за ОСОБА_8 було зареєстровано право власності на згадані квартири.

Унаслідок шахрайських дій територіальній громаді міста Києва завдано матеріальну шкоду в особливо великих розмірах на загальну суму 4 299 400 грн.

Наведені у клопотанні обставини корелюють обставинам, зазначеним у витязі з ЄРДР, підтверджені наданими слідчим матеріалами у мірі, достатній для вирішення питань, пов`язаних з розглядом клопотання.

У своїй сукупності наведені відомості та надані на їх підтвердження матеріали дають вагомі підстави для висновку про обґрунтованість підозри щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Водночас, слід наголосити, що в межах оцінки питань, обумовлених розглядом клопотання, слідчий суддя не вирішує питання про наявність усіх елементів складу злочину, винуватість чи невинуватість осіб у його вчиненні.

28 серпня 2025 року було проведено обшук за місцем за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було вилучене зазначене майно, а саме:

- мобільний телефон підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме «Samsung Galaxy A05s», IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , з сім-карткою НОМЕР_3 .

Слідчий просив накласти арешт на зазначене майно з метою забезпечення збереження речових доказів. Постановою від 29 серпня 2025 року зазначені у клопотанні речі було визнано речовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Одним з процесуальними джерел доказів є, зокрема, речові докази.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, серед іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

За твердженням слідчого, до обставин, які розслідуються у зазначеному кримінальному провадженні, може бути причетний ОСОБА_4 , який безпосередньо брав участь в вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, зазначене у клопотанні майно може містити інформацію щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, зокрема, електронні копії створених документів, відомості про спілкування осіб з цього приводу та інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Викладене свідчить, що зазначене майно, вилучене в ході обшуку, може бути використане як доказ для встановлення обставин, що підлягають доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України.

Слідчий суддя враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 168 КПК України забороняється тимчасове вилучення електронних інформаційних систем, комп`ютерних систем або їх частин, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Враховуючи, що вказаний телефон використовувався для спілкування між співучасниками кримінального правопорушення, слідчий суддя констатує наявність підстав, передбачених ч. 2 ст. 168 КПК України.

Як вже зазначав слідчий суддя, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Зважаючи на обставини кримінального правопорушення, яке розслідується у межах цього кримінального провадження, доводи слідчого про існування такого ризику є цілком обґрунтованими.

Запропонований слідчим спосіб арешту майна шляхом заборони користуватися та розпоряджатися майном (його зберігання в органу досудового розслідування у визначеному законодавством порядку) релевантний потребам сторони обвинувачення у збереженні речового доказу та його властивостей, які можуть мати доказове значення, їх дослідження та обумовлений необхідністю запобігти його знищенню чи пошкодженню.

Викладене переконує слідчого суддю у тому, що мета цього заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді запобігання цьому ризику може бути досягнута.

Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження є оціночними поняттями. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що будь-яке втручання у право особи з боку держави має забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

На переконання слідчого судді, загальні інтереси суспільства у вигляді досягнення завдань кримінального провадження, визначених ст. 2 КПК України (зокрема, захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування тощо), виправдовують ступінь втручання у право власності особи, яке пов`язане з накладенням арешту на належне їй майно.

Враховуючи характер майна, тимчасове позбавлення особи можливості користуватися та розпоряджатися ним, не становитиме надмірного втручання та суттєвих негативних наслідків для неї.

Наведене у клопотанні майно належать до переліку майна, на яке згідно з приписами ч. 10 ст. 170 КПК України може бути накладений арешт.

Слідчий суддя наголошує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або невідворотним позбавленням такого права. Хоча власник і обмежується у реалізації всіх правомочностей щодо відповідного майна, проте таке обмеження має тимчасовий характер.

Тимчасовий характер арешту майна обумовлений наявністю правового механізму, передбаченого ст. 174 КПК України, за яким арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

За таких обставин клопотання слідчого є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 372, 376 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В :

1. Клопотання - задовольнити.

2. Накласти арешт з метою забезпечення збереження речових доказів шляхом заборони користування та відчуження на майно, вилучене в ході обшуку 28 серпня 2025 року за місцем за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- мобільний телефон підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме «Samsung Galaxy A05s», IMEI1 НОМЕР_1 , IMEI2 НОМЕР_2 , з сім-карткою НОМЕР_3 .

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1