Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

08 травня 2025 року м. Рівне

Справа № 569/7815/24

Провадження № 11-кп/4815/481/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 квітня 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), у кримінальному провадженні №0003320,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 30 квітня 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою до 28 червня 2025 року, без визначення розміру застави.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вказане судове рішення та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю, за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування цих вимог зазначив, що судом в прийнятому рішенні необгрунтовано необхідності застосування стосовно ОСОБА_5 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та не враховано ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025, де зобов`язано суд перевірити можливість застосування стосовно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу непов`язаного з триманням під вартою

Також зазначив, що вина ОСОБА_5 в інкримінованому злочині не доведена та її дії неправильно кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК, оскільки вони були спрямовані на самозахист.

Вважає, що у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу до ОСОБА_5 може бути застосований електронний засіб контролю, що нівелює ризик переховування від органів досудового розслідування та суду. Вказує, що всі свідки у даному кримінальному провадженні вже допитані судом, та вони вказують на невинуватість ОСОБА_5 в інкримінованому їй злочині. Зазначає, що судом не враховано міцність соціальних зв`язків ОСОБА_5 , яка має на утриманні неповнолітню дитину.

Наголошує про відсутність ризику вчинення повторного чи продовження кримінального правопорушення в якому обвинувачується, оскільки ОСОБА_5 обвинувачується не у серійних вбивствах, а у вбивстві однієї особи, яка багато років чинила щодо неї фізичне та психологічне насильство.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченої ОСОБА_5 , які просили задовольнити апеляційну скаргу та обрати обвинуваченій запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, думку прокурора ОСОБА_4 про законність цієї ухвали та її залишення без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч.5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів цієї судової справи, у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0003320 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Колегією встановлено, що 05 грудня 2023 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд, обґрунтовуючи своє рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, ризик незаконного впливу на свідків, переховування обвинуваченої від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також відсутність у неї міцних соціальних зв`язків.

Приписами ст.ст. 176, 178, 183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_5 не були дотримані в повному обсязі.

Так місцевий суд, продовживши обвинуваченій ОСОБА_5 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити її належної процесуальної поведінки та запобігти заявленим прокурором ризикам - переховування обвинуваченої від суду, незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому, слід урахувати правові позиції Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), викладені у його рішеннях, які, згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

У контексті п.3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Згідно правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії"). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі "Ноймайстер проти Австрії" позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі.

Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»).

На переконання колегії суддів, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_5 містить формальний виклад обставин, а необхідність продовження обвинуваченій найбільш суворого виду запобіжного заходу мотивована лише тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_5 у разі визнання її винною.

Однак місцевий суд, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст. 178 КПК.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а місцевим судом не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу ризики переховування обвинуваченої від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшились та виправдовують подальше застосування до неї найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченій ОСОБА_5 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

При цьому зміст оскаржуваної ухвали свідчить про те, що судом при прийняття рішення не було враховано ухвалу Рівненського апеляційного суду від 06 лютого 2025 року, в якій вказано, що у разі повторного звернення прокурора з клопотанням про продовження обвинуваченій ОСОБА_5 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд також зобов`язаний перевірити можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, чого дотримано не було.

Разом з тим, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має постійне місце проживання, на її утриманні перебуває неповнолітня донька, а також в матеріалах справи відсутні відомості про її перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра чи про порушення нею режиму перебування в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор».

За приписами ст. 181 КПК,домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Водночас, слід врахувати, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Отже колегія суддів приходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченої, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів та з використанням електронного засобу контролю, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 30 квітня 2025 року, якою продовжено обвинуваченій ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_5 залишати житло за адресою АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинувачену ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії ухвали та визначених у ній обов`язків встановити до 28 червня 2025 року.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання Рівненського РУП ГУНП в Рівненськой області

Звільнити негайно з-під варти ОСОБА_5 .

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3