Номер провадження: 11-сс/813/1371/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05.06.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001032 від 30.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05.06.2025 задоволено клопотання прокурора Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері Оборони Південного регіону ОСОБА_9 про накладання арешту на майно вилученого під час огляду у кримінальному провадженні №0001032 від 30.05.2025 року, а саме на транспортні засоби:

- автомобіль «ВАЗ 21143» р.н. НОМЕР_1 , номер кузову: НОМЕР_2 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 належить ОСОБА_10 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , із забороною відчуження, розпорядження та користування.

- автомобіль «Hyundai Santa Fe» р.н. НОМЕР_4 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 належить ОСОБА_11 , що зареєстрований за адресою: м. РОТОК WIELKI OSINKI 61, із забороною відчуження, розпорядження та користування.

- автомобіль «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 , номер кузову: НОМЕР_7 , згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_8 належить ОСОБА_12 , що зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною відчуження, розпорядження та користування.

- буксирувальний трос синього кольору.

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що необхідність накладання арешту на майно зумовлена проведення ряду експертних досліджень за участю вказаного майна, враховуючи те, що необхідність арешту майна зумовлюється обґрунтованою підозрою вважати, що незастосування цього заходу перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене, а також вказані речі можуть зберігати на собі сліди кримінального правопорушення і незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник власників майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала винесена з суттєвими порушеннями норм КПК України.

Доводи обґрунтовує тим, що у кримінальному провадження призначені та проведені усі необхідні експертні дослідження, слідчий суддя міг накласти арешт без заборони розпорядження та користування власниками майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 автомобілем «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 . Такий спосіб арешту також може забезпечити проведення експертних досліджень, оскільки власники майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у любий час на вимогу слідчого або прокурора привезуть автомобіль для проведення відповідного дослідження.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладання арешту на автомобіль «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 , постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора, у кримінальному провадженні внесеному до ЕРДР за №0001032 від 30.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, про арешт тимчасово вилученого майна зокрема, автомобіля «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 або накласти арешт на автомобіль «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 без заборони розпорядження та користування ним власниками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Прокурор ОСОБА_13 будучи належним чином повідомленим про дату та час судового розгляду в судове засідання апеляційного суду не з`явився, однак до початку розгляду подав клопотання про розгляд без його участі у якому зазначив, що ухвала слідчого судді є законною та вмотивованою, а у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити.

За таких обставин апеляційний суд заслухавши думку представника власника майна, який не заперечував проти розгляду апеляційної скарги за відсутності власника майна, у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України вважав за можливе провести судовий розгляд за відсутності прокурора.

Позиції учасників апеляційного розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представника власників майна, який підтримав подану апеляційну скаргу, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст., для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів судової справи СВ відділу поліції №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0001032 від 30.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 29.05.2025 року приблизно о 16.50 год. водій ОСОБА_10 , 1972 року народження керуючи автомобілем «ВАЗ 21143» р.н. НОМЕР_9 здійснюючи рух по автодорозі «Об?їзд м. Одеси» на нерегульованому перехресті (в районі 4 км.+25м.), здійснив зіткнення автомобілем «Hyundai Santa Fe» р.н. НОМЕР_4 , під керуванням ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого в свою чергу буксирував автомобіль «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які виїжджали із дороги з с. Корсунці Одеського району Одеської області на автодорогу «Об?їзд м. Одеси»

В результаті ДТП водій та пасажир автомобіля «ВАЗ 21143» р.н. НОМЕР_10 отримали тілесні ушкодження:

- водій ОСОБА_10 , 1972 року народження, доставлений до КНП «ООКЛ» ООР;

- пасажир ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , доставлена до КНП «ООКЛ» ООР.

За даним фактом відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч.1 КК України 30.05.2025 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001032.

Автомобіль «ВАЗ 21143» р.н. НОМЕР_10 , номер кузову: НОМЕР_11 , автомобіль «Hyundai Santa Fe» р.н. НОМЕР_4 , номер кузову: НОМЕР_12 , автомобіль «Honda Accord» р.н. НОМЕР_6 , номер кузову: НОМЕР_13 та буксирувальний трос синього кольору були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а підставою для арешту майна, є те, що у органу досудового розслідування існує необхідність проведення ряду експертних досліджень за участю вказаного майна, а незастосування арешту на майно перешкоджатиме встановленню істини внаслідок того, що таке майно може бути приховане, відчужене чи пошкоджене, а також вказані речі можуть зберігати на собі сліди кримінального правопорушення і незастосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню.

Таким чином апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді, що вилучені транспортні засоби могли зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, що відповідає положенням ч. 1 ст. 98 КПК України, тобто вилучені речі містять ознаки речових доказів.

З огляду на вищевикладене, зв`язок вилученого майна із вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, підлягає встановленню в процесі здійснення досудового розслідування, а отже арешт даного майна є виправданим.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційнийсуд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представників власника майна ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 05.06.2025 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001032 від 30.05.2025 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4