Справа №295/4964/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2025 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

за участю секретаря с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 від 30.01.2025 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001435 від 29.12.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

14 квітня 2025 року до слідчого судді надійшла указана скарга, у якій адвокат ОСОБА_3 послався на те, що постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 від 30.01.2025 року закрито кримінальне провадження №00001435 від 29.12.2015. Представник ОСОБА_4 вважає постанову необґрунтованою, незаконною і такою, що підлягає скасуванню, а справа направленню для проведення досудового розслідування. За словами адвоката, підставою для закриття кримінального провадження стало те, що слідчий ДБР ОСОБА_6 не знайшов складу кримінального правопорушення в діях начальника оперативних розробок Департаменту карного розшуку МВС України ОСОБА_7 . У постанові про закриття кримінального провадження слідчий ОСОБА_5 посилається на показання ОСОБА_7 , однак не зазначає дату допиту. З посиланням на допит останнього слідчий ОСОБА_5 стверджує, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, порушення права на захист. Але це твердження, на переконання представника, абсолютно суперечить фактам. Зокрема, факт порушення права ОСОБА_4 на захист встановлено у рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Суслов та Батікян проти України», де в п. 186 даного рішення зазначено, що наведені вище міркування, узяті у сукупності, є достатніми для того, щоб суд дійшов висновку, що право другого заявника на правову допомогу не було дотримано у цій справі. Незважаючи на встановлення факту порушення права на захист Європейським судом з прав людини та Верховним Судом, слідчим ДБР ОСОБА_5 проігноровано рішення судів та закрито кримінальне провадження.

З огляду на викладене у скарзі, адвокат ОСОБА_3 просить скасувати постанову від 30.01.2025 року слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001435 від 29.12.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України.

Представник заявника адвокат ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, скаргу підтримує.

Слідчий другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Неявка слідчого не перешкоджає розгляду скарги згідно з положенням ч. 3 ст. 306 КПК України.

Слідчий суддя, вивчивши й дослідивши матеріали скарги, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст. 303 КПК України передбачено, які рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, та за якими надано право на оскарження. Так, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні може бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

З матеріалів справи слідує, що другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні №00001435 від 29.12.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України.

Постановою слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, ОСОБА_5 від 30.01.2025 року кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю в діях начальника оперативних розробок Департаменту карного розшуку МВС України ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України.

Згідно з ч. 5 ст. 110 КПК України, постанова слідчого, дізнавача, прокурора складається зі вступної, мотивувальної та резолютивної частин, при цьому мотивувальна її частина повинна містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови; мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

В свою чергу, слідчий суддя, на якого КПК України покладено обов`язок здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування, зобов`язаний перевірити законність прийнятої слідчим постанови. Зокрема, якщо слідчим закрито кримінальне провадження за відсутністю в діях особи складу кримінального правопорушення, то слідчий суддя має звернути увагу на те, чи містить постанова детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено кримінальне правопорушення, а також доводи слідчого на їх спростування.

Проте, ці положення кримінального процесуального закону, на думку слідчого судді, при прийнятті рішення про закриття кримінального провадження слідчим були порушені.

З мотивувальної частини оскаржуваної постанови вбачається, що слідчий в обґрунтування прийнятого рішення про закриття кримінального провадження послався на вирок Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 08.11.2012 року, яким ОСОБА_4 засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 8, 11, 12, 13 ч. 2 ст. 115, ч . 1 ст. 129, ч. 1 ст. 263, ст. 348, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі. За змістом вироку, під час надання оцінки показанням ОСОБА_4 судом не виявлено порушень права останнього на захист. До матеріалів кримінального провадження №00001435 від 29.12.2015 долучено апеляційні скарги ОСОБА_4 та його адвоката на вказаний вирок, у яких останні заявляють про порушення права обвинуваченого на захист через його допити без участі захисника та не складання відповідних протоколів. Розглядаючи апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 та його захисника, колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Київської області в своїй ухвалі від 22.04.2013 надала оцінку доводам останніх щодо порушення права на захист та зазначила, що фактів порушення права на захист не встановлено, доводи сторони захисту з цих питань під час апеляційного розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Під час розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 13.02.2014 року вважала безпідставними посилання у скаргах на порушення права ОСОБА_4 на захист, оскільки як вбачається з матеріалів справи з першого дня затримання останньому у порядку п. 4 ч. 1 ст. 45 КПК України 1960 року було призначено захисника. За весь період досудового та судового слідства захист інтересів ОСОБА_4 здійснювало більше 13 захисників, які допускались до участі у справі як за призначенням, так і на підставі укладених між засудженим та його родичами з адвокатом договорів, при чому на всіх стадіях провадження правову допомогу надавали не менше двох захисників. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанції визнано, що усі докази, зібрані під час досудового слідства та покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_4 , є належними та допустимими, у тому числі з точки зору забезпечення його права на захист, останній упродовж досудового та судового слідства мав постійний доступ до адвокатів. ОСОБА_7 під час відвідування ОСОБА_4 в слідчому ізоляторі при ДУ «ЖУВП (№8)» будь-які процесуальні документи, які покладені в обвинувальний вирок щодо останнього, у тому числі з порушенням права на захист, не складались (показання потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_7 ). Враховуючи обставини, встановлені досудовим розслідуванням, в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 374 КК України, оскільки доведена відсутність об`єктивної сторони складу даного злочину.

Виходячи зі змісту ст. 284 КПК України про закриття кримінального провадження слідчий, прокурор приймає постанову, яку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом. Слідчий приймає постанову про закриття кримінального провадження, зокрема, з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої цієї статті, а саме з огляду на відсутність в діянні складу кримінального правопорушення.

Закриття кримінального провадження відповідно до положень Глави 24 КПК України є формою закінчення досудового розслідування, яке здійснюється в силу наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або при наявності підстав для звільнення особи від кримінальної відповідальності.

Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після проведення всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.

Під час розгляду скарги на рішення органу досудового розслідування про закриття кримінального провадження слідчий суддя враховує положення ч. 2 ст. 9 КПК України, яка встановлює, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень. Враховуючи те, що процесуальне рішення про закриття кримінального провадження має істотне значення для кримінального провадження, слідчий суддя при розгляді скарги на відповідні постанови з`ясовує питання дотримання вимог щодо всебічності та повноти дослідження, оскільки така неповнота може призвести до прийняття необґрунтованого рішення про закриття кримінального провадження.

Згідно із вимогами п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження. За загальним правилом, визначеним в ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України, покладається на слідчого, прокурора.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто потребує під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Практика Європейського суду з прав людини щодо проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних справ є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (рішення у справі «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних, бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведення можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).

Отже, в контексті міжнародного права, зокрема, рішень ЄСПЛ, постанова про закриття кримінального провадження повинна містити достатні відомості, які б свідчили про те, що усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена на даний час органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК України).

На переконання слідчого судді, в постанові про закриття кримінального провадження відсутнє достатнє обґрунтування мотивів її прийняття.

Зокрема, з даного приводу слідчим суддею звернуто увагу, що в оскаржуваній постанові слідчий взагалі не аналізує зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2023 у справі №1-7/12, постановленої за результатом перегляду за виключними обставинами вироку Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 листопада 2012 року, ухвал Апеляційного суду Київської області від 22 квітня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2014 року з підстав встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.Також слідчим не надана належна оцінка рішенню Європейського суду з прав людини від 06 жовтня 2022 року, яке набуло статусу остаточного 06 січня 2023 року, у справі «Суслов та Батікян проти України» з урахуванням змін, унесених у його текст 16 грудня 2022 року відповідно до Правила 81 Регламенту Суду, в якому Суд констатував порушення, зокрема, п. 1 ст. 6 та підп. «b» і «с» п. 3 ст. 6 Конвенції стосовно обох засуджених у зв`язку з ненаданням належних можливостей для підготовки захисту у дні проведення судових засідань; п. 1 та підп. «с» п. 3 ст. 6 Конвенції у зв`язку з порушенням права ОСОБА_4 на правову допомогу на стадії досудового розслідування, що полягало у відсутності доступу до захисника на початковому етапі розслідування, недопущенні певний час обраного на власний розсуд захисника та незадокументованих допитах без присутності захисника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.11.2023 вказала, що особа, обвинувачена у вчиненні кримінального правопорушення у розумінні ст. 6 Конвенції має невід`ємне право на правову допомогу. Підпункт «c» п. 3 ст. 6 Конвенції слід тлумачити як гарантію права осіб, обвинувачених у вчиненні злочину, бути негайно поінформованими про зміст права на правову допомогу незалежно від їхнього віку чи конкретної ситуації та незалежно від того, чи вони представлені офіційно призначеним адвокатом чи адвокатом за власним вибором. Однак призначення захисника саме собою не забезпечує ефективності допомоги, яку такий захисник може надати обвинуваченому. Підозрювані повинні мати можливість вступати в контакт з адвокатом з моменту взяття їх під варту і мати можливість проконсультуватися з ним перед допитом або навіть за відсутності допитів. Адвокат повинен мати можливість поспілкуватися зі своїм клієнтом наодинці та отримати конфіденційні інструкції. У низці справ Суд також установив, що підозрювані мають право на фізичну присутність свого адвоката під час первинного допиту в поліції та кожного разу, коли їх допитують у подальшому досудовому провадженні. Така фізична присутність має дозволити адвокату надати ефективну та практичну, а не абстрактну допомогу і, зокрема, гарантувати, що право на захист підозрюваного, якого допитують, не зазнає шкоди. Право на захист у принципі буде безповоротно порушено, якщо викривальні заяви, зроблені під час допиту в поліції без доступу до адвоката, використовуються для засудження.

Ураховуючи висновки ЄСПЛ щодо характеру порушення права ОСОБА_4 на захист під час досудового розслідування, Велика Палата, керуючись засадою верховенства права, вважала необхідним виключити із судових рішень у справі №1-7/12 посилання на показання ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування та на протоколи слідчих дій за його участі (пред`явлення фотознімків для впізнання, відтворення обстановки й обставин події) як на докази обвинувачення через їх отримання внаслідок істотного порушення гарантованих Конвенцією прав і свобод людини.

Оскільки, як зазначалось вище, належна оцінка наведеним у згаданих рішеннях судів касаційної інстанції та міжнародної судової установиобставинам слідчим надана не була, слідчий суддя вважає прийняте слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 30 січня 2025 року рішення про закриття кримінального провадження не достатньо вмотивованим та передчасним. Відтак, слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 304 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Скарга повертається, якщо скарга подана після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або слідчий суддя за заявою особи не знайде підстав для його поновлення.

У скарзі адвокатом ОСОБА_3 заявлено клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження постанови слідчого про закриття кримінального провадження, в обґрунтування якого представник зауважив, що йому слідчий не відразу після прийняття постанови надіслав її, дану постанову адвокат отримав лише 06.04,2025 року після неодноразових звернень до ДРБ та прокуратури.

З огляду на положення статті 304 КПК України, зазначений у скарзі адвокатом час одержання оскаржуваного рішення слідчого, відсутність доказів протилежного у матеріалах скарги слідчий суддя вважає, що представником ОСОБА_4 не був пропущений строк подання скарги на постанову слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 від 30.01.2025 про закриття кримінального провадження. Таким чином, слідчим суддею в ході розгляду скарги безпосередньо не вирішується питання поважності або неповажності причин пропуску даного процесуального строку.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 40, 91, 92, 110, 284, 303-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу задовольнити.

Постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому, ОСОБА_5 від 30.01.2025 про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00001435 від 29.12.2015 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 374 КК України, скасувати.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на ухвалу можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя