судді ОСОБА_1 у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_2 (справа № 607/5776/19, провадження № 51-5351км23)
Постановою від 15 травня 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - Суд), розглянувши касаційну скаргу прокурора, змінила судові рішення стосовно ОСОБА_2 , зокрема скасувала вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 2 жовтня 2024 року в частині засудження ОСОБА_2 за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) за епізодом від 13 квітня 2019 року і на підставі п. 12 ч. 2 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) закрила кримінальне провадження; перекваліфікувала дії ОСОБА_2 за епізодами від 31 грудня 2018 року, 5 та 27 січня, 24 квітня 2019 року на ч. 1 ст. 162 КК і за цим законом призначила йому покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки; ухвалила вважати ОСОБА_2 засудженим за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 2 ст. 186 КК - у виді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначила ОСОБА_2 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 9 лютого 2024 року, призначила остаточне - у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців, зарахувавши частково відбуте покарання за попереднім вироком. У решті судові рішення було залишено без зміни.
З ухваленим більшістю суддів рішенням у частині перекваліфікації дій ОСОБА_2 за епізодами крадіжок від 31 грудня 2018 року, 5 та 27 січня, 24 квітня 2019 року на ч. 1 ст. 162 КК, призначення покарання за цим законом і з його урахуванням при застосуванні правил ст. 70 КК не погоджуюся. Вважаю таку позицію помилковою через її невідповідність суті законодавчих вимог щодо кримінального провадження.
За матеріалами справи окремі епізоди діянь засудженого, котрі колегія суддів перекваліфікувала на ч. 1 ст. 162 КК, на попередніх стадіях кримінального провадження не мали самостійної юридичної оцінки, а входили до обсягу обвинувачення за ч. 3 ст. 185 КК, за якою за вироком, залишеним без змін апеляційним судом, було призначено покарання.
Питання щодо правомірності засудження за згаданими епізодами виникло у зв`язку зі втратою чинності законом, яким установлювалась кримінальна протиправність діяння.
У постанові Суду на обґрунтування необхідності перекваліфікації діянь на ч. 1 ст. 162 КК зазначено про встановлення факту усвідомлення ОСОБА_2 того, що приміщення, до яких він протиправно проникав, перебувають у володінні іншої особи, а об`єктивна сторона цього кримінального проступку полягає в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння іншої особи, зокрема в незаконному проникненні до приміщення. Пославшись на те, що згідно зі ст. 12 КК діяння за ч. 1 ст. 162 цього Кодексу є менш тяжким, ніж передбачене ч. 3 ст. 185 КК, більшість суддів виснувала про покращення становища засудженого та узгодженість прийнятого рішення з положеннями ч. 3 ст. 337 КПК.
Однак окреслений висновок є вочевидь сумнівним, адже було залишено поза увагою, що кримінальний проступок за ч. 1 ст. 162 КК розміщено в іншому розділі цього Кодексу, ніж злочин, передбачений ч. 3 ст. 185 КК, наведені правопорушення посягають на різні об`єкти кримінально-правової охорони та відрізняються за змістом. До того ж проникнення до приміщення при вчиненні крадіжки є способом доступу до майна, на заволодіння якого спрямований умисел винуватця, такі дії охоплюються ч. 3 ст. 185 КК і не утворюють сукупності з ч. 1 ст. 162 цього Кодексу. Слід зазначити й те, що саме з огляду на корисливий мотив, спрямованість умислу та згаданий спосіб його реалізації в багатьох справах, у котрих особи обвинувачувались у викраденні майна з транспортних засобів, учинений злочин кваліфікувався за ч. 2 ст. 185 КК без додаткової кваліфікації за ч. 1 ст. 162 цього Кодексу. Попри вказівку в мотивувальній частині постанови на додержання при перегляді меж судового розгляду не було враховано, що ОСОБА_2 не повідомлялася підозра за ч. 1 ст. 162 КК, такого окремого обвинувачення йому не висувалося, він від нього не захищався і в суді касаційної інстанції сторона захисту теж не брала участі. Крім того, було проігноровано, що наслідком ухваленого більшістю суддів рішення стало визнання особи винуватою у вчиненні ще одного кримінально караного діяння, за яким призначено нове покарання і це діяння увійшло до сукупності злочинів, за котрими остаточно визначено захід примусу. Отже, фактично правове становище засудженого було погіршено.
Варто зауважити, що в резолютивній частині постанови Суду не відображено норми матеріального закону, яка перекваліфіковується на ч. 1 ст. 162 КК, замість цього перелічено окремі епізоди. Таке формулювання свідчить, що Суд не перекваліфікував, а дав свою іншу юридичну оцінку, штучно збільшивши кількість кримінально караних діянь. До того ж за змістом резолютивної частини в ній двічі констатовано про остаточне призначення покарання: на підставі ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КК, що є протиріччям і може викликати сумніви при виконанні судового рішення.
Законодавство України про кримінальну відповідальність, у тому числі Закон від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», не передбачає процедури перекваліфікації судом декриміналізованих діянь на інші статті (частини статей) Особливої частини КК. Приписи п. 41 ч. 1 ст. 284 КПК безальтернативні й зобов`язують закрити кримінальне провадження.
На мою думку, розширене тлумачення вказаної норми процесуального права, у тому числі об`єднаною палатою Суду, на висновки якої спиралася більшість, є неприйнятним, іде в розріз із усталеним підходом застосування закону в спосіб, що безспірно поліпшує становище особи.
Ураховуючи викладене, вважаю, що кримінальне провадження за епізодами крадіжок від 31 грудня 2018 року, 5 та 27 січня, 24 квітня 2019 року, розмір яких з огляду на приписи ст. 5 КК слід вважати дрібним, підлягало закриттю.
Суддя ОСОБА_1