У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР №0000300 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України,

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2023 року ОСОБА_6 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Ухвалено строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту його затримання в порядку виконання вироку.

Задоволено частково цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 та стягнуто з ОСОБА_6 на її користь 19 800 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Задоволено частково цивільний позов ОСОБА_9 в інтересах потерпілої ОСОБА_10 та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 50 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про судові витрати та речові докази.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

Захисник ОСОБА_7 просить вирок скасувати і закрити кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Цивільні позови потерпілих залишити без руху.

Скасувати арешт, накладений на майно ОСОБА_6 , ухвалою від 29.12.2014, та повернути йому автомобіль марки «ГАЗ 2752», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Відмовити у стягненні з ОСОБА_6 судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Захисник ОСОБА_7 вважає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд безпідставно відкинув докази захисту та взяв за основу докази обвинувачення. Тому, на його думку, вирок ухвалений з порушенням засад кримінального процесуального законодавства, є незаконним і необґрунтованим.

Зазначив, що стороною захисту в процесі судового розгляду подавалося клопотання про проведення додаткової автотехнічної експертизи з метою перевірки технічної спроможності або неспроможності показань свідка ОСОБА_11 , використаних при проведенні автотехнічної експертизи №1319, у задоволенні якого судом було відмовлено.

Вказав, що для забезпечення права на захист, у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 243 КПК України, стороною захисту отримано і подано до суду експертне дослідження №1675 від 28.03.2016, яким доведено технічну необґрунтованість комплексу вихідних даних, який містився в протоколі слідчого експерименту за показаннями свідка ОСОБА_11 , з одного боку, а з іншого, що в досліджуваних умовах водій автомобіля ГАЗ-2752 міг не створювати небезпеку пішоходу ОСОБА_11 , який рухався по пішохідному переходу. Вважає, що вказане експертне дослідження №1675 від 28.03.2016 є належним і допустимим доказом, а тому його відхилення судом безпідставно надає перевагу доказам стороні обвинувачення.

Зазначає, що розбіжності в показаннях свідка ОСОБА_11 , наданих під час досудового роз слідування та в суді, зокрема, під час повторного допиту у суді, про місцезнаходження потерпілих перед виходом на нерегульований пішохідній перехід і часу зупинки транспортного засобу в середній смузі проїзної частини, самі по собі вже викликають сумнів з точки зору належності і достовірності.

Просить звернути увагу, що під час слідчого експерименту ОСОБА_11 вказував, що «в момент виходу пішоходів на проїзну частину знаходився на відстані 2,4 м від правого краю проїзної частини відносно напрямку руху транспорту...», тобто в крайній правій смузі, а не в «середній смузі», як пояснював свідок ОСОБА_11 під час повторного допиту в суді.

На думку апелянта, у взаємозв`язку з визнанням судом очевидної недопустимості слідчого експерименту, як перевірочної слідчої дії показань свідка обвинувачення ОСОБА_11 , пов`язані з моментом виникнення небезпеки для руху, а саме: з моменту зупинки транспортного засобу в середній смузі проїзної частини і знаходження потерпілих на бордюрному камені, надані та використані під час досудового розслідування при проведенні автотехнічної експертизи №1319, які є неналежними і недостовірними джерелами вихідних даних при проведенні зазначеної автотехнічної експертизи, безумовно, унеможливлює покладення її висновків в обґрунтування вироку суду.

Також вказав, що згідно реєстру матеріалів кримінального провадження під час досудового розслідування свідок ОСОБА_11 з`явився після отримання слідчим пояснень від ОСОБА_6 про обмежену оглядовість із-за дерев у напрямку руху потерпілих, що на думку захисника стало наслідком розголошення даних досудового розслідування і, як наслідок, вилучення невстановленими особами чотирьох дерев, які обмежували ОСОБА_6 видимість в напрямку руху потерпілих.

Вважає, що ДТП сталося з вини потерпілих, особливо ОСОБА_12 , у крові якої згідно судово-медичної експертизи №2324 виявлена концентрація етилового спирту 0,243 проміле.

Зазначив, що коли ОСОБА_6 прибув для проведення слідчого експерименту для з`ясування обставин ДТП, слідчим йому було відмовлено на тій підставі, що для нього достатньо показань свідка ОСОБА_11 .

Вважає, що залучення слідчим до проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 і огляду автомобіля ОСОБА_6 неофіційного представника потерпілої ОСОБА_13 , ставить під обґрунтований сумнів неупередженість слідчого в результатах розслідування, який за такого підлягав самовідводу.

На думку захисника, оскільки порушення законності з боку слідчого відбулося під час досудового розслідування, зокрема, до призначення і проведення автотехнічної експертизи, на підставі ч. 3 ст. 77 КПК України, слідчий не мав права брати участь у даному кримінальному провадженні, так як існували обставини, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості слідчого.

Вказав, що після повторного допиту свідка ОСОБА_11 за клопотанням потерпілої ОСОБА_8 суд призначив повторну автотехнічну експертизу. Однак, після не отримання необхідних даних, перелічених у клопотанні, від експерта на адресу суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової експертизи.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

30 вересня 2014 року близько 07:30 год. ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ 2752 реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по проспекту Центральному (в той час Леніна) з боку вулиці 3 Слобідської (на той час Дзержинського) в бік вулиці Садової у крайній лівій смузі руху транспортних засобів.

Тим часом, перед нерегульованим пішохідним переходом, розташованим по ходу руху автомобіля ГАЗ 2752, в районі будинку 120 по проспекту Центральному у місті Миколаєві, у другій смузі для руху транспортних засобів зупинився автомобіль, надаючи перевагу у русі пішоходам.

Нехтуючи тим, що той автомобіль не продовжив рух, ОСОБА_6 всупереч вимог пункту 18.4. Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (з послідуючими змінами), не зменшив швидкість руху автомобіля ГАЗ 2752 та не вжив заходів для його зупинки, чим допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перетинали проїзну частину проспекту Центрального в межах пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху його автомобіля. Ці пішоходи могли бути виявленими ОСОБА_6 лише в момент, коли той вже не мав технічної можливості уникнути зіткнення.

Внаслідок наїзду настали наступні наслідки:

- ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження у вигляді тупої поєднаної травми тіла в вигляді субарахноїдального крововиливу та забою ділянки головного мозку, численних переломів ребер, грудини з пошкодженням аорти та внутрішніх органів, що супроводжувались внутрішньочеревним крововиливом з розвитком гемарогічного та травматичного шоку, від яких настала її смерть;

- ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді саден в області лівої руки, закритого перелому нижньої третини лівої великогомілкової кістки, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень. Його дії кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Позиції учасників судового провадження.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу.

Прокурор просив вирок залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_10 та їх представники на неодноразові виклики до апеляційного суду не з`явилися, їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційній суд встановив таке.

Висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин встановлених судом першої інстанції, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, на які міститься посилання у вироку.

Відповідно вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України, якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Ці вимоги Правил дорожнього руху України ОСОБА_6 порушено.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої та апеляційної інстанції вину у вчиненні злочину не визнав та наполягав на тому, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини пішоходів.

Так, у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 пояснив, що 30.09.2014 він з допустимою швидкістю рухався на автомобілі ГАЗ 2752 по пр. Центральному з боку вул. 3 Слобідської у бік вулиці Садової. Заздалегідь він побачив, що по розташованому в районі будинку 120 по пр. Центральному у м. Миколаєві пішохідному переходу в обидві сторони проїжджу частину перетинають пішоходи, через що у другому ряді зупинився інший транспортний засіб. З огляду на таке, він перестроївся у третій ряд руху транспортних засобів.

Наближуючись до пішохідного переходу, він побачив, що пішохід, який рухався відносно напрямку його руху зліва на право звільнив смугу руху, на якій він перебував, а отже, небезпеки для нього не створював. Що ж стосується пішохода, який рухався відносно напрямку його руху справа наліво, то він вже звільнив другу смугу руху та перебував на третій, через що автомобіль, що стояв попереду, зрушив з місця. Тоді він подав звуковий сигнал, та пішохід прискорив хід й перетнув проїжджу частину. Оскільки за таких умов небезпека для нього не створювалась, він продовжив рух. Але коли від його автомобіля до пішохідного переходу лишилось близько 5 м, раптом на дорогу "вибігла" ОСОБА_14 з малолітньою ОСОБА_10 , що почали рух зліва на право відносно напрямку його руху. Він почав приймати ліворуч та вжив заходів екстреного гальмування, але уникнути наїзду не зміг через відсутність технічної можливості.

Хоча обвинувачений ОСОБА_6 стверджував, що не з його вини сталась ДТП, але ці твердження обвинуваченого та наведені в апеляційній скарзі захисника доводи спростовані доказами, які досліджені судом першої інстанції, та покладені в основу вироку.

Зокрема, твердження обвинуваченого спростовані показаннями свідка ОСОБА_11 , наданих в суді першої інстанції. Зазначений свідок суду пояснив, що 30.09.2014 безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою він переходив по пішохідному переходу, що розташований в районі будинку 120 по пр. Центральному, а саме, проїжджу частину справа на ліво відносно руху транспортних засобів.

При цьому він пройшов першу смугу руху транспортних засобів та дійшов до другої. За такого автомобіль, що рухався по цій смузі, зупинився перед пішохідним переходом, надаючи йому перевагу у русі. При цьому свідок уточнив, що цей автомобіль стояв приблизно 10,5 с. Тим часом йому назустріч пройшов ще один пішохід, який завершив перехід проїжджої частини проспекту Центрального.

В той час свідок побачив автомобіль ГАЗ 2752, який рухався по третій смузі руху та не зменшував швидкість й не збирався зупинятись. Побачивши автомобіль ГАЗ 2752, він зупинився на другій смузі руху з тим, щоб дочекатись, доки вказаний автомобіль або зупиниться, або проїде перехід. За такого інший автомобіль, що стояв перед пішохідним переходом, продовжив стояти. Тим часом жінка із дитиною ( ОСОБА_14 та ОСОБА_10 ), що йшли йому назустріч, почали переходити проїжджу частину. Вони пройшли декілька кроків, після чого автомобіль ГАЗ 2752 здійснив на них наїзд.

Зазначений свідок судом попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та за відмову від дачі показань та склав присягу. Відомості про наявність у свідка ОСОБА_11 упередженого ставлення до обвинуваченого або ж про наявність в цього свідка підстав оговорювати ОСОБА_6 , судом першої інстанції не встановлено.

Як вбачається з доводів захисника, під час слідчого експерименту свідок ОСОБА_11 надавав інші пояснення, ніж під час судового розгляду, зокрема що в момент виходу пішоходів на проїзну частину він знаходився на відстані 2.4 м від правого краю проїзної частини відносно напрямку руху транспорту, тобто в правій крайній смузі, а не в середній смузі, як пояснив свідок ОСОБА_11 під час допиту в суді.

Разом з тим, всупереч доводам апелянта, колегія суддів зазначає, що протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом, у зв`язку з чим, суд першої інстанції зробив аналіз і оцінку показань свідка ОСОБА_11 , наданих ним під саме час судового розгляду. Відсутні підстави вважати показання вказаного свідка , які надані в суді, неправдивими.

Обставини вчинення ОСОБА_6 дорожньо-транспортної пригоди, окрім показань свідка ОСОБА_11 , також підтверджуються письмовими доказами.

Згідно протоколу огляду місця події від 30.09.2014, схеми дорожньо-транспортної пригоди та фототаблиці до нього, проведеного за участю ОСОБА_6 вбачається, що огляд проводився на ділянці дороги від вул. 2 Слобідська по пр. Леніна (наразі Центральному) в напрямку вул. Садова на дорожньому покритті загальною шириною 9,1 м, призначеної для руху в одному напрямку; число смуг для руху 3, на проїзній частині нанесені смуги горизонтальної розмітки білого кольору - переривчаста лінія № 1.5; до проїзної частини примикають праворуч - бордюрний камінь 0,2, ліворуч - бордюрний камінь 0,2; далі за тротуаром розташовані праворуч будівля міського сільського типу, ліворуч узбіччя.

Місце події знаходиться в зоні дії дорожніх знаків, встановлених в напрямку проведення огляду: 5.35.1 15.35.2; розташування транспортних засобів на місці пригоди наступне:

- автомобіль ГАЗ 2752 р.н. НОМЕР_2 розташований відносно меж проїзної частини 0,8 м від передньої і задньої лівої сторони автомобіля до лівого краю проїзної частини, відносно нерухомих орієнтирів - 34,5 м від дорожнього знаку 5.35.1;

- локалізація пошкоджень автомобіля ГАЗ 2752 р.н. НОМЕР_2 наступне. Автомобіль має зовнішні пошкодження: деформація бамперу, кришки капоту, решітки радіатора, розбите лобове скло; сліди гальмування №7, №6, №5 одинарні, прямолінійні, суцільні, змазані, належать автомобілю ГАЗ 2752 р.н. НОМЕР_2 , залишені переднім лівим колесом, слід № 7 залишений на проїзній частині, сліди № 5, № 6 залишені на бордюрі, довжина сліду № 7 - 3,5 м, ширина 0,15 м, слід № 6 - довжина 0,3 м, ширина 0,1 м, слід № 5 довжина 1,2 м, ширина 0,1м; наявність фрагментів одежі, слідів, схожих на кров, мозкової речовини, слідів волочіння: пляма невизначеної форми, розташована на проїзній частині на відстані 0,4 м від лівого краю проїзної частини бордюрного каменю та 1,2 м до початку місця розташування розсипу книг.

У протоколі містяться позначки про надання учасникам огляду висловити свої заяви або зауваження. Однак, ані заяв, ані зауважень від учасників огляду не надійшло. У протоколі містяться підписи слідчого, понятих та ОСОБА_6 .

Аналізуючи цей доказ, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що огляд місця події був проведений за наявності для того передбачених законом підстав та в установленому законом порядку. Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав протокол огляду місця події належним та допустимим доказом.

Протоколом огляду автомобіля ГАЗ 2752 від 30.10.2014 та фото таблиці до нього встановлено, що сліди та пошкодження автомобіля розташовані в передній частині кузову. При огляді автомобілю встановлено, що вітрове скло має тріщини, ліва частина переднього бамперу зірвана з кріплень, декоративна решітка радіатору відсутня, капот в середній частині має об`ємну вм`ятину без чітких країв, що починається на відстані 20 см від передньої кромки, на ділянці шириною біля 1 м, в лівій частині капоту знаходиться потертість пилового шару на відстані 30 см від лівого краю шириною 5 см, передня кромка капоту має вм`ятину округлої форми шириною 15 см на відстані 60 см від лівого краю, посередині капоту знаходиться дугоподібне нашарування чорного кольору довжиною 11 см на відстані 20 см від передньої кромки.

У протоколі містяться позначки про надання учасникам огляду можливості висловити свої заяви або зауваження, однак ані заяв, ані зауважень від учасників огляду не надійшло.

Огляд автомобілю ГАЗ 2752 проведений у встановленому законом порядку, відомості про характер слідів, виявлених на кузові автомобіля ГАЗ 2752, належним чином відображені у протоколі, а відомості про місце їх розташування зафіксовані у протоколі та у фототаблиці. Тому суд першої інстанції обґрунтовано визнав результати огляду автомобілю ГАЗ 2752 належним, допустимим та достовірним доказом.

Також під час досудового розслідування було проведено ряд судових експертиз для встановлення обставин та механізму ДТП, а також ступеню тяжкості тілесних ушкоджень потерпілих.

Згідно висновку експерта № 2/2578 від 05.11.2014, в процесі дослідження експерт перевірив стан вузлів та агрегатів автомобіля ГАЗ 2752. В ході огляду було встановлено наявність надмірного зносу зовнішньої бічної сторони протектора переднього лівого колеса, що призвело до оголення металевого корду. Оглядом шини заднього лівого колеса встановлено наявність стороннього предмету у внутрішній боковій поверхні шини. Гальмівна система автомобіля ГАЗ 2752 мала несправності, які могли би обумовити відхилення автомобіля від прямолінійного руху при гальмуванні.

За наслідком проведеного дослідження експертом зроблені висновки, що на момент ДТП робоча гальмівна система автомобіля «ГАЗ 2752 д.н. НОМЕР_2 перебувала в технічно несправному та обмежено працездатному стані, ходова частина перебувала в технічно несправному, але працездатному стані. Рульове керування перебувало в працездатному стані та не мало невідповідностей ПДР України. Технічні несправності ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля «ГАЗ 2752» д.н. НОМЕР_2 , а саме невідповідність п. 31.1, 31.4. 31.4.5 «а», 31.4.5 «б», 31.4.1 «б» ПДР України, а також п 6.4.1. ДСТУ 3649:2010, водій міг виявити завчасно перед виїздом.

Як вбачається з висновку експерта № 4/146 від 02.12.2014, за наслідком проведеного дослідження експертом зроблені такі висновки:

-автомобіль "ГАЗ 2752", р/н НОМЕР_2 контактував з пішоходами передньою середньою частиною, більш точно вказати неможливо через неінформативність пошкоджень;

-на підставі розташування всієї слідової інформації на смузі руху автомобіля "ГАЗ 2752", р/н НОМЕР_2 (лівій крайній), можна зробити висновок про розташування місця наїзду саме на ній, точніше вказати неможливо через не інформативність та недостатність слідової інформації.

Згідно висновку експерта № 1319 від 21.11.2014 по дослідженню механізму і обставин ДТП експерт зробив такі висновки: за умов, викладених у постанові про призначення експертизи, та з урахуванням фактичного технічного стану автомобіля, швидкість автомобіля «ГАЗ 2752» перед початком гальмування становила близько 45 км/год. Водієві автомобіля ГАЗ, під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким зупинилися транспортні засоби, у своїх діях необхідно було керуватися вимогами, викладеними в п. 18.4 ПДР, а саме: «якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість або зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (поновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

З моменту виявлення транспортних засобів, що зупинилися перед пішохідним переходом, водієві автомобіля ГАЗ у своїх діях необхідно було керуватися п.12.3 ПДР, а саме: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно здатний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

За умов, викладених у постанові про призначення експертизи, водій автомобіля ГАЗ мав у своєму розпорядженні технічну можливість запобігти наїзду на пішохода, тому що відстань, необхідна для зупинки автомобіля в умовах місця ДТП, була меншою за відстань, яку мав у своєму розпорядженні водій, щоб зупинити автомобіль. Дії водія автомобіля ГАЗ не відповідали п.12.3., 18.4 ПДР і з технічної точки зору його дії перебувають у причинному зв`язку з ДТП, що настала.

Фактичний технічний стан автомобіля ГАЗ, встановлений під час проведення автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану автомобіля, не перебуває в причинному зв`язку з ДТП, що настала.

На думку захисника, у взаємозв`язку з визнанням судом недопустимості слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , надані та використані під час досудового розслідування при проведенні автотехнічної експертизи №1319, унеможливлює покладення її висновків в обґрунтування вироку суду.

Щодо цих доводів, колегія суддів зазначає, що експерту в якості вихідних даних, окрім інших, слідчим були надані відомості, які отримані під час слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 . Оскільки судом першої інстанції протокол слідчого експерименту визнаний недопустимим доказом, результати цього слідчого експерименту не можуть використовуватись під час доказування в межах цього кримінального провадження.

В той же час, як встановлено судом першої інстанції, відомості, отримані під час вказаного слідчого експерименту, хоча слідчим й надавались експерту, але фактично під час проведення експертного дослідження не використовувались.

Отже, результати цього слідчого експерименту не були фактичним об`єктом експертного дослідження. З огляду на це сам по собі факт їх включення слідчим до вихідних даних не тягне за собою визнання висновку експерта недопустимим доказом.

За такого, суд першої інстанції визнав цей висновок належним та допустимим доказом, який може використовуватись під час доказування у цьому кримінальному провадженні.

Окрім того, з метою дослідження обставин дорожньо-транспортної пригоди, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2019 року за клопотанням потерпілої у справі призначена комплексна фототехнічна та автотехнічна експертиза, за наслідками якої експертом складений висновок № 33600/33601/19-52/336-02/19-35 від 29 серпня 2023 року (том 2, а.с. 132-149).

Суд першої інстанції обгрунтовано визнав цей висновок належним та допустимим доказом, оскільки в його обгрунтування покладені об`єктивні дані, встановлені під час досудового розслідування та судового розгляду, а саме: в його обгрунтування покладено дані, що зафіксовані на схемі ДТП, а також дані, які встановлені при огляді місця події згідно протоколів від 30.09.2014 та від 07.12.2018, висновки судових експертиз № 2/257 від 05.11.2014, № 4/146 від 02.12.2014, а також проаналізовані пояснення обвинуваченого, зміст яких наведено у мотивувальній частині висновку.

За висновком зазначеної експертизи, орієнтовний момент настання об`єктивної можливості виявити пішоходів, які наближаються (у темпу бігу) до смуги руху автомобіля ГАЗ (який перед пригодою рухався зі швидкістю близько 42 км/год), з врахуванням наявності дерев, які знаходилися на лівому узбіччі (відносно напрямку руху автомобіля ГАЗ перед пригодою), міг наступати в момент, коли даний транспортний засіб знаходився на відстані приблизно 15,9 м від місця наїзду на пішоходів.

Момент настання об`єктивної можливості з робочого місця водія автомобіля ГАЗ виявити пішоходів, які наближаються до проїзної частини (та відповідно смуги руху автомобіля ГАЗ) може бути трактований в контексті моменту виникнення небезпеки для руху автомобіля ГАЗ.

В даній дорожній ситуації та з технічної точки зору, де водій автомобіля ГАЗ ОСОБА_6 , рухаючись у третій смузі руху по пр. Центральному в м. Миколаєві зі швидкістю близько 42 км/год, виявив пішоходів ОСОБА_14 з малолітньою ОСОБА_10 , які бігли в напрямку нерегульованого пішохідного переходу зліва направо по ходу руху автомобіля ГАЗ та пішохода, який рухався відносно напрямку його руху справа наліво в його смузі руху (а після подання звукового сигналу водієм автомобіля ГАЗ прискорив рух), а також автомобіль, що стояв попереду у другій смузі руху та зрушив з місця (через те, що пішохід, який рухався справа наліво звільнив йому смугу руху), повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 18.1, 31.4.1 б) і 31.4.5 «а», «б» ПДР України.

Встановлено, що водій ОСОБА_6 , з моменту виникнення небезпеки для його руху до моменту його наїзду на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , міг лише привести гальмівну систему в дію, але міг не мати практичної можливості розпочати безпосереднє гальмування керованого ним транспортного засобу.

Суд першої інстанції з урахуванням висновку комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи, встановив, що в даній дорожній обстановці за наведених вище параметрів зближення автомобіля ГАЗ та пішоходів ОСОБА_14 , водій ОСОБА_6 не мав технічної можливості зупинити керований ним транспортний засіб до лінії руху пішоходів та тим самим уникнути наїзду на вказаних пішоходів, шляхом застосування екстреного гальмування керованого ним транспортного засобу. Тому з технічної точки зору, в діях водія автомобіля ГАЗ ОСОБА_6 не вбачається невідповідність вимогам п. 18.1 ПДР, які б знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що дана дорожня ситуація характеризується наїздом на пішохідному переході автомобіля ГАЗ на пішоходів, які вибігали на пішохідний перехід, за наявності об`єкту, який міг обмежувати оглядовість з робочого місця водія автомобіля ГАЗ, водій автомобіля ГАЗ повинен був зменшити швидкість транспортного засобу або зупинитись до лінії руху пішоходів.

Тобто, як слідує з обвинувачення, визнаного судом доведеним, що обвинувачений ОСОБА_6 , всупереч вимогам пункту 18.4. Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість руху автомобіля ГАЗ та не вжив заходів для його зупинки, чим допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перетинали проїзну частину проспекту Центрального в межах пішохідного переходу зліва направо відносно напрямку руху його автомобіля.

В той же час, суд першої інстанції вважав недоведеним порушення вимог п.п. 2.3 б, 12.3 та 18.1 ПДР, які ставилися у провину ОСОБА_6 органом досудового розслідування при пред`явленні обвинувачення.

На підтвердження обставин кримінального провадження стороною захисту надані відомості, що містяться у висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи ОСОБА_16 №1675 від 28 березня 2016 року. Вказаний висновок експерта визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги захисника, вказаним висновком експерта доведено технічну необґрунтованість комплексу вихідних даних, який міститься в протоколі слідчого експерименту за показаннями свідка ОСОБА_11 з одного боку, а з іншого, що в досліджуваних умовах водій автомобіля ГАЗ-2752 міг не створювати небезпеку пішоходу ОСОБА_11 , який рухався по пішохідному переходу.

Захисник вважає, що вищевказане експертне дослідження є належним та допустимим письмовим доказом, а тому його відхилення судом безпідставно надає перевагу доказам стороні обвинувачення.

Визнаючи вказаний доказ недопустимим, суд першої інстанції зазначив, що наданий висновок, всупереч приписів ч. 2 ст. 102 КПК України, не містить даних про попередження експерта про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, що за висновками суду першої інстанції, позбавляє висновок № 1675 від 28.03.2016 гарантії достовірності. Використання ж недостовірних відомостей під час доказування порушує права сторін на справедливий судовий розгляд.

Окрім того, цим висновком встановлено, що в досліджуваних умовах водій автомобіля ГАЗ міг не створювати небезпеку пішоходу ОСОБА_11 , який рухався по пішохідному переходу.

Разом з тим, в рамках цього кримінального провадження вирішується питання про створення небезпеки для руху пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , на яких здійснив наїзд водій ОСОБА_6 . Створення ж небезпеки для руху пішоходу ОСОБА_11 не має вирішального значення в рамках цього кримінального провадження, оскільки водій ОСОБА_6 не здійснив наїзд ОСОБА_11 , який в умовах дорожньої обстановки, що склалась, побачивши, що автомобіль ГАЗ, який рухався по третій смузі руху та не зменшує швидкість, перебуваючи на пішохідному переході, зупинився на другій смузі руху, щоб дочекатись поки цей автомобіль або зупиниться, або проїде пішохідний перехід.

Окрім того, в досліджуваній ситуації встановлено, що комплекс вихідних даних, який міститься в протоколі слідчого експерименту за показаннями свідка ОСОБА_11 є технічно необґрунтованим, та судом першої інстанції цей протокол не брався до уваги як доказ вини ОСОБА_6 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 2324 від 07.11.2014, при судово-медичному дослідження трупа ОСОБА_14 виявлені наступні тілесні ушкодження:

- в ділянці голови: крововилив в м`які тканини голови в праву скроневу та потиличну область; забійна рана в лівій скронево-тім`яній ділянці; субарахноїдальний крововилив в правій скроневій ділянці з ділянкою забою речовини головного мозку;

- в ділянці тулуба та кінцівок: множинні садна переважно по правій та задній боковій поверхні тулуба та кінцівок; крововилив по зовнішній поверхні правого стегна; множинні переломи ребер за кількома анатомічними лініями; розрив аорти в черевному відділі з масивною внутрішньочеревною кровотечою; розрив тканини і капсули печінки по правій і задній бічній поверхні; відрив правої нирки; крововилив у ліву навколо ниркову клітковину.

Усі виявлені при судово-медичному дослідженні тілесні ушкодження носять ознаки прижиттєвих, про що вказують крововиливи в місцях їх утворення.

Локалізація та характер виявлених ушкоджень, а саме їх розташування в двох анатомічних площина, наявність ознак струсів внутрішніх органів свідчать про те, що вони утворились від впливу тупого твердого предмету з необмеженою контактуючою поверхнею, якою могла бути поверхня виступаючих частин кузову автомобіля, та є характерними для транспортної травми (зіткнення пішохода та автомобіля, що має кузов вагонної компоновки). При цьому, місцем прикладання первинної травмуючої сили є ліва і задня поверхня тулуба та голови.

У першу фазу зіткнення пішохода і транспортного засобу утворилися ушкодження у вигляді множинних саден і синців на правій боковій поверхні тіла та голови, переломи ребер праворуч, розтрощення печінки та відрив нирки, розрив аорти. У другу фазу механогенезу травми, відкидання тіла на тверду поверхню ґрунту з подальшим зіткненням і ковзанням по ньому, утворилися ушкодження у вигляді переломів ребер зліва, відрив акроміального кінця ключиці зліва, крововилив у ліву приниркову клітковину, забійна рана голови зліва, садна по лівій боковій поверхні тіла.

Характер, локалізація та механізм утворення ушкоджень, свідчить про те, що в момент зіткнення транспортного засобу з пішоходом, останній був обернутий правою задньою стороною до транспортного засобу. У своїй сукупності виявлені при судово-медичному дослідженні трупа ОСОБА_14 тілесні ушкодження мають ознаки тяжких, таких, що потягли за собою настання смерті; вони перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті.

Смерть ОСОБА_14 настала від тупої поєднаної травми тіла у вигляді субарахноїдального крововиливу та забою ділянки головного мозку, множинних переломів ребер, грудини з пошкодженням аорти та внутрішніх органів, що супроводжувались внутрішньочеревним крововиливом з розвитком геморагічного та травматичного шоку. Експертом не виявлено ознак перебування ОСОБА_14 в момент дорожньо-транспортної пригоди у стані алкогольного сп`яніння.

Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №1681 від 11.11.2014, експертизу проведено по медичним документам ОСОБА_10 , 2005 року народження.

З висновку слідує, що експерт дослідив надану в його розпорядження медичну документацію, а саме: медичну картку стаціонарного хворого №11767/650 Миколаївської обласної дитячої лікарні. Експертом встановлено, що 30.09.2014 о 08.20 у травматологічне відділення поступила ОСОБА_10 , яка доставлена з місця ДТП зі скаргами на болі в лівій нижній кінцівці. Травма близько 07.00 години, збив автомобіль. Загальний стан середньої тяжкості.

За наслідками проведеного дослідження експерт дійшов таких висновків: у ОСОБА_10 наявні тілесні ушкодження у вигляді саден в області лівої руки, закритого перелому нижньої третини лівої великогомілкової кістки. Дані тілесні ушкодження утворилися внаслідок дії тупих твердих предметів і могли виникнути під час ДТП (наїзд автомобіля на пішохода), можливо, в термін, зазначений у постанові.

За ступенем тяжкості наявні тілесні ушкодження належать до категорії середнього ступеня тяжкості, за критерієм тривалого розладу здоров`я.

Дослідивши вищевказані докази, суд першої інстанції встановив, що коли у другій смузі руху перед пішохідним переходом стояв автомобіль, обвинувачений, керуючи автомобілем ГАЗ 2752, рухався по третій смузі руху в напрямку пішохідного переходу.

Тому, відповідно до пункту 18.4 Правил дорожнього руху України, за таких обставин, обвинувачений ОСОБА_6 , рухаючись в обраному напрямку, був зобов`язаний зменшити швидкість, а в разі потреби - зупинитись перед пішохідним переходом, та мав право продовжити (відновити) рух, лише переконавшись, що таке не створить небезпеку або перешкоду для пішоходів.

За висновком суду першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, обвинувачений ОСОБА_6 мав технічну можливість належним чином виконати вимоги пункту 18.4 Правил дорожнього руху України.

У своїх показаннях обвинувачений ОСОБА_6 вказував, що помітив, що в напрямку його руху на сусідній смузі перед пішохідним переходом зупинився автомобіль, але при цьому заходів до зниження швидкості він не вжив, а змінив напрямок руху у крайню праву смугу руху.

Наведене у сукупності доводить, що в обставинах цього кримінального провадження обвинувачений помітив автомобіль, що зупинився перед пішохідним переходом у другій смузі руху. Цю обставину під час дорожньо-транспортної події проігнорував та в подальшому за діями водія цього автомобіля не слідкував взагалі.

Разом з тим, обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ, всупереч вимог пункту 18.4 Правил дорожнього руху, продовжив рух в обраному напрямку з раніше обраною швидкістю, нехтуючи тим, що на сусідній смузі руху перед пішохідним переходом зупинився автомобіль. Під час його руху на пішохідний перехід вийшли пішоходи ОСОБА_14 та ОСОБА_10 , яких обвинувачений помітив на відстані, яка становила 15,9 м, і така відстань не дозволяла запобігти наїзду на пішоходів.

Внаслідок наїзду ОСОБА_14 отримала тілесні ушкодження, що є несумісними з життям, а ОСОБА_10 - тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

З урахуванням наведеного, є правильним висновок суду першої інстанції, що обвинувачений ОСОБА_6 проігнорував вимоги п. 18.4 Правил дорожнього руху.

Оцінюючи дії пішоходів ОСОБА_14 та ОСОБА_10 щодо виходу на проїжджу частину, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час виходу на проїжджу частину вони мали керуватись приписами пункту 4.10. Правил дорожнього руху України, тобто впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються.

Вирішуючи питання про те, чи були дотримані пішоходами ці вимоги, колегія суддів відзначає таке.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, в момент виходу потерпілих на проїжджу частину у другій смузі руху транспортних засобів стояв автомобіль. З огляду на це, потерпіли передбачали, що автомобілі, які рухаються по сусідніх смугах, зупиняться перед пішохідним переходом.

Таким чином, в умовах дорожньої ситуації, під час виходу на проїжджу частину вимог Правил дорожнього руху пішоходи ОСОБА_14 або ОСОБА_10 не порушили, що спростовує доводи обвинуваченого і захисника в цій частині.

Тим часом, обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи автомобілем ГАЗ, всупереч вимог пункту 18.4 Правил дорожнього руху, продовжив рух в обраному напрямку з раніше обраною швидкістю, нехтуючи тим, що на сусідній смузі руху перед пішохідним переходом зупинився автомобіль.

Нехтування обвинуваченим приписами пункту 18.4. Правил дорожнього руху призвело до того, що:

-на відстані 27 м від пішохідного переходу автомобіль ГАЗ 2752 створював аварійну ситуацію, тобто ситуацію, коли інші учасники дорожнього руху, зокрема пішоходи, були вимушені вжити додаткових заходів для забезпечення власної безпеки, а саме, свідок ОСОБА_11 , зупинившись на другій смузі руху, щоб дочекатись поки автомобіль зупиниться або переїде пішохідний перехід;.

-на відстані 16 м від пішохідного переходу автомобіль ГАЗ 2752 створював обстановку, у якій дорожньо-транспортна пригода стала неминучою.

Наїзд на пішоходів в обстановці дорожньо-транспортної події, що розглядається, перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, що настали: смертю ОСОБА_14 та заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Отже, між порушенням обвинуваченим п. 18.4. Правил дорожнього руху та передбаченими диспозицією ч. 2 ст. 286 КК України наслідками, наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок.

За такого, колегія суддів, оцінюючи у сукупності пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_11 , письмові докази, які є взаємоузгодженими, належними та допустимими, вважає правильними висновки суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Захисник в апеляційній скарзі вважав, що усі докази у справі, зібрані під час досудового розслідування, мають бути визнані недопустимими з огляду на те, що особа, яка здійснювала досудове розслідування - слідчий ОСОБА_17 , підлягав відводу, отже, був не вправі здійснювати досудове розслідування цього кримінального провадження. В обґрунтування такого захист посилався на те, що слідчий спілкувався зі свідком ОСОБА_18 , з порушенням встановленого порядку провів слідчий експеримент зі свідком ОСОБА_11 без участі ОСОБА_6 та взагалі не виявив належної ретельності під час здійснення досудового розслідування. Аналогічні доводи захисник зазначив і в апеляційній скарзі.

Стосовно цих доводів сторони захисту суд першої інстанції встановив, що підставою для відводу слідчого є твердження про певну ступінь участі у досудовому розслідування ОСОБА_18 , який діяв в інтересах потерпілої ОСОБА_8 , що як встановлено судом першої інстанції, відповідає дійсності.

Зокрема, згідно показанням свідка ОСОБА_18 , на момент дачі показань у суді першої інстанції, він обіймав посаду виконуючого обов`язків помічника командира військової частини з правових питань. Свідок пояснив, що знає потерпілу ОСОБА_19 , адже мешкає із нею в одному під`їзді. З огляду на це, коли мати ОСОБА_20 загинула у дорожньо-транспортній пригоді, він вирішив її підтримати. З цих підстав він розмовляв з дружиною обвинуваченого та з самим обвинуваченим із приводу відшкодування тими витрат на поховання загиблої ОСОБА_14 . Стосовно цієї розмови зазначив, що ініціаторами зустрічі були обвинувачений та його дружина, спочатку дружина обвинуваченого принесла свої співчуття ОСОБА_20 , вона та сам обвинувачений обіцяли допомогти, але ці обіцянки завершились нічим.

Стосовно своєї участі у слідчому експерименті свідок зазначив, що дійсно брав участь у слідчому експерименті за участі свідка ОСОБА_11 . Пояснив, що ОСОБА_21 сказала йому про час та місце проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , та він вирішив піти та подивитись, оскільки участь у такому слідчому експерименті для нього була цікавою. Згідно протоколу проведення слідчого експерименту, ОСОБА_18 був одним із понятих цієї слідчої дії.

Ця обставина, зокрема, послугувала підставою для визнання протоколу проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 недопустимим доказом, оскільки понятий ОСОБА_18 брав у ньому участь з метою підтримки потерпілої ОСОБА_8 , тому на переконання суду першої інстанції, вочевидь був зацікавлений у його результатах.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку про наявність в слідчого ОСОБА_17 особистого інтересу під час досудового розслідування кримінального провадження щодо ОСОБА_6 сторона захисту не навела аргументованих доводів, а залучення свідка ОСОБА_18 в якості понятого під час проведення слідчого експерименту, не свідчить про особистий інтерес з боку слідчого у результатах досудового розслідування. Тим більше, що результати такого слідчого експерименту визнані судом першої інстанції недопустимим доказом.

Таким чином, доводи захисника про необхідність визнання недопустимими інших зібраних під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні доказів через проведення слідчих дій слідчим, який на його думку, підлягав відводу, не є слушними.

Також колегія суддів вважає, що клопотання захисника щодо повторного дослідження письмових доказів, є безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За змістом цієї норми процесуального закону учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й повинен зазначити, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити, та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Колегія суддів з даного питання зауважує, що розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України. Незгода захисника з письмовими доказами по справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у своїй постанові від 10.02.2021 (справа №127/14811/17).

Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушенням. Сама по собі незгода захисника та обвинуваченого з висновками, зробленими на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів, апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Так, всі докази, які просить дослідити захисник у апеляційній скарзі, були ретельно досліджені і проаналізовані судом першої інстанції та зроблені переконливі висновки щодо їх належності та допустимості.

Зважаючи на наведене, підстав для повторного дослідження письмових доказів колегія суддів суд не вбачає.

Оцінюючи досліджені судом першої інстанції докази, всупереч доводам апелянта, колегія суддів вважає, що всі досліджені докази, на які послався суд першої інстанції в обґрунтування оскаржуваного рішення, є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, та достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Доведення «поза розумним сумнівом» відображає максимальний стандарт, що має відношення до питань, що вирішуються, при визначенні кримінальної відповідальності. Ніхто не повинен позбавлятися волі або піддаватися іншому покаранню за рішенням суду, якщо вина такої особи не доведена «поза розумним сумнівом».

Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини, дослідивши докази та надавши їм належну оцінку, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяння потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень

На думку колегії суддів, вина обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. Судом апеляційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, які можуть тягнути за собою скасування оскаржуваного вироку, про що просить в апеляційній скарзі захисник.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Так, при призначенні ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України, яке відноситься до категорії тяжкого злочину.

Також враховано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , який на обліках в лікарів психіатра або нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, одружений, раніше він не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, є інвалідом ІІ групи, 13.03.2020 йому була проведена ампутація стопи.

Обставини, які пом`якшують та пом`якшують покарання ОСОБА_6 відповідно до ст. 66, 67 КК України, судом не встановлені.

З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 50, 65 КК України призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, а також додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом на максимальний передбачений законом термін. Таке покарання на переконання колегії суддів є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Разом з тим, ОСОБА_6 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, з огляду на таке.

Згідно обвинуваченню, визнаному судом доведеним, 30.09.2014 ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто тяжкий злочин.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: десять років - у разі вчинення тяжкого злочину.

Згідно ч. 8 ст. 284 КК України, звільнення особи від кримінальної відповідальності можливо тільки за її згодою та на підставі відповідного клопотання.

У Постанові від 06.12.2021 по справі N 521/8873/18 (провадження N 51-413 кмо 21), Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду зазначила, що суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно до положень ст. 285 КПК роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчились строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави.

Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.

В судовому засіданні апеляційним судом обвинуваченому ОСОБА_6 в порядку ст. 285 КПК України роз`яснені вищевказані вимоги закону. Однак, обвинувачений заперечував проти звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України, особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, за час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений не ухилявся від суду, нових кримінальних правопорушень не вчиняв. За такого, визначений у п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності за вчинене ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, не зупинявся та не переривався й сплинув 30.09.2024.

У зв`язку з чим, обвинуваченого ОСОБА_6 , на підставі ч. 5 ст. 74 КК України, слід звільнити від відбування покарання, призначеного за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України.

За таких обставин, апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 376, 405, 407, 409, 417, 424, 532 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України, ОСОБА_6 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, звільнити у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_22