Справа № 130/344/17
Провадження №11-кп/801/517/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000267 від 11.08.2016,

за апеляційною скаргою прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_9 та апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку та мешканку АДРЕСА_1 , громадянку України, з початковою освітою, офіційно не працевлаштовану, розлучену, раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України, та призначено їй покарання за ч.1 ст.149 КК України у виді трьох років позбавлення волі, за ч.2 ст.304 КК України - у виді чотирьох років позбавлення волі.

Відповідно до ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання вказаних вище покарань призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі.

Відповідно до вимог ст. 75, 76 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом двох років не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї такі обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

3) не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Ухвалено, що строк іспитового строку у відповідності до приписів ч.1 ст.165 КВК України підлягає обчисленню з дня проголошення даного вироку, тобто з 17.02.2025 року.

Речові докази, що зберігаються зберігаються в ГУНП у Вінницькій області, а саме: паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 та пенсійне посвідчення серії НОМЕР_2 , видане на ім`я ОСОБА_10 , ухвалено знищити; мобільний телефон рожевого кольору марки "NOKIA" моделі "7230", ІМЕІ НОМЕР_3 , та сім-картку номер НОМЕР_4 оператора мобільного зв`язку ПрАТ "Київстар", ухвалено повернути за належністю обвинуваченій ОСОБА_8 . Оптичний диск CD-R з написами на тильній поверхні "Київстар вх. 30728 вих 744/3/кт" ухвалено залишити в матеріалах кримінального провадження.

Згідно з вироком судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_8 21.12.2014 року в період часу з 15 годин 18 хвилин до 18 годин 00 хвилин, перебуваючи у м.Києві, за невстановленою адресою, діючи з метою подальшої експлуатації ОСОБА_10 , шляхом примусового залучення до зайняття жебрацтвом, використовуючи його уразливий стан, зумовлений психічними властивостями у вигляді розумової відсталості (олігофренія ступеня помірної дебільності), легкого когнітивного розладу органічного походження та фізичними вадами, а саме: ампутацією кукса верхньої третини правого стегна, ОСОБА_8 вчинила вербування ОСОБА_10 , примусивши його до систематичного випрошування грошей, речей, інших матеріальних цінностей у сторонніх осіб (жебракування), під її контролем. У період часу з 18 годин 55 хвилин 21.12.2014 року до 18 годин 19 хвилин 22.12.2014 року ОСОБА_8 , вчинивши вербування ОСОБА_10 з метою його експлуатації, перемістила його з м.Києва до м.Тернополя. Надалі в період часу з 22.12.2014 року до 30.08.2015 року ОСОБА_8 з метою експлуатації ОСОБА_10 , використовуючи уразливий стан останнього, періодично переміщала ОСОБА_10 з будинку, у якому проживала за адресою: АДРЕСА_1 , до різних населених пунктів Тернопільської, Хмельницької, Харківської, Івано-Франківської, Вінницької та Одеської областей, де примушувала ОСОБА_10 здійснювати жебракування під її контролем. Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 в період часу з 30.08.2015 року до 08.09.2015 року, діючи з метою подальшої експлуатації ОСОБА_10 , використовуючи його уразливий стан, зумовлений психічними, фізичними властивостями та відсутністю будь-яких коштів для існування, оплативши витрати на оперування та лікування ОСОБА_10 у Жмеринській центральній районній лікарні, де він лікувався з діагнозом: виразкова хвороба шлунку, перфорація, розлитий гнійний перитоніт, залучила останнього у боргову кабалу, після чого перемістила ОСОБА_10 з Жмеринської ЦРЛ за адресою: АДРЕСА_1 , до будинку, у якому вона проживає спільно з сім`єю у АДРЕСА_1 . Переховуючи ОСОБА_10 за місцем свого проживання, ОСОБА_8 , використовуючи його психічний стан, схилила останнього до систематичного випрошування грошей, речей, інших матеріальних цінностей у сторонніх осіб (жебракування), в тому числі у якості оплати боргу за понесені ОСОБА_8 витрати на лікування ОСОБА_10 . Вчинивши вербування ОСОБА_10 до зайняття жебрацтвом, ОСОБА_8 з метою уникнення викриття своїх протиправних дій, залучила до здійснення систематичного контролю над ОСОБА_10 під час жебракування та недопущення звернення останнього за допомогою до інших осіб, свою малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Реалізовуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , втягнувши у свою злочинну діяльність малолітню ОСОБА_11 , систематично переміщали ОСОБА_10 на громадському транспорті з с.Коростівці до магазину "Славутич", що розташований по вул. Центральній, 1, в м.Жмеринка Вінницької області, де останній в період часу з 09 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин займався жебрацтвом під наглядом ОСОБА_11 , яка, діючи згідно вказівок матері ОСОБА_8 , контролювала ОСОБА_10 та забирала у останнього гроші, випрошені у сторонніх осіб, та після 15 годин 00 хвилин переміщали ОСОБА_10 на громадському транспорті з м.Жмеринки до будинку, у якому вони проживали в с.Коростівці у пров. Залізничному, 3, де його незаконно утримували. Ці злочинні дії ОСОБА_8 06.06.2016 року близько 14 годин 00 хвилин припинено працівниками Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, які встановивили особу ОСОБА_10 , який перебував у розшуку як безвісно відсутня особа, та помістили останнього до Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані дії ОСОБА_12 кваліфіковано судом за ч.1 ст.149 КК України, як вербування, переміщення, переховування людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням уразливого стану особи.

Також ОСОБА_8 продовжуючи свою злочинну діяльність, у період часу з 30.08.2015 року до 08.09.2015, діючи з метою подальшої експлуатації ОСОБА_10 , використовуючи уразливий стан останнього, зумовлений психічними, фізичними властивостями та відсутністю будь-яких коштів для існування, оплативши витрати на оперування та лікування ОСОБА_10 у Жмеринській Центральній районній лікарні, де він лікувався з діагнозом: виразкова хвороба шлунку, перфорація, розлитий гнійний перитоніт, залучила ОСОБА_10 у боргову кабалу та перемістила останнього з Жмеринської ЦРЛ за адресою: АДРЕСА_1 , до будинку, у якому вона проживає спільно з сім`єю у АДРЕСА_1 . Переховуючи ОСОБА_10 за місцем свого проживання, ОСОБА_8 , використовуючи його психічний стан, схилила останнього до систематичного випрошування грошей, речей, інших матеріальних цінностей у сторонніх осіб (жебракування), в тому числі, в якості оплати боргу за понесені ОСОБА_8 витрати на лікування ОСОБА_10 . Вчинивши вербування ОСОБА_10 до зайняття жебрацтвом, ОСОБА_8 , з метою уникнення викриття своїх протиправних дій, залучила до здійснення систематичного контролю над ОСОБА_10 під час жебракування та недопущення звернення останнього за допомогою до інших осіб, свою малолітню доньку ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність. Реалізовуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 , втягнувши у свою злочинну діяльність малолітньою ОСОБА_11 , систематично переміщали ОСОБА_10 на громадському транспорті з с.Коростівці до магазину "Славутич", що розташований по вул. Центральній, 1, в м.Жмеринка Вінницької області, де останній в період часу 09 годин 00 хвилин до 15 годин 00 хвилин займався жебрацтвом під наглядом ОСОБА_11 , яка, діючи згідно вказівок матері ОСОБА_8 , контролювала ОСОБА_10 та забирала у останнього гроші, випрошені у сторонніх осіб, та після 15 годин 00 хвилин переміщали ОСОБА_10 на громадському транспорті з м.Жмеринки до будинку, у якому вони проживали в с.Коростівці у пров. Залізничному, 3, де його незаконно утримували. Ці злочинні дії ОСОБА_8 06.06.2016 року близько 14 годин 00 хвилин припинено працівниками Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області, які, встановили особу ОСОБА_10 , що перебував у розшуку як безвісно відсутня особа, та помістили останнього до Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст.304 КК України, як втягнення неповнолітніх у злочинну діяльність, вчинене матір`ю щодо малолітньої особи.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_8 винуватою себе у вчиненні інкримінованих їй злочинів не визнала повністю. Пояснила, що приблизно у 2014-2015 роках вона їздила до м.Києва, щоб там зустрітися із своїм колишнім чоловіком, однак, так і не зустрілася з ним, тому поверталася додому й на вокзалі познайомилась з потерпілим ОСОБА_10 , який перший підійшов до неї та попросив у неї цигарку. Далі він поцікавився звідки вона і чи має де жити, на що вона відповіла, що з Вінницької області, де проживає у своєму будинку. Потім ОСОБА_10 повідомив їй, що раніше також проживав у будинку-інтернаті, що знаходиться у Вінницькій області, проте, на той час не має де жити й немає будь-яких родичів, та запитав її дозволу, щоб деякий час пожити у неї, бо до будинку-інтернату його назад не беруть. Далі вона з ОСОБА_10 та своїм сином поїхали електричкою до м.Жмеринка, звідки дістались в с.Коростівці Жмеринського району Вінницької області до її місця проживання. Вдома ОСОБА_10 розповідав їй, що перед зустріччю з нею він здійснював жебракування під контролем інших осіб, яких вона не знає. Зі слів ОСОБА_10 , ці люди приїздили та забирали його з будинку-інтернату, та возили скрізь по Україні та навіть за кордон. Тривалий час він жив у неї, у цей період ОСОБА_10 їздив жебракувати до м.Жмеринка. Також він міг вільно їздити в інше місто у своїх справах, його свободу ніхто не обмежував. Вона його до жебракування не примушувала, він сам це робив, щоб підзаробити кошти. Крім того, він їздив разом з нею жебракувати у міста Тернопіль, Одесу, Харків. До цього вона також його не примушувала, просто розповіла, що збирається туди поїхати аби підзаробити грошей, бо перебуває у важкому матеріальному становищі, після чого ОСОБА_10 сказав, що поїде разом з нею. Це було його добровільне рішення. Там вона з ОСОБА_10 та своїм малолітнім сином ОСОБА_13 , якому на той час було 4-5 років, мешкали у квартирах, які вона винаймала за власні кошти, та у кімнаті проживання, що можна орендувати на залізничному вокзалі. ОСОБА_10 отримані від жебракування кошти переважно залишав собі на власні потреби - на одяг, цигарки, засоби гігієни, морозиво, а частину давав їй на продукти, але то були незначні суми, і робив він це також добровільно. У ОСОБА_10 були з собою документи, що посвідчують особу, а саме паспорт громадянина України та пенсійне посвідчення. Ніхто їх у нього не забирав, вони постійно лежали на холодильнику, інколи він брав їх з собою, коли їздив до м.Вінниці. Під час проживання ОСОБА_10 у неї вдома останній двічі знаходився на стаціонарному лікуванні у лікарні, де йому щоразу робили оперативне втручання. Вперше потрапив у лікарню, коли у нього була пупкова грижа, тоді вона викликала швидку допомогу, яка і відвезла ОСОБА_10 до лікарні. А згодом у ОСОБА_10 розвинулась виразкова хвороба шлунка, й тоді вона особисто доставила останнього до лікарні. За його лікування вона розраховувалася своїми коштами, тоді нею було витрачено близько 5000-6000 гривень. Після цього ОСОБА_10 сказав, що поверне їй ці кошти, однак так і не повернув. ОСОБА_10 розповідав їй, що має з родичів лише двоюрідного брата, проте з ним не підтримує спілкування. Її донька ОСОБА_14 разом з ними не їздила жебракувати, вона тоді залишалась з бабусею у неї вдома. Сніжана ніколи не змушувала ОСОБА_10 жебракувати. На той час вона жила за ті гроші, що отримувала від свого жебракування, а також ще на ті кошти, що їй виплачувала держава на дітей. Зауважила, що дозволила ОСОБА_10 у неї пожити, оскільки їй стало його дуже шкода, та в подальшому його не виганяла, так як знала, що йому немає куди йти і діти до нього звикли. Вона не мала жодного корисливого мотиву, коли дозволяла ОСОБА_10 у неї проживати. Ніхто його ні в чому не обмежував та ні до чого не примушував, ОСОБА_10 міг вільно пересуватися та їздити у власних справах в будь-яке місто. У її будинку є три житлових кімнати та кухня, ОСОБА_10 мав свою кімнату та своє спальне місце. З лікарні вона його забрала, так як знала, що йому немає де жити та нікому допомогти. З його розмов чула, що він не хоче повертатися до будинку-інтернату. У неї ніколи не виникало думок, що він має якісь психічні розлади, тільки інколи він кричав уві сні, потім прокидався та йшов на вулицю. Як він згодом їй розповідав, що то від того, що у нього залишились не дуже добрі спогади про будинок-інтернат.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 не оспорює висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчинених кримінальних правопорушеннях, вважає, що вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області стосовно неї є незаконним та підлягає скасуванню на підставі ч. 2 ст. 409, ст. ст. 413, 414 КПК України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої, унаслідок м?якості. З огляду на це, просить ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 149 КК України, і призначити покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки; також визнати обвинувачену винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 304 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п?ять років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, остаточне покарання призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк п?ять років. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом трьох років не вчинить нового кримінального правопорушення. Покласти на обвинувачену ОСОБА_8 обов?язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: 1. Періодично з?являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2. Повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; 3. Не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. У решті вирок залишити без змін.

У доводах апеляційної скарги посилається на те, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_8 покарання суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винної, і призначив їй покарання, яке є несправедливим через м?якість.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 просить вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, а провадження у справі закрити з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок ухвалений на підставі припущень та хибного трактування непослідовних і плутаних свідчень потерпілого ОСОБА_10 , який відповідно до наявних у справі доказів протягом життя виявляв психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного генезу та не міг повною мірою розуміти характер і значення вчинених щодо нього протиправних дій, однак вказаним обставинам суд не надав належної оцінки.

Стверджує про те, що 27.11.2018 потерпілий був допитаний Тульчинським районним судом Вінницької області, де дав свідчення, які істотно відрізняються від свідчень, даних ним у Жмеринському міськрайонному суді. У тих свідченнях він повідомив, що до ОСОБА_8 немає взагалі будь-яких претензій, оскільки вона хороша, утримувала його, двічі лікувала від важких хвороб, у зв`язку з якими йому проводили оперативні втручання, оплачувала ліки та утримання в лікарнях. Також ОСОБА_10 пояснив, що його ніхто ні до чого не примушував, насильно не утримував. Разом з тим, клопотання про дослідження даного допиту судом першої інстанції було безпідставно відхилене, що є неповнотою судового слідства.

Також звертає увагу, що факт втягнення ОСОБА_8 своєї доньки ОСОБА_11 у злочинну діяльність не знайшов свого підтвердження під час досудового та судового слідства, оскільки ОСОБА_11 не була визнана потерпілою та не була допитана.

Позиції учасників судового розгляду

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора, просив її задовольнити, заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника.

Захисник ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг захисника та прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

За правилами ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Згідно з ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції зазначених вимог під час ухвалення обвинувального вироку стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 дотримався в повному обсязі.

Незважаючи на позицію сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_8 у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.149 КК України, ч.2 ст.304 КК України, вина останньої доведена низкою належних та допустимих доказів, які обґрунтовано покладені в основу обвинувального вироку.

Зокрема, вина обвинуваченої ОСОБА_8 доводиться показами потерпілого ОСОБА_10 та показами свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також наступними письмовими доказами:

витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000257 від 11.08.2016 року, згідно з яким в період з лютого 2015 року до червня 2016 року невстановлені особи ромської національності, за попередньою змовою, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я ОСОБА_10 , використовуючи уразливий стан останнього, а саме відсутність правої ноги, що позбавляло можливості ОСОБА_10 чинити опір їх насильницьким та іншим незаконним діям, переховуючи останнього в одному з населених пунктів Жмеринського району Вінницької області, змушували його жебракувати в м.Жмеринка до того часу, коли останній був доставлений до міського відділу поліції (т.3 а.с.33);

заявою ОСОБА_17 від 19.07.2016 року, відповідно до якої останній просив вжити заходи до невстановлених осіб ромської національності, які з грудня 2014 року до червня 2016 року шляхом обману та з використанням уразливого стану змушували займатися жебрацтвом його брата ОСОБА_10 , 1956 року народження, який є інвалідом другої групи, у даної особи відсутня ліва нижня кінцівка (т.3 а.с.35);

повідомленням в.о. директора Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю ОСОБА_20 від 27.07.2016 року №441, відповідно до якого 02.12.2014 року було направлено звернення до начальника Тиврівського РВ УМВС з проханням розшуку ОСОБА_10 , який самовільно залишив 30.11.2014 року будинок-інтернат. Також були повторно направлені аналогічні повідомлення 23.12.2014 року, 09.06.2015 року та 30.09.2015 року. 06.10.2015 року надійшла відповідь з Тиврівського районного віддвлу поліції про те, що проводяться оперативно-розшукові заходи щодо встановлення місцезнаходження ОСОБА_10 (т.3 а.с.37-38);

повідомленням лікаря Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю ОСОБА_21 від 27.07.2016 року, згідно з яким ОСОБА_10 дійсно проживає в Тиврівському будинку-інтернату геріатричного профілю з 22.02.2005 року, є інвалідом другої групи, перебуває на диспансерному обліку з приводу діагноза: ампутаційна кукса верхньої третини правого стегна (травма 1982 року) із значним порушенням функції ходи; ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний міокардіосклероз, гіпертонічна хвороба, хронічний бронхіт, емфізема, пневмосклероз, легкий когнітивний розлад органічного походження. За період з 01.12.2014 року до 06.062016 року був відсутній у закладі та перебував у розшуку по лінії МВС України (т.3 а.с.39);

повідомленням директора Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю ОСОБА_19 від 23.08.2016 року №500, відповідно до якого з червня 2016 року практичним психологом проводилось вивчення мотиваційної та психологічної готовності до умов проживання у закладі та здійснювався постійний психологічний супровід ОСОБА_10 як такого, що попав у складну життєву ситуацію. В теперішній час час ОСОБА_10 спокійний, врівноважений, впевнений у собі та адаптований до проживання у будинку-інтернаті. Психіатрична допомога ОСОБА_10 не надавалась у зв`язку з відсутністю показань (т.3 а.с.42-43);

характеристикою ОСОБА_10 , що була надана директором Тиврівського будинку-інтернату геріатричного профілю, відповідно до якої ОСОБА_10 переважно дотримується правил внутрішнього розпорядку, однак, мали місце випадки, коли він самовільно покидав будинок-інтернат. Зі співмешканцями та працівниками закладу не конфліктує. У вересні 2013 року та у травні 2014 року у зв`язку із змінами у психічному стані лікувався стаціонарно у відділенні №1 КУ "Вінницька обласна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І.Ющенка" (т.3 а.с.44);

копією довідки серії Д-70 №264999 щодо встановення ОСОБА_22 15.02.1983 року другої групи інвалідності загального захворювання безстроково (т.3 а.с.45);

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2016 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_10 на фото №1 впізнав жінку на ім`я ОСОБА_23 , на яку кажуть цигани "Нуна", та яка проживає в с.Коростівці Жмеринського району та у якої є дочка ОСОБА_24 змушувала його, ОСОБА_10 жебракувати в м.Жмеринка, а її дочка ОСОБА_14 здійснювала нагляд за останнім. Юлія утримувала його у своєму житлі в с.Коростівці Жмеринського району. Згідно з довідкою до протоколу на фото №1 зображена ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.3 а.с.46-48,49);

копіями довідок КУ "Жмеринська ЦРЛ" від 08.08.2016 року та 25.10.2016 року, відповідно до яких ОСОБА_10 знаходився на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні КУ "Жмеринська ЦРЛ" з 30.08.2015 року до 08.09.2015 року з діагнозом: виразкова хвороба шлунку; перфорація; розлитий гнійний перитоніт, з приводу чого 30.08.2015 року о 22:50 годин проведено оперативне втручання. Лікуючий лікар ОСОБА_25 (т.3 а.с.50,51);

витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні №0000355 від 31.10. 2016 року, згідно з яким ОСОБА_8 за попередньою змовою з невстановленими слідством особами, в період часу з 09:00 годин до 18:00 годин 08.08.2015 року до 14:00 годин 06.06.2016 року застосовуючи погрози застосування насильства, небезпечні для життя та здоров`я ОСОБА_10 , вчинила вербування, переміщення, переховування останнього, з метою використання у зайнятті жебрацтвом в м.Жмеринка та подальшого зверненні випрошених ним коштів на свою користь, втягнувши у вказану діяльність свою малолітню доньку ОСОБА_11 , яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, для систематичного протиправного контролю над ОСОБА_10 (т.3 а.с.54);

протоколом обшуку з фотоілюстраціями від 2 листопада 2016 року, згідно з яким на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 06.10.2016 року (т.3 а.с.55) було проведено обшук у домоволодінні ОСОБА_8 у АДРЕСА_3 . Під час обшуку ОСОБА_8 видала працівника поліції паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 серії НОМЕР_5 та пенсійного посвідчення ОСОБА_10 (т.3 а.с.56-63);

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 07.11.2016 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_10 на фотознімку №3 впізнав ОСОБА_14 , доньку циганки ОСОБА_26 . Сніжана постійно спостерігала за ним, ОСОБА_10 , забирала у нього гроші від жебракування та повідомляла іншим людям, що ОСОБА_10 є її дідусем. Відповідно до довідки до протоколу на фото під №3 зображена ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.64-66,67);

протоколом огляду від 30.11.2016 року з фототаблицями, відповідно до якого працівниками поліції оглянуто місцевість біля магазинів "Славутич" та "Спортлайн" по вул. Центральній в м.Жмеринка. Неподалік від вхідних дверей до магазину "Спортлайн" знаходиться ділянка по якій ростуть два дерева, біля парковки автомобілів. Як пояснила свідок ОСОБА_15 , саме на цьому місці знаходився чоловік похилого віку без однієї ноги та жебракував. За 30 м від магазинів Славутич" та "Спортлайн" вниз по вул. Центральній знаходиться пустир. Як пояснила свідок ОСОБА_15 , на вказаному пустирі дівчина-циганка забирала гроші у інваліда, які були отримані ним від жебракування (т.3 а.с.69-73);

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.11.2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_16 на фотознімку №2 впізнала дівчину, яка підходила до чоловіка-інваліда, який жебракував. Відповідно до довідки до протоколу на фото під №2 зображена ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.74-76,77);

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.11.2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_15 на фотознімку №3 впізнала дівчину, яка періодично відводила інваліда в нелюдне місце і забирала у нього гроші від жебракування, називала інваліда своїм дідусем. Відповідно до довідки до протоколу на фото під №3 зображена ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3 а.с.78-80,81);

протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 30.11.2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_27 на фотознімку №4 впізнала дівчину, яку часто бачила біля аптеки по вул. Центральній, 1, в м.Жмеринка і яка розмовляла з чоловіком, що жебракував. Відповідно до довідки до протоколу на фото під №4 зображена ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.2 а.с.82-84,85);

протоколом про результати зняття інформації з транспортної телекомунікаційної мережі абонентського номеру, яким користувалася ОСОБА_8 від 25.01.2017 року, відповідно до якого у телефонній розмові ОСОБА_8 , та її співмешканець ОСОБА_28 узгоджували показання, які ОСОБА_28 повинен надати слідству про обставини знайомства з ОСОБА_10 , подальшого його розміщення та проживання вдома у ОСОБА_8 . Зокрема, домовилися, що ОСОБА_28 буде розповідати, що вони зустріли ОСОБА_10 в м.Житомирі, там він попросив у ОСОБА_29 закурити. Після цього вони з ОСОБА_8 поїхали до м.Києва, де знову зустріли ОСОБА_10 , той сказав, що йому не було де жити та попросився до них і вони забрали його в м.Жмеринку. Їхали з м.Києва пересадками. Також домовилися, що ОСОБА_28 розповість, що ОСОБА_10 сам запропонував ходити жебракувати. Тоді у нього виявили грижу і вони завезли його у лікарню, на лікування гроші нібито дала мати ОСОБА_8 . Після цього ОСОБА_10 привезли додому і цілу зиму він начебто був вдома. ОСОБА_10 сам запропонував ходити жебракувати по різних містах. Паспорт його віддали мадяри, при цьому просто віддали ОСОБА_8 , не за гроші. Домовилися розповідати, що співмешканець ОСОБА_8 також ходив жебракував, так само як і ОСОБА_10 . Гроші у ОСОБА_10 мовляв ніхто не забирав, але всі купували продукти додому. Більшість грошей ОСОБА_10 витрачав на себе (т.3 а.с.90-104);

протоколом обшуку від 12.02.2017 року, згідно з яким на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суд від 06.02.2017 року (т.3 а.с.107-108) було проведено обшук у домоволодінні ОСОБА_8 у АДРЕСА_3 . Під час обшуку в кімнаті, де мешкає ОСОБА_8 разом з дітьми, на підвіконні було виявлено та вилучено мобільний телефон "NOKIA 7230" рожевого кольору. ІМЕІ НОМЕР_3 , у якому знаходилася сім-карта абонента "Київстар" номер НОМЕР_4 (а.с.109-110 том 3);

протоколом тимчасового доступу до речей і документів та їх вилучення від 20.01.2017 року, згідно з яким на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду від 21.12.2016 року (т.3 а.с.111-112) отримана та вилучена інформація щодо з`єднань, які відбувалися з абонентського номеру НОМЕР_6 за період часу з 00:00 годин 30.11.2014 року до 00:00 годин 19.12.2016 року (т.3 а.с.113-115);

протоколом огляду від 13.02.2017 року, відповідно до якого було оглянуто мобільний телефон рожевого кольору марки "NOKIA" модель "7230", ІМЕІ НОМЕР_3 . та сім-карту НОМЕР_4 оператора мобільного зв`язку ПрАТ "Київстар" (т.3 а.с.116);

протоколом огляду від 25.01.2017 року з додатками, згідно з яким проведено огляд оптичного диску CD-R, вилученого 20.01.2017 року під час тимчасового доступу до документів ПрАТ "Київстар". Встановлено, що за період з 00:00 год 30.11.2014 року до 00:00 годин 19.12.2016 року абонентський номер НОМЕР_6 використовувався у різних мобільних терміналах. Він фіксувався на території м.Житомир та населених пунктів Житомирської області, м. Київ та населених пунктів Київської області, м.Тернопіль та населених пунктів Тернопільської області, м.Хмельницький та населених пунктів Хмельницької області, м.Вінниця та населених пунктів Вінницької області, м.Полтава та населених пунктів Полтавської області, м.Харків та населених пунктів Харківської області, м.Суми та населених пунктів Сумської області, м.Івано-Франківськ та населених пунктів Івано-Франківської області, м.Одеса та населених пунктів Одеської області, м.Львів та населених пунктів Львівської області. 30.08.2015 року о 17:12 годин, тобто в день, коли ОСОБА_10 госпіталізували до КУ "Жмеринська ЦРЛ", абонент прибув до м.Жмеринки з м.Одеси. Надалі на території Вінницької області абонент фіксувався з 30.08. 2015 року до 22.03.2016 року, коли відправився з Вінницької області до Івано-Франківської області, де пробув до 03.04.2016 року, після чого до 18.12.2016 року абонент фіксувався на території Вінницької області (т.3 а.с.113-250, т.4 а.с.1-123);

висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 28.10.2021 року №14, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_10 протягом життя виявляв психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного генезу (06.7); відповідно до свого психічного стану ОСОБА_10 міг сприймати зовнішній бік обставин і давати про них відповідні показання; ОСОБА_10 не міг повною мірою розуміти характер і значення вчинених щодо нього протиправних дій (т.5 а.с.76-85).

Вказані вище докази не суперечать критерію доведення вини особи «поза розумним сумнівом», згідно з яким передбачається доведення стороною обвинувачення перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів того, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні злочину, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення (рішення ЄСПЛ від 14.02.2008 у справі "Кобець проти України", заява № 16437/04).

Таким чином, суд першої інстанції у дотримання вимог ст. 94 КПК України взяв до уваги вищезазначені та інші, надані стороною обвинувачення докази, перевірив їх за критеріями належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, дотримуючись загальних засад кримінального судочинства, дійшов до цілком правильного та обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України.

За таких обставин, узагальнені доводи апеляційної скарги захисника, які зводяться до невідповідності вказаних у вироку висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду колегія суддів вважає безпідставними, оскільки перелічені вище докази, кожний окремо та у сукупності, підтверджують вину обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України, за обставин, установлених судом.

Безпідставними також є доводи захисника про те, що вирок ухвалений на підставі припущень та хибного трактування непослідовних і плутаних свідчень потерпілого ОСОБА_10 , який відповідно до наявних у справі доказів протягом життя виявляв психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного генезу та не міг повною мірою розуміти характер і значення вчинених щодо нього протиправних дій.

Як убачається з показів потерпілого ОСОБА_10 , наданих у судовому засіданні під час допиту, вони є послідовними з часу виникнення обставин даних кримінальних правопорушень і узгоджуються також з показами інших свідків та письмовими доказами.

З матеріалів кримінального провадження встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 справді протягом життя виявляв психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного генезу. Разом з тим, відповідно до висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 28.10.2021 №14, вказана обставина не перешкоджала потерпілому ОСОБА_10 сприймати зовнішній бік обставин і давати про них відповідні показання. Потерпілий лише не міг повною мірою розуміти характер і значення вчинених щодо нього протиправних дій.

Крім того, правдивість показів потерпілого ОСОБА_10 також підтверджується протоколом про результати зняття інформації з транспортної телекомунікаційної мережі абонентського номеру, яким користувалася ОСОБА_8 від 25.01.2017, із якого вбачається, що обвинувачена ОСОБА_8 та її співмешканець ОСОБА_28 у телефонній розмові узгоджували показання, які останній повинен надати слідству про обставини знайомства з ОСОБА_10 , подальшого його розміщення та проживання вдома у ОСОБА_8 . Зокрема, домовилися про те, що співмешканець розповість про те, що ОСОБА_10 сам запропонував ходити жебракувати по різних містах. Паспорт його віддали мадяри, при цьому просто віддали ОСОБА_8 , не за гроші. Гроші у ОСОБА_10 мовляв ніхто не забирав, але всі купували продукти додому і більшість грошей ОСОБА_10 витрачав на себе.

На переконання колегї суддів, також не є підставою для скасування судового рішення доводи захисника про те, що Жмеринський міскрайонний суд Вінницької області безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про дослідження показів потерпілого ОСОБА_10 , наданих ним 27.11.2018 під час допиту Тульчинським районним судом Вінницької області.

З вказаного приводу колегія суддів зазначає, що Тульчинський районний суд Вінницької області не завершив розгляд кримінального провадження по суті, оскільки останнє було передано Вінницьким апеляційним судом на розгляд до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, яким і було завершено судовий розгляд кримінального провадження по суті.

Відповідно під час допиту потерпілого ОСОБА_10 у Жмеринському міськрайонному суді сторона захисту не була позбавлена можливості ставити потерпілому питання стосовно обставин кримінального провадження, у тому числі уточнюючі запитання. До того ж, кваліфікуюча ознака вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.149 КК України, групою осіб за попередньою змовою, про яку зазначав захисник у своєму клопотанні в суді першої інстанції, була наявна як у первісному обвинувальному акті за ч.3 ст.149 КК України, так і в зміненому обвинувальному акті за ч.2 ст.149 КК України, а тому сторона захисту не була позбавлена можливості спростовувати відповідні обставини кримінального провадження в Жмеринському міськрайонному суді.

Разом з тим, Жмеринським міськрайонним судом ОСОБА_8 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.149 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вербування, переміщення, переховування людини, вчинені з метою експлуатації, з використанням уразливого стану особи, оскільки судом було встановлено, що вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб обвинуваченою ОСОБА_8 стосовно потерпілого ОСОБА_10 торгівлі людьми або іншої угоди щодо людини, та одержання людини є недоведеним стороною обвинувачення належними і допустимими доказами.

Що стосується доводів захисника про те, що факт втягнення ОСОБА_8 своєї доньки ОСОБА_11 у злочинну діяльність не знайшов свого підтвердження під час досудового та судового слідства, оскільки ОСОБА_11 не була визнана потерпілою та не була допитана, то колегія суддів зауважує наступне.

Так, факт втягнення обвинуваченою ОСОБА_8 своєї доньки ОСОБА_11 у злочинну діяльність підтверджується матеріалами кримінального провадження. Зокрема, показами як потерпілого ОСОБА_10 , так і свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_27 , ОСОБА_16 , а також протоколами пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11.10.2016, 07.11.2016, 30.11.2016 , 30.11.2016, 30.11.2016 та протоколом огляду від 30.11.2016.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження, як про це просить сторона захисту в апеляційній скарзі.

Що ж стосується призначеного розміру призначеного покарання ОСОБА_8 за ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України, то суд першої інстанції призначив його правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 50, 65-67 КК України. Розмір призначеного покарання відповідає вчиненим кримінальним правопорушенням та особі обвинуваченої, необхідний і достатній для її виправлення та попередження нових правопорушень, тому колегія суддів не вбачає підстав для його пом`якшення за доводами апеляційної скарги захисника, а також не вбачає підстав і для його посилення за доводами апеляційної скарги прокурора.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Як убачається з матеріалів справи, суд призначаючи покарання ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком на чотири роки та шість місяців та звільняючи її від відбування покарання з випробовуванням та іспитовим строком тривалістю два роки правильно врахував: ступінь та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, особу винної, наявність обставин, що пом`якшують покарання (має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, а також передбачений законом обов`язок надання утримання своїй непрацездатній матері), наявність обставини, що обтяжують покарання (вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, зокрема стосовно потерпілого ОСОБА_10 ), її посткримінальну поведінку щодо невжиття ніяких заходів для відшкодування збитків та усунення спричиненої шкоди потерпілому за його життя.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів та звертає увагу прокурора на те, що в його апеляційній скарзі не наведено виключних підстав, з яких обраний судом першої інстанції розмір основного покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки та шість місяці, який прокурор просить збільшити на чотири місяці, та іспитовий строк тривалістю два роки, який прокурор просить збільшити на рік, буде недостатнім для досягнення обвинуваченою ОСОБА_8 мети покарання та її виправлення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_9 та апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 17 лютого 2025 року стосовно обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.1 ст.149, ч.2 ст.304 КК України - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4