Справа № 464/5485/24
пр.№ 1-кп/464/158/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.09.2025 року м.Львів

Сихівський районний суд міста Львова

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження № 464/5485/24, внесене 13.08.24. Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000705, стосовно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого по АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, невійськовозобов`язаного, з вищою освітою, неодруженого, непрацюючого, такого, який судимості не має, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

де сторонами виступають з боку:

обвинувачення прокурор ОСОБА_4 ;

захисту - обвинувачений ОСОБА_3 та захисник ОСОБА_5

учасником провадження потерпілий ОСОБА_6

з участю його учасників, -

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_3 13 серпня 2024 року приблизно о 15 год у кімнаті квартири АДРЕСА_2 , за місцем спільного проживання з потерпілим ОСОБА_6 , під час конфлікту, що виник між ним та його братом ОСОБА_6 , у ході раптово виниклого умислу, з особистих неприязних мотивів та з метою спричинення тілесного ушкодження потерпілому, умисно наніс один удар ножем в область грудної клітки, спричинивши останньому відкриту рану інших частин грудної клітки, проникаючу колото-різану рану ділянки правого надпліччя, травматичний гемо-пневмоторакс справа, гостру постгеморагічну анемію середнього ступеня важкості. Травма у вигляді проникаючого поранення правої плевральної порожнини з вхідним отвором на правій плечовій ділянці утворилась внаслідок дії гострого предмету з вузькою ріжучою поверхнею та відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя в момент спричинення.

Таким чином, обвинувачений вчинив умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, тобто злочин, передбачений ч.1 ст.121 КК України.

До вказаного висновку суд дійшов з огляду на наступне.

Так, ч.1 ст.121 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, каліцтво статевих органів, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 754/5487/22, умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, встановленням причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. Із суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений із прямим або непрямим умислом (умисна форма вини).

Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Наведене передбачене ст.17 КПК України, а також ст.62 Конституції України.

Із постанови Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 521/844/21 випливає, що відповідно до положень ст.92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Судом з`ясовано, що у відповідності до витягів з Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за відповідною правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ч.1 ст.121 КК України, в якому ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні цього злочину.

Стороною обвинувачення на підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину надано наступні докази:

показання потерпілого ОСОБА_6 , брата обвинуваченого, про те, що не пригадує обставини нанесення йому тілесних ушкоджень, водночас у квартирі за місцем проживання, окрім брата обвинуваченого та батьків, нікого не було. У цей день (13 серпня 2024 року) вживав вдома з братом алкогольні напої. Сам здійснював виклик на 103, остаточно прийшов до тями в лікарні після реанімації. Жодних претензій до обвинуваченого не має;

показання свідка ОСОБА_7 , який є батьком як обвинуваченого, так і потерпілого, про те, що у квартирі АДРЕСА_2 проживає з сім`єю: дружиною та двома повнолітніми синами. 13 серпня 2024 року знаходився вдома разом з дружиною та синами, сторонніх осіб у квартирі не було. Моменту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень не бачив, так як в цей час курив на балконі, що виходив з кімнати, де були сини, а дружина на кухні ліпила вареники. Коли почув крик одного з синів, забіг з балкону у кімнату, де побачив, що потерпілий поранений у праве плече, а обвинувачений ліг собі спати. Коли побачив у потерпілого колоту рану на плечі, допомагав зупинити кров, а потім сказав йти потерпілому спати до своєї кімнати. Через 10-15 хв приїхала швидка, і потерпілого госпіталізували. Ствердив, що сорочку потерпілий з себе скинув вдома; ножа, яким нанесено удар, не бачив, як і не бачив, що були вимиті ножі; ні він, ні дружина не заподіювали потерпілому тілесних ушкоджень;

показання свідків: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , працівників швидкої медичної допомоги, котрі прибули на виклик 13 серпня 2024 року до квартири потерпілого, де оглядали останнього, торс якого був без одягу, були сліди крові, виявили рану над ключицею правого плеча, стан був критичний та доставили до лікарні;

повідомленням зі служби 103 потерпілим про ножове проникаюче поранення 13 серпня 2024 року приблизно о 15 год за адресою: АДРЕСА_1 , звукозапис відтворено у судовому засіданні;

протокол затримання о 20.15 год особи, підозрюваної у вчиненні злочину, від 13 серпня 2024 року, складеним у присутності понятих та захисника ОСОБА_3 , згідно з яким у обвинуваченого жодних тілесних ушкоджень не виявлено. Як ствердив на запитання суду обвинувачений, 13.08.2024 він не мав жодних травм чи пошкоджень, що призвели б до кровотечі;

протокол огляду місця події від 13 серпня 2024 року з фототаблицею з застосуванням відеофіксації, згідно з яким оглянуто квартиру АДРЕСА_2 у присутності понятих за участі спеціаліста-криміналіста із вилученням: слідів (змивів) РБК; шорти сірого кольору марки «ADIDAS» зі слідами РБК; 8 ножів, сорочку та рушник зі слідами РБК, які надалі визнані речовими доказами по справі та оглянуті під час судового слідства;

протоколи проведення слідчого експерименту від 13 серпня 2024 з додатком - відеозаписом (диск) до них, продемонстрованими у судовому засіданні, за участю свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_10 . Такі були проведені на місці події шляхом відтворення детальних подій та обставин насильницького злочину з метою перевірки та уточнення зазначених відомостей та підтримані свідком ОСОБА_7 у суді;

висновки експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1018/2024-ім та № 1019/2024-ім від 12 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якою встановлено, що кров обвинуваченого та потерпілого відноситься до групи А з ізогемаглютиніном анти-В за ізосерологічною системою АВ0;

висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1013/2024-ім від 20 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якою встановлено, що у вилучених змивах із місця події - з квартири виявлено кров людини та антиген А ізосерологічної системи АВ0, може походити від будь-якої особи з відповідними характеристиками крові, у тому числі і від потерпілого чи підозрюваного;

висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1016/2024-ім від 20 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якою встановлено, що у вилучених шортах марки «ADIDAS» із місця події з квартири виявлено кров людини та антиген А ізосерологічної системи АВ0, може походити від будь-якої особи з відповідною ж груповою характеристикою крові, у тому числі і від потерпілого чи підозрюваного;

висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1014/2024-ім від 20 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якою встановлено, що у вилученому рушнику із місця події з квартири виявлено кров людини та антиген А ізосерологічної системи АВ0, може походити від будь-якої особи з відповідною ж груповою характеристикою крові, у тому числі і від потерпілого чи підозрюваного;

висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 326 від 23 травня 2025 року за результатами повторної судово-медичної експертизи, яким встановлено, що проникаюче у праву плевральну порожнину поранення потерпілого супроводжувалось зовнішньою та внутрішньо-грудною кровотечею, геморагічним шоком та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження по ознаці небезпеки для життя в момент спричинення. Медична документація стосовно потерпілого, яка досліджувалась експертом, долучена до матеріалів справи та оголошувалась у судовому засіданні.

У результаті безпосередньо досліджених у сукупності доказів у кримінальному провадженні суд установив дійсні обставини кримінального правопорушення: підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення про нанесення тілесних ушкоджень потерпілому за місцем проживання; з метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд приміщення квартири, де потерпілому нанесено поранення; у результаті огляду місця події вилучено речові докази, що оглянуто судом; свідки та потерпілий підтвердили отримання останнім тілесних ушкоджень, з метою перевірки та уточнення зазначених відомостей проведено слідчі експерименти на місці події шляхом відтворення детальних подій та обставин насильницького злочину, а у суді свідок ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, під присягою підтримав результати його проведення.

В основу обвинувального вироку суд покладає описані вище показання потерпілого, свідків, письмові та електронні докази, що беззаперечно вказують на обвинуваченого як особу, яка вчинила інкриміноване кримінальне правопорушення. Причетність та винуватість обвинуваченого у нанесенні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження доведена стороною обвинувачення поза розумним сумнівом, адже це єдина версія, якою можна пояснити факт отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень внаслідок дій обвинуваченого. Будь-яке інше пояснення події є неспроможним. Спосіб вчинення злочину та локалізація тілесних ушкоджень - удар ножем в область грудної клітки безумовно вказують на спрямованість дій обвинуваченого саме на завдання потерпілому тяжких тілесних ушкоджень. Суд переконаний, що позиція потерпілого як брата та свідка батька обвинуваченого щодо неповідомлення механізму вчинення злочину не впливає на склад кримінального правопорушення, адже винуватість підтверджується сукупність непрямих достатніх доказів.

Як наголошував Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2023 року у справі № 167/404/18, при розгляді справи суд дотримався норм, установлених ст.ст.10, 22 КПК України, створив необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав, сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні й доведенні їх переконливості перед судом.

У постанові Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 750/5745/15-к зроблено висновок про те, що відповідно до ч.2 ст.92 КПК України обов`язок доказування допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає, однак такий обов`язок виникає лише у разі, якщо допустимість доказу ставиться під сумнів. Це випливає із засади диспозитивності, яка надає сторонам процесу можливість визначати, серед іншого, і обсяг дослідження доказів у суді. Таким чином, законодавець створив можливість обмежити судовий розгляд з`ясуванням спірних обставин справи, а щодо безспірних - спиратися на їх визнання сторонами. Аргументи щодо недопустимості доказів стороною захисту не наводились.

Обвинувачений, реалізуючи гарантоване процесуальне право, показав, що не пригадує події чи нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень, адже в цей день вони розпивали спиртні напої. Запевнив, що, окрім батьків та брата, у квартирі сторонніх осіб не було. Прийшов до тями після алкоголю лише в ізоляторі тимчасового тримання. Ствердив про відсутність у нього 13.08.2024 травм чи пошкоджень, що призвели б до кровотечі.

Суд, оцінюючи показання обвинуваченого, дійшов висновку, що такі не спростовують наведені вище докази, що у повній мірі відображають картину і хронологію подій. Стороною захисту не висувалось інших версій події, а, відповідно, судом такі не досліджувались, зважаючи на вимоги диспозитивності процесу.

Твердження захисту щодо перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння не впливає на склад кримінального правопорушення, адже особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, підлягає кримінальній відповідальності (ст.21 КК України).

Висловлення ж обвинуваченим виключно в останньому слові позиції щодо визнання ним вини судом розцінюється як намагання або уникнення кримінальної відповідальності за скоєне, або пом`якшення покарання та спосіб захисту, адже упродовж всього судового провадження такі дії не знайшли свого підтвердження та не відображені у матеріалах справи.

За нормами ст.84 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Суд, досліджуючи подальші докази, констатує наступне:

протоколом огляду місця події від 13 серпня 2024 року вилучено з коридору 3-го поверху реанімаційного відділення 1-ТМО ВП «Лікарня Святого Луки» чоловічі труси без прив`язки до кримінального провадження та неможливості встановлення приналежності така доказу конкретній особі. Лишень у постанові слідчого про визнання речових доказів від 12 серпня 2024 року вказано про належність вилучених трусів потерпілому, що однозначно та категорично заперечено самим потерпілим у судовому засіданні. У зв`язку з вилученням цього доказу проведено судово-медичну експертизу та дано висновок експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1015/2024-ім від 19 вересня 2024 року;

висновком експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 1017/2024-ім від 20 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якою встановлено, що у зіскобах, вилучених з дверей у вітальню у ході проведення огляду місця події, виявлена кров людини, антигени А,В та ізогемаглютиніни анти-А, анти-В не знайдені, тому висловлюватись про групову належність виявленої крові було неможливо;

висновками експерта Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи за 416/2024ц, № 417/2024ц, № 418/2024ц, № 419/2024ц від 26 вересня 2024 року за результатами судово-медичної експертизи, якими встановлено наявність у змивах із вилучених ножів клітин зроговілого плоского епітелію, крові та білка не виявлено.

Обов`язок доведення винуватості особи прокладено на сторону обвинувачення, натомість прокурор у суді не зміг надати пояснення вагомість доказів та які обставини злочину такі можуть підтвердити.

З огляду на викладене перелічені докази судом визнаються неналежними, адже не підтверджують та не спростовують обставин цього кримінального провадження. Відтак відсутні підстави для їх покладення в обґрунтування обвинувачення, що в цілому не впливає на результат вирішення справи.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 644/27272/17, вимоги до мотивування судових рішень засновані на положеннях ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про неможливість тлумачення п.1 ст.6 цієї Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа "Салов проти України"). Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. У даній справі такі стандарти дотримано, адже надано відповіді на всі істотні та вагомі доводи сторін, що мають значення для правильного вирішення справи.

При призначення покарання обвинуваченому суд виходить із встановлених положеннями ст.50 КК України його мети, за якими покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На реалізацію принципу, встановленого ч.2 ст.61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положенняст.65 КК України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65 КК України суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; та 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При визначенні ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення слід виходити з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу винного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення кримінального правопорушення як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо (постанова Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 756/15768/21).

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Вирішення зазначеного питання належить до дискреційних повноважень суду (судового розсуду), що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання. Саме така позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 13 березня 2023 року у справі № 127/10995/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 332/3278/22, від 05 листопада 2024 року у справі № 163/2298/23.

При призначенні покарання обвинуваченому суд ураховує:

ступінь тяжкості вчиненого умисного кримінального правопорушення, що згідно зі ст.12 КК України, є тяжкими насильницьким злочином проти життя та здоров`я особи, заподіяння тяжкого тілесного ушкодження унаслідок його скоєння;

дані про особу винного, який є особою молодого працездатного віку без працевлаштування чи будь-якої іншої зайнятості та відсутності підтвердження наявності джерела отримання правомірних (легальних) доходів, до кримінальної відповідальності не притягувався, посткримінальну поведінку щодо неусвідомлення скоєного, його соціальні зв`язки, під наглядом в наркологічному чи психоневрологічному диспансерах не перебуває; висновком Львівської філії судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» за № 1172 від 11 вересня 2024 року за результатами судово-психіатричної експертизи обвинувачений тяжким психічним розладом не страждає, виявляє психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності; за своїм психічним станом може усвідомлювати свої дії та керувати ними; у період інкримінованих дій тяжким психічним розладом хронічного чи тимчасового характеру не страждав, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Характеристика на обвинуваченого суду сторонами кримінального провадження не надана.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченим не встановлено; обставиною, що обтяжує покарання, визнається вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах (братом, з яким спільно проживає).

Суд, зважаючи на перелічене вище у своїй сукупності, використовуючи дискреційні повноваження, призначає покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На переконання суду саме такий вид та розміри покарання засновані на вимогах виваженості, справедливості, відповідають принципу індивідуалізації покарання обвинуваченому та є співмірними протиправним діянням, не можуть вважатися явно несправедливими унаслідок м`якості чи недостатнім для досягнення мети покарання, яке полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його до кримінально-виконавчої установи закритого типу в умовах здійснення контролю за поведінкою. Виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень неможливе без реального відбування покарання. Обраний захід примусу сформує правослухняну поведінку обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови і позбавить можливості вчиняти нові кримінальні правопорушення. Зазначене не викликатиме у стороннього спостерігача почуття вседозволеності та безкарності.

Озвучення обвинуваченим лише у останньому слові щодо каяття у вчиненому за відсутності жодних доказів такого розцінюється судом як намагання пом`якшити відповідальність, адже факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Верховного Суду від 13 липня 2023 року у справі № 953/6839/22), чого не встановлено у даній справі.

З огляду на викладене суд не знаходить правових підстав для призначення обвинуваченому покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання, тобто на підставі ст.69 КК України чи із застосуванням інституту умовного звільнення (ст.75 КК України).

Думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання, однак не є вирішальною. Саме тому позиція потерпілого, який вибачив засудженого та просив звільнити з-під варти, не є підставою для нерпийняття іншого рішення судом, окрім як позбавлення волі з урахуванням сукупності характеристик кримінального правопорушення. Схожа позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 752/8309/16-к.

Згідно з п.2 ч.4 ст.374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються, зокрема, рішення про залік досудового тримання під вартою.

За змістом ст.1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення відповідно до кримінально-процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Окрім цього, відповідно до ч.5 ст.72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.197 КПК України строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

З огляду на викладене, початок строку відбування обвинуваченому покарання слід обчислювати з 13 серпня 2024 року - з моменту його затримання, врахувати подальше взяття під варту та на підставі ч.5 ст.72 КК України у строк покарання слід зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 13 серпня 2024 року до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

За насідками розгляду кримінального провадження відповідно до ст.368 КПК України підлягають:

-скасуванню арешти на майно, накладені ухвалами слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 15 серпня 2024 року (пр.№№ 1-кс/464/1130/24 та 1-кс/464/1131/24);

-поверненню: КНП «Перше територіальне медичне об`єднання м.Львова» ВП «Лікарня Святого Луки» - речові докази, визнані постановою слідчого від 24.10.2024, - оригінал історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_6 , що зберігається в матеріалах кримінального провадження; та ОСОБА_6 - речові докази, визнані постановою слідчого від 14 серпня 2024, вісім ножів, що знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області;

-знищенню речові докази, визнані постановою слідчого від 13 та 14 серпня 2024, відповідно чоловічі (розрізані) труси, шорти, сорочку та рушник зі слідами РБК, що знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області;

-залишенню при матеріалах кримінального провадження речовий доказ, визнаний постановою слідчого від 19.09.2024, оптичний диск з аудіозаписом повідомлення оператору «103».

Обраний обвинуваченому запобіжний захід тримання під вартою слід залишити без змін, зважаючи на вид покарання, яке призначається судом, відсутність клопотань з боку сторін провадження та з огляду на вимогист.377 КПК України; суд не вбачає виняткових обставин для звільнення останнього з-під варти до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов у справі не заявлено, витрати на залучення експерта суду не подано.

Керуючись ст.ст.368-371, 373-374, 532 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання - позбавлення волі на строк п`ять років.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту його затримання 13 серпня 2024 року, зарахувавши на підставі ч.5 ст.72 КК України в строк покарання попереднє ув`язнення з 13.08.2024. до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Речові докази:

-п о в е р н у т и:

1/ КНП «Перше територіальне медичне об`єднання м.Львова» ВП «Лікарня Святого Луки» - оригінал історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_6 , що зберігається в матеріалах кримінального провадження (постанова слідчого від 24.10.2024);

2/ ОСОБА_6 - вісім ножів, що знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області (постанова слідчого від 14.08.2024);

-з а л и ш и т и при матеріалах кримінального провадження оптичний диск

з аудіозаписом повідомлення оператору «103» (постанова слідчого від 19.09.2024);

-з н и щ и т и чоловічі (розрізані) труси, шорти, сорочку та рушник зі слідами РБК, що знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП № 2 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області (постанови слідчого від 13 та 14 серпня 2024 відповідно).

Скасувати арешт на майно, накладене ухвалами слідчого судді Сихівського районного суду м.Львова від 15 серпня 2024 року (пр.№№ 1-кс/464/1130/24 та 1-кс/464/1131/24).

Залишити ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили запобіжний захід - тримання під вартою.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Сихівський районний суд м.Львова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

У відповідності до ч.15 ст.615 КПК України суд обмежився проголошенням резолютивної частини вироку з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку після проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_11