У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні, матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001329, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Південноукраїнську Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_7 ,

обвинувачений - ОСОБА_5 ,

захисник - ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, і йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбування покарання обчислювати з моменту фактичного затримання, тобто з 22.01.2024 р.

Ухвалено, зарахувати у строк відбування покарання строк тримання ОСОБА_5 під вартою у даному кримінальному провадженні з 25.11.2022 р. по 23.01.2023 р. включно; з 27.01.2023 р. по 06.09.2023 р. включно.

Ухвалено, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований до ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишити без змін.

Ухвалено, стягнути з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати за проведення судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/7765-ТВ від 26.09.2022 р. у розмірі 1 510,24 грн., судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/7767-ТВ від 03.10.2022 р. у розмірі 943,90 грн., судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/115-22/7768-ТВ від 03.10.2022 р. у розмірі 943,90 грн.

Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати вирок, та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, звільнити з-під варти і обмежитись відбутим строком покарання.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_5 покарання з урахуванням особи винного, на підставі ст. 69 КК України, обмежившись призначенням покарання строком перебування його під вартою.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

Обвинувачений не погоджується з рішенням суду першої інстанції, та зазначає, що він не вчиняв цього злочину, оскільки потерпіла є матір`ю його дружини та вони проживали всі разом.

Вказує, що викрадене є їхнім спільним майном, яке він також купував, тому є його співвласником і має на нього право, крім того, наголошує, що на вказане майно немає документів та чеків, які б підтверджували, що викрадене належить тільки потерпілій.

Захисник вказує на низку істотних порушень, допущених судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , що, на його думку, призвело до несправедливого та надмірно суворого вироку. На думку захисника, суд неналежно оцінив обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, визнання вини обвинуваченим у одному з трьох інкримінованих епізодів.

Також зазначає, що потерпіла ОСОБА_8 не надала достатніх доказів належності майна, окрім її власних показань, а обвинувачений мав доступ до вказаного приміщення, де проживав, і добровільно визнав факт продажу майна. При цьому обвинувачений наполягав, що холодильник був у несправному стані, а його вартість відповідала вартості металобрухту. Цю обставину підтвердив свідок ОСОБА_9 , який придбав зазначений холодильник. Органи досудового розслідування не провели перевірку технічного стану речі, що прямо впливає на її вартість.

Крім того, експертна оцінка ринкової вартості була здійснена на основі обмеженої вибірки оголошень з торговельного майданчику OLX, хоча на цьому ресурсі представлені різні варіанти подібного майна як справного, так і такого, що продається на запчастини чи як брухт. Експерт сам зазначив, що висновок щодо вартості є ймовірним. Аналогічна ситуація і з оцінкою пральної машини та телевізора, технічний стан яких не перевірявся. При цьому телевізор фактично не було викрадено, що ставить під сумнів правомірність повторної кваліфікації дій обвинуваченого як закінченого складу злочину.

Захисник також акцентує на тому, що експертні висновки мають умовний характер, базуються на припущеннях і не враховують технічного стану речей, що ставить під сумнів достовірність визначеної вартості. Незважаючи на визнання вини в частині правопорушень, суд не врахував стан здоров`я ОСОБА_5 , зокрема наявність у нього ВІЛ-інфекції І кл. ст. та хронічного гепатиту С, що має враховуватись як обставина, яка пом`якшує покарання.

Крім того, на момент винесення вироку обвинувачений перебував під вартою вже 596 днів, тобто відбув 1 рік і 7 місяців покарання, що становить чверть мінімального строку, передбаченого за ч. 4 ст. 185 КК України. У зв`язку з цим захисник просить змінити вирок і пом`якшити ОСОБА_5 призначене покарання.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

12.09.2022 р. в період з 14.00 по 16.00 год., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_5 , будучи обізнаним про введення на території України воєнного стану, перебував біля домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить потерпілій ОСОБА_8 , де в нього виник злочинний корисливий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи який, ОСОБА_5 , діючи умисно, з корисливих мотивів, скориставшись тимчасовою відсутністю господарки будинку, розуміючи, що за його діями ніхто не спостерігає та останні є непомітними, шляхом розбиття скла в приміщенні будинку заволодів ключами від будинку та інших приміщень домоволодіння, за допомогою яких відчинив двері та проник до літньої кухні, звідки повторно, таємно викрав належні потерпілій ОСОБА_8 речі, а саме: холодильник фірми «Донбасс-10Е» вартістю 1 200 грн. та пральну машинку фірми «Whirlpool» вартістю 2 200 грн.

В подальшому ОСОБА_5 , ключами відчинив двері та проник до будинку, розташованого на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , звідки повторно, таємно викрав телевізор фірми «Supra» вартістю 233,33 грн., належний потерпілій ОСОБА_8 , після чого, утримуючи викрадене майно при собі, з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим за власним розсудом, спричинивши ОСОБА_8 майнової шкоди у розмірі 3 633,33 грн.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло та інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, сукупність усіх обставин, що характеризують вказане кримінальне правопорушення, зокрема, форму вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння та тяжкість наслідків, беручи до уваги дані, що характеризують обвинуваченого, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, думку прокурора, який вважав вирок законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Згідно зі ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 р. «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.

Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.

На переконання апеляційного суду, наведених вище вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі.

Суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо в судовому засіданні докази, оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_5 повністю доведена та його дії органом досудового розслідування кваліфіковані правильно за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у житло та інше приміщення, в умовах воєнного стану.

Зокрема, такого висновку суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу досліджених у судовому засіданні доказів, а саме: показань потерпілої ОСОБА_8 , яка надала детальні свідчення про те, що ОСОБА_5 неодноразово незаконно проникав до її будинку, викрадав особисте майно. Доступ до житла йому не надавався, про інциденти вона неодноразово повідомляла поліцію; свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що купували у ОСОБА_5 відповідно пральну машину та холодильник, описали обставини передачі речей і впізнали особу обвинуваченого за фотознімками. Свідки зазначили, що техніку було передано їм за незначні суми, а згодом повернуто поліції або потерпілій.

Крім того, судом надано належну оцінку фактичним даним, що містяться в досліджених в ході судового слідства письмових доказах, а саме: протоколі огляду місця події від 16.09.2022 р., під час якого проведено огляд домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , із фіксацією пошкоджень та виявлених слідів проникнення; протоколах огляду речей, добровільно виданих свідками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а саме: пральної машини марки «Whirlpool» та холодильника марки «Донбасс-10Е», які були визнані речовими доказами та оглянуті з фіксацією їхніх ознак у доданій таблиці зображень; висновках судово-товарознавчих експертиз: № СЕ-19/115-22/7765-ТВ від 26.09.2022 р., № СЕ-19/115-22/7767-ТВ від 03.10.2022 р. та № СЕ-19/115-22/7768-ТВ від 03.10.2022 р., згідно з якими вартість пральної машини марки «Whirlpool» моделі «AWT2295» із вертикальним завантаженням станом на 12.09.2022 р. становила 2 200 грн., телевізора марки «Supra» модель «S-21NXA» 233,33 грн., холодильника марки «Донбасс-10Е», 1 200 грн., та іншим доказам, зміст яких детально наведено у вироку та які узгоджуються між собою, доповнюють один одного щодо обставин вчиненого ОСОБА_5 злочину та у сукупності підтверджують його винуватість у пред`явленому обвинуваченні, визнаному судом доведеним.

Ретельно дослідивши й зіставивши зібрані у кримінальному провадженні фактичні дані, надавши їм оцінку з точки зору належності, допустимості і достовірності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_5 .

При цьому суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 22, 351, 352, 353 КПК України щодо змагальності сторін, рівності прав на збирання та подання доказів і судового розгляду в межах висунутого обвинувачення.

Твердження обвинуваченого про те, що він не вчиняв злочину, оскільки потерпіла є матір`ю його цивільної дружини і вони проживали разом, а відповідне майно є їх спільним майном, є необґрунтованими та такими, що спростовується як показаннями потерпілої, так і сукупністю інших доказів.

Так, з матеріалів кримінального провадження встановлено, що на момент вчинення кримінального правопорушення обвинувачений ОСОБА_5 уже не проживав із потерпілою, а мешкав за місцем реєстрації у своєї бабусі в смт Велика Корениха.

Під час судового розгляду потерпіла ОСОБА_8 чітко зазначила, що будинок за адресою: АДРЕСА_2 , є її особистою власністю, яку вона успадкувала після смерті батьків. З початком воєнних дій вона разом із донькою (цивільною дружиною обвинуваченого) переїхала жити до іншого району міста Миколаєва, а будинок був замкнений і ключі не передавалися третім особам, зокрема обвинуваченому. Навпаки вона неодноразово фіксувала факти проникнення та подавала відповідні заяви до поліції, вказуючи на протиправність дій обвинуваченого.

Крім того, потерпіла ОСОБА_8 у своїх послідовних та узгоджених показаннях чітко заперечила факт утримання будь-яких тварин у будинку на момент подій. Натомість обставини справи свідчать, що обвинувачений проник до приміщення шляхом пошкодження вікна, самовільно заволодів ключами, після чого неодноразово проникав до будинку та літньої кухні без дозволу власниці, що підтверджує умисний корисливий мотив обвинуваченого ОСОБА_5 та свідчить про відсутність побутових чи сімейних міркувань.

Доводи про те, що викрадене майно є спільним, спростовуються показаннями потерпілої, яка наголосила, що всі речі холодильник, пральна машинка та телевізор були придбані нею особисто задовго до подій, за власні кошти. Обвинувачений не мав стабільного доходу, не здійснював жодних внесків на придбання цього майна, а під час допиту сам визнав, що не знає, хто є їх власником, а кошти, виручені від їх продажу, витратив на власні потреби. При цьому він не надав жодного підтвердження правомірності набуття права власності на майно або можливості його придбання.

Крім того, сам по собі факт перебування обвинуваченого у цивільному шлюбі з донькою потерпілої не породжує у нього жодних прав на майно, що належить потерпілій на праві приватної власності. Родинні чи сімейні зв`язки не є підставою для набуття права власності без волевиявлення власника. У цьому випадку потерпіла не надавала обвинуваченому дозволу на користування або розпорядження своїм майном, що було чітко підтверджено нею в судовому засіданні.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги захисника про неналежне встановлення вартості викраденого майна, апеляційний суд виходить із того, що предметом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, є майно предмети матеріального світу, яким притаманні специфічні ознаки фізичного, соціально-економічного та юридичного характеру.

Юридичними ознаками майна як предмета вказаного кримінального правопорушення є те, що воно: 1) повинно бути чужим для винного; 2) як правило, належить на праві власності іншому суб`єкту або перебуває у його володінні; 3) не є речами, що вилучені із цивільного обігу або обмежені у ньому, і не є предметом злочинів, за незаконне поводження з якими передбачена відповідальність в інших розділах Особливої частини КК.

За фізичними ознаками майном є предмети матеріального світу, які можуть бути вилучені з володіння законного власника чи особи, у володінні якої вони знаходяться, і за якими їх можна віднести до індивідуально визначених предметів або їх відповідного виду, класу чи роду.

Соціально-економічними ознаками майна є те, що воно: 1) має мінову та споживчу вартість, здатність задовольняти матеріальні чи інші потреби людини, суспільства, держави; 2) вилучено із природного середовища (стану) людською працею чи створено людиною.

Стороною захисту в апеляційній скарзі не заперечується наявності всіх вказаних вище ознак предметів інкримінованого кримінального правопорушення, а матеріали провадження містять чітку їх визначеність, ніхто з учасників кримінального провадження не оспорює викрадення саме холодильника фірми «Донбасс-10Е», пральної машинки фірми «Whirlpool» та телевізора фірми «Supra».

Як убачається з матеріалів цього провадження, на підтвердження вартості викраденого ОСОБА_5 у потерпілої ОСОБА_8 майна суд першої інстанції послався на висновки судово-товарознавчих експертиз № СЕ-19/115-22/7765-ТВ від 26.09.2022 р., № СЕ-19/115-22/7767-ТВ від 03.10.2022 р. та № СЕ-19/115-22/7768-ТВ від 03.10.2022 р., відповідно яким, приблизна ринкова вартість холодильника фірми «Донбасс-10Е» становила 1 200 грн., пральної машинки фірми «Whirlpool» 2 200 грн., телевізора фірми «Supra», 233,33 грн.

При цьому сторона захисту ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не навела обґрунтованих доводів чи доказів, які б указували, що висновки експертних досліджень, проведених відповідно до встановлених методик та правил, не відповідають дійсності чи є сумнівними, у зв`язку з чим виникла б потреба у проведенні повторної експертизи.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідно до ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Суд за приписами ч. 2 ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом. Змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів, доведення перед судом переконливості й обґрунтованості власних тверджень і доводів щодо висунутого обвинувачення є однією із засад кримінального провадження згідно з п. 15 ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

За змістом п. 15 ч. 1 ст. 7, частин 13 ст. 22 КПК України кримінальне провадження, що здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.

Виходячи із законодавчих норм, обвинувачений та його захисник наділені можливістю активно реалізувати свої права, в тому числі наполягати на проведенні експертизи і клопотати про забезпечення експертної установи відповідними матеріалами для проведення такої експертизи, за наявності обґрунтованих підстав. Стороною захисту дієвості зазначених гарантій у цьому кримінальному провадженні під сумнів не поставлено.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, наведені стороною захисту сумніви щодо технічного стану викраденої техніки є припущеннями, які не підтверджені жодним альтернативним висновком або заявленими клопотаннями про проведення додаткової експертизи. Обвинувачений жодного разу не ініціював перевірку технічного стану вказаних предметів, що свідчить про надуманість відповідних тверджень. Зокрема, показання про несправність холодильника марки «Донбас-10Е» та його нібито продаж на металобрухт не відповідають змісту показань потерпілої, яка вказала, що техніка була у справному стані.

Оцінка показань свідка ОСОБА_11 про те, що він придбав холодильник за 350 грн., не є належним доказом ринкової вартості майна, оскільки така оцінка не базується на жодному експертному підході та здійснена на власний розсуд особи, яка не має відповідної компетенції.

Натомість висновок експерта виконано в межах професійної методики, з урахуванням відкритих джерел ринкової інформації, зокрема платформи OLX, що є типовим прийомом при оцінці вживаної побутової техніки за відсутності фіксованих цін. Використання таких джерел не є порушенням, а відповідає стандартам практики оцінювання.

Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що підстав сумніватися в правильності висновків, зроблених експертами, які попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих висновків немає, а їхні висновки містять опис проведених досліджень та мотивовану відповідь на поставлені запитання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, які, на думку апелянтів, є підставами для скасування вироку суду першої інстанції, апеляційний суд ураховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану у рішеннях «Салов проти України» від 06.09.2005 р., «Проніна проти України» від 18.07.2006 р. та «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 р., відповідно до якої, принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (справи «Бюрг та інші проти Франції» та «Гору проти Греції № 2»).

З огляду на зазначене та приймаючи до уваги, що решта доводів апеляційних скарг є похідними від проаналізованих вище, а також є явно такими, що не можуть свідчити про незаконність судового рішення, апеляційний суд не дає таким доводам окремої оцінки.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про необхідність пом`якшення покарання та застосування положень ст. 69 КК України, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 69 КК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 р., призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК України) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного.

Приписи ст. 69 КК України про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто для застосування судом положень ст. 69 КК України повинні бути встановлені пом`якшуючі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі, встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Так, обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України належить до категорії тяжких, сукупність обставин його вчинення, форму вини, мотив, спосіб і характер діяння, а також дані, що характеризують особу обвинуваченого. Встановлено, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, відбував покарання у виді позбавлення волі, однак це не призвело до позитивних змін у його поведінці. За місцем проживання характеризується негативно, перебуває на обліку як особа, що вчинила домашнє насильство та зловживає наркотичними речовинами, має відповідний медичний діагноз та проходить лікування.

Той факт, що обвинувачений має ВІЛ-інфекцію та гепатит С були враховані при призначенні покарання, однак не є обставинами, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину чи виправдовують злочинну поведінку обвинуваченого та, з огляду на встановлені у даному провадженні обставини, не є достатніми мотивами для застосування до нього положень ст. 69 КК України.

Таким чином, врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, тобто в мінімальному розмірі, що визначений санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки призначене покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, та в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 2 грудня 2024 року відносно ОСОБА_5 , залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк, з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3