КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №362/6115/17 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2752/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

08 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференцзв`язку матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8 ,

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_9 ,

засудженого (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року заяву захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 року залишено без задоволення.

В обґрунтування свого рішення, суд першої інстанції визнавши належними досліджені за клопотанням засудженого ОСОБА_6 заявлені ним докази, а також дослідивши Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України» та копію постанови про закриття кримінального провадження від 28.06.2024, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 і ухвалення нового вироку, у зв`язку з чим залишив заяву захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 без задоволення

Поряд з цим, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до Постанови колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №1-9/2005 від 12 березня 2024 року, Рішення Комітету ООН з прав людини про порушення ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права не є підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами, оскільки не є такою в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК України. Також не є підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами відсутність автоматичного компенсаторного механізму в національному законодавстві України. Засуджений, при встановленні порушення його прав, має можливість звернутися із відповідною заявою до ЄСПЛ, після звернення із позовною заявою до національних судів.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, засуджений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року та скасувати за нововиявленими обставинами вирок Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року щодо нього повністю та постановити у цій справі новий вирок.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_6 вказує, що суд розглядаючи його заяву, мав усунути встановлені Рішенням Комітету ООН з прав людини порушення Пакту та відновити його права, тобто, усунути причини, які призвели до цих порушень, якими є використання в якості доказів його вини, його власних показань та показань обвинуваченого у даній справі ОСОБА_11 зв`язку з цим ОСОБА_6 в суді першої інстанції подавав клопотання про визнання його показань недопустимими (протоколу допиту в якості підозрюваного від 27.12.1999, протоколу відтворення обстановки та обставин злочину за його участю від 28.12.1999), а також показань обвинуваченого ОСОБА_12 .

Разом з тим, як зазначає апелянт, суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотань, мотивуючи своє рішення тим, що зазначені докази зібрані без істотних порушень та у порядку, передбаченому КПК України.

Крім того, ОСОБА_6 вказує, що при новому розгляді суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотань щодо визнання доказів недопустимими, проігнорував вказівку Верховного Суду у даній справі, викладену у Постанові від 19 січня 2023 року щодо направлення даного кримінального провадження на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для усунення встановлених Комітетом ООН з прав людини порушень.

Окрім іншого, ОСОБА_6 стверджує, що як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції задовольнив клопотання прокурора про проведення перевірки щодо застосування до нього незаконних методів фізичного та психологічного тиску, за результатами якої прокурор надав суду копію постанови про закриття кримінального провадження від 28.06.2024, втім засуджений не був ознайомлений ні з ухвалою про призначення перевірки, ні з її результатами, та йому було відмовлено у клопотанні про ознайомлення з постановою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, позицію прокурора та представника потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла заява адвоката ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року стосовно ОСОБА_6 , в якій захисник зазначає, що після набрання вироком Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ст.ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «і», 142 ч. 3 КК України 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю було виявлено низку обставин, які не були відомі суду під час судового розгляду, але самі по собі та разом із раніше виявленими обставинами неспростовно доводять неправильність цього вироку з огляду на висновок Комітету ООН з прав людини від 19.07.2011 року у справі «Бутовенко проти України», в якому зазначено, що при провадженні у кримінальній справі були порушені права ОСОБА_6 , передбачені Міжнародним пактом про громадянські та політичні права 1966 р. У Висновку від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України», звернення № 1412/2005, Комітетом вказано, що було порушено право не бути позбавленим свободи інакше, ніж у відповідності із встановленою законом процедурою (п. 1 ст. 9 Пакту), право не бути підданим катуванню або нелюдському поводженню чи покаранню (ст. 7 Пакту), право не бути примушеним до визнання себе винним (п/п «g» п.3 ст. 14 Пакту), право мати достатньо можливостей для підготовки свого захисту (п/п «b» п. 3 ст. 14 Пакту), право захищати себе особисто або через захисника, обраного на власний розсуд (п/п «d» п. 3 ст. 14 Пакту), право на гуманне поводження (п. 1 ст. 10 Пакту), право допитувати свідків або щоб ці свідки були допитані в суді (п/п «е» п. 3 ст. 14 Пакту), право на справедливий судовий розгляд (п. 1 ст. 14 Пакту). Вбачається чітка позиція комітету ООН з прав людини: обставини, які суди України не визнали як порушення національного законодавства, становлять порушення прав ОСОБА_6 на захист, свободу та особисту недоторканість, справедливий судовий розгляд.

За таких обставин, сторона захисту, посилається на порушення прав ОСОБА_6 та вважає, що виявлення цих порушень Комітетом ООН з прав людини є нововиявленими обставинами у розумінні п. 5 ч. 2 ст. 459 КПК України 2012 року, оскільки ці обставини не могли бути відомі суду першої інстанції.

Розглядаючи заяву захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21.12.2000, суд першої інстанції, вжив заходів реагування на виявлені Комітетом ООН з прав людини факти порушення прав людини, та на виконання вказівок, викладених у постанові Верховного Суду від 19 січня 2023 року, частково дослідивши за клопотанням засудженого ОСОБА_6 докази, наявні у кримінальній справі, на які містились посилання у рішенні Комітету ООН з прав людини, дослідивши саме Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України», копію постанови про закриття кримінального провадження від 28.06.2024, а також заслухавши думку сторін, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 і ухвалення нового вироку, у зв`язку з чим залишив зазначену заяву захисника без задоволення.

Колегія суддів вважає таке рішення законним та обґрунтованим.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що вироком Київського обласного суду від 21.12.2000 ОСОБА_6 засуджено за злочини, передбачені ч. 3 ст. 142, пунктами «а», «г», «е», «ж», «і» ст. 93 КК України (1960 року) із застосуванням ст. 42 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду України від 22.03.2001 року даний вирок змінено, виключено з вироку посилання на п. «ж» ст. 93 КК України (1960 року) як зайво вмінений. В решті судове рішення залишено без зміни.

Статтею 466 КПК України визначено, що заява про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами розглядається судом згідно з правилами, передбаченими КПК України для кримінального провадження в суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 466 КПК України суд має право не досліджувати докази щодо обставин, що встановлені в судовому рішенні, яке переглядається за нововиявленими або виключними обставинами, якщо вони не оспорюються.

Під час перегляду за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 судом першої інстанції за клопотанням ОСОБА_6 було досліджено наступні докази:

- протокол допиту ОСОБА_6 в якості підозрюваного від 27.12.1999, який був допитаний за участі адвоката ОСОБА_13 . Під час допиту підозрюваний ОСОБА_14 детально розповів про обставини вбивства ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т. 3, а.с. 56-71);

- протокол затримання ОСОБА_6 від 24.12.1999, відповідно до якого ОСОБА_6 був затриманий 24.12.1999 року об 11 год. 30 хв. (т. 3, а.с. 53);

- протокол допиту ОСОБА_17 в якості підозрюваного від 19.12.1999, під час якого ОСОБА_17 розповів про обставини вбивства ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (т. 3, а.с. 11-23);

- протокол затримання ОСОБА_17 від 24.12.1999, відповідно до якого ОСОБА_17 був затриманий 24.12.1999 о 13 год. 10 хв. (т. 3, а.с. 4).

- протокол відтворення обстановки та обставин події із фототаблицею та застосуванням відеозапису від 28.12.1999 року з підозрюваним ОСОБА_6 (т.3, а.с. 76-91). Також, в судовому засіданні суду першої інстанції за участі всіх учасників судового засідання переглянуто відеозапис вказаної слідчої дії (т. 3, а.с. 76-91). Під час даної слідчої дії, проведеної в присутності понятих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , адвоката ОСОБА_13 , підозрюваний ОСОБА_6 детально та послідовно в АДРЕСА_1 розповів та відтворив події 13.12.1999 за його участі, а також показав спосіб, місце, час та механізм вбивства ОСОБА_15 та ОСОБА_16 . По завершенню слідчої дії підозрюваний ОСОБА_6 зазначив, що доповнень та зауважень не має. Протокол підписаний всіма учасниками слідчої дії.

Крім того, в судовому засіданні досліджено Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України», зокрема п. 7 вказаного рішення, як про те зазначав засуджений ОСОБА_6 .

Згідно з цим Рішенням, при розгляді справи «Бутовенко проти України» Комітетом було встановлено порушення прав засудженого, допущених органом досудового розслідування та судом під час проведення слідства у кримінальній справі, в якій його було засуджено, передбачених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права. Зокрема, право не бути позбавленим свободи інакше, ніж у відповідності із встановленою законом процедурою (п. 1 ст. 9), право не бути підданим катуванню або нелюдському поводженню чи покаранню (ст. 7), право не бути примушеним до визнання себе винним (п.п. «g» п.3 ст. 14), право мати достатньо можливостей для підготовки свого захисту (п.п. «b» п. 3 ст. 14), право захищати себе особисто або через захисника, обраного на власний розсуд (п.п. «d» п. 3 ст. 14), право на гуманне поводження (п. 1 ст. 10), право допитувати свідків або щоб ці свідки були допитані в суді (п.п. «e» п. 3 ст. 14), право на справедливий судовий розгляд (п. 1 ст. 14).

Показання ОСОБА_17 від 19.12.1999 та ОСОБА_6 від 27.12.1999, викладені в протоколах їх допиту засуджений ОСОБА_6 просив суд визнати недопустимими доказами.

Так, статтею 87 КПК України обумовлено, що недопустимими є докази, «отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини». Отже, за приписами згаданої статті КПК, істотними є порушення прав людини та її основних свобод, а суд зобов`язаний визнати такі докази недопустимими. Законодавець визначає чіткі правила, відповідно до яких докази визнаються недопустимими. По-перше, якщо процесуальним законом передбачено для здійснення певних дій отримати попередній дозвіл суду, а натомість ці дії проведено з повним чи суттєвим ігноруванням цієї норми. По-друге, доказ визнають недопустимим у разі, якщо буде доведено факти застосування катування під час їх отримання.

Згідно із вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України та Рішенням Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, зазначеній в постанові від 28.01.2020 у справі № 359/7742/17 (провадження № 51-2114км19), застосовуючи положення ст. 87 КПК при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Як правильно встановив суд першої інстанції, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_17 від 19.12.1999 (т.3, а.с. 11-23) та ОСОБА_6 від 27.12.1999 є допустимими доказами, оскільки не містять даних про істотне порушення прав і свобод обвинуваченого та отримані в порядку, встановленому Кримінальним процесуальним кодексом України (1960 року).

Так, під час допиту підозрюваного ОСОБА_20 19.12.1999 був присутній адвокат ОСОБА_21 , протокол прочитаний ОСОБА_17 , мається відмітка, зроблена ОСОБА_17 про те, що записано вірно, зауважень та доповнень підозрюваний ОСОБА_17 не мав.

Під час допиту підозрюваного ОСОБА_6 27.12.1999 був присутній адвокат ОСОБА_13 , ОСОБА_6 особисто зроблена відмітка про те, що протокол прочитано та з його слів записано вірно, доповнень та зауважень немає.

Тому, дані слідчі дії, а саме допит підозрюваного ОСОБА_17 від 19.12.1999 та допит підозрюваного ОСОБА_6 від 27.12.1999, проведені в спосіб та відповідно до порядку, встановленому КПК України (1960 року), будь - якого істотного порушення прав і свобод людини в даному випадку не встановлено.

Крім того, засуджений ОСОБА_6 в судовому засіданні суду першої інстанції посилався на те, що після затримання він протягом кількох днів був позбавлений права на захист. Дані твердження засудженого викладені і в п. 7.8 Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України» в якому зазначено, що «…Комитет отмечает заявления автора о том, что он был лишен доступа к какому бы то ни было адвокату в течение 72 часов, а к адвокату по собственному выбору - в течение периода времени свыше двух месяцев, и что ему был навязан адвокат в его должностном качестве, который участвовал в процессуальных действиях лишь формально, а также о том, что не было юридических оснований для назначения ему адвоката в его должностном качестве…». Між тим, колегія суддів суду першої інстанції встановила, що допит підозрюваного ОСОБА_6 27.12.1999 та відтворення обстановки та обставин події з застосуванням відеозапису 28.12.1999 відбувалися за участі адвоката ОСОБА_13 , який діяв на підставі угоди № 14, ордер № 363 від 28.02.2000 та приймав активну участь у проведенні даних слідчих дій (т.3, а.с. 75).

Також, не знайшли свого підтвердження судом першої інстанції і твердження засудженого ОСОБА_6 про те, що на нього здійснювався тиск з боку працівників правоохоронних органів, останні вимусили його під час відтворення обстановки та обставин події 28.12.1999 дати показання, які самі ж йому перед слідчою дією розповіли та примусили дати показання щодо вбивства ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , яке він не вчиняв. Так, судом першої інстанції встановлено, що під час перегляду відтворення обстановки та обставин події від 28.12.1999 ОСОБА_6 добровільно, послідовно та логічно давав показання щодо подій, які мали місце 13.12.1999. Під час слідчої дії ОСОБА_6 відтворив обстановку в домоволодінні АДРЕСА_1 , а саме зазначив розташування речей в гаражному приміщенні та вказав, що деякі речі 13.12.1999 було розташовано не так, як на момент відтворення. Вказана слідча дія була проведена в присутності понятих та захисника ОСОБА_6 , підозрюваний мав можливість під час відеозйомки повідомити учасників слідчої дії про тиск з боку працівників правоохоронних органів та про те, що його змусили дати показання щодо вбивства ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , проте не зробив цього. Відтак, суд першої інстанції констатував, що тиску з боку працівників правоохоронних органів з дослідженого відео відтворення обстановки та обставин події від 28.12.1999 року не встановлено, з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

Крім того, під час судового засідання суду першої інстанції ОСОБА_6 повідомив, про здійснення на нього тиску з боку працівників правоохоронних органів та нанесення йому тілесних ушкодження під час проведення слідчих дій, зокрема під час відтворення обстановки та обставин події 28.12.1999. На підставі заяви засудженого ОСОБА_6 на неправомірні дії з боку працівників правоохоронного органу (Васильківський МВ ГУ України в Київській області) було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000128 від 09.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

За результатами досудового розслідування старшим слідчим Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві ОСОБА_22 винесено постанову від 28.06.2024 про закриття кримінального провадження № 0000128 від 09.04.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (т.4 а.с. 146-150)

Відповідно до Постанови колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду по справі №1-9/2005 від 12 березня 2024 року, Рішенням Комітету ООН з прав людини про порушення ст. 7 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права не є підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами, оскільки не є такою в розумінні ч. 2 ст. 459 КПК. Також не є підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами відсутність автоматичного компенсаторного механізму в національному законодавстві України. Засуджений, при встановленні порушення його прав, має можливість звернутися із відповідною заявою до ЄСПЛ, після звернення із позовною заявою до національних судів.

Касаційний кримінальний суд звернув увагу, що жодне міжнародне судове рішення, чи висновок не скасував такого виду покарання, як довічне позбавлення волі, а лише наголошено на необхідності врегулювання порядку його відбування та наявності реальної перспективи звільнення.

В Постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 5-18/07 від 9 серпня 2023 року, з огляду на усталену практику ЄСПЛ, наведену ним в рішенні «Купінський проти України» (пункти 47 - 50), зазначає, що за наявності можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі Суд не ототожнює поняття «покарання» та «виконання покарання» у цілях ст. 7 Конвенції і виходить з того, що в засудженого має бути можливість перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі та перспектива реального звільнення від його відбування. Законодавчі умови такого перегляду є виключною компетенцією кожної окремої держави та не можуть бути тотожними. У зв`язку із цим, сама лише наявність можливості клопотати про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі за законодавством держави виконання вироку є сумісною з вимогами ст. 7 Конвенції.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що судом першої інстанції було проігноровано вказівки Верховного суду у даній справі, викладені у постанові від 19 січня 2023 року, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки судом першої інстанції, відповідно до зазначених в постанові вказівок було перевірено заявлені засудженим докази та встановлено відсутність істотних порушення прав і свобод ОСОБА_6 , які б були підставою для визнання цих доказів недопустимими та могли вплинути на законність постановленого щодо нього вироку Київського обласного суду від 21.12.2000.

Щодо посилань засудженого в апеляційній скарзі на те, що його не було ознайомлено з постановою про закриття кримінального провадження від 28.06.2024, то колегія суддів зауважує, що копія постанови про закриття кримінального провадження від 28.06.2024 була надана прокурором в судовому засіданні суду першої інстанції, оглянута та оголошена головуючим суддею в присутності учасників справи, в тому числі і засудженого ОСОБА_23 , крім того відповідно до журналу судового засідання від 29.10.2024 та супровідного листа Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31.10.2024 копія зазначеної постанови від 28.06.2024 була направлена до ДУ «Житомирська установа виконання покарань №8» для вручення ОСОБА_23 . В судовому засіданні апеляційної інстанції засуджений ОСОБА_6 повідомив, що дана постанова ним не оскаржувалась. Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що засуджений ОСОБА_23 , посилаючись на не ознайомлення його з постановою, не конкретизує, яким чином це могло вплинути на законність прийнятого рішення, оскільки згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, такими є лише порушення, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

Відтак, будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції про залишення без задоволення заяви захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21.12.2000 є законним, обґрунтованим і вмотивованим, постановлене згідно норм кримінального процесуального закону з дотриманням вимог, передбачених КПК України, що не спростовано доводами апеляційної скарги, а тому підстав для його скасування, про що ставить питання в апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407 КПК України, колегія суддів -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2024 року, якою заяву захисника ОСОБА_10 в інтересах засудженого ОСОБА_6 про перегляд за нововиявленими обставинами вирок Київського обласного суду від 21.12.2000 року залишено без задоволення - без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді:

____________________ ___________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4