Номер провадження: 11-кп/813/2170/25
Справа № 492/868/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000091 від 29.08.2022 року за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Арцизького районного суду Одеської області від 11.06.2025 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсон, громадянина України, з середньою спеціально-технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працюючого, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та йому призначене покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік, та покладено обов`язки, передбачені ч.2 ст.59-1 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Строк покарання у виді пробаційного нагляду рахується з дня постановки ОСОБА_9 на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно ОСОБА_9 не застосовувались.

Вироком місцевого суду, ОСОБА_9 визнаний винуватим в тому що, 28.08.2022 року, приблизно о 22 год. 00 хв., знаходячись на вулиці біля будинку № 2 по вулиці Лінія-3, місто Арциз Болградського району, вступив у сварку з побутових причин зі своїм сусідом ОСОБА_7 , а саме з приводу підпалу останнім сухої трави у себе на подвір`ї, в ході якої, діючи з мотивів особистих неприязних відносин до ОСОБА_7 , що виникли під час сварки, підібрав з землі камінь та, діючи з прямим умислом, спрямованим на спричинення шкоди здоров`ю, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків у результаті своїх дій та бажаючи їх настання, умисно кинув вищевказаний камінь в голову ОСОБА_7 , який знаходився на відстані приблизно 3 м від нього, спричинивши таким чином потерпілому тілесні ушкодження у виді: закритої, внутрішньочерепної травми у вигляді струсу головного мозку; забійної рани лоба справа; синця верхньої та нижньої повіки справа, які не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я більше 6 днів і не більше 21 дня, і за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_9 винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисне легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду захисник подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати.

Захисник вважає, що місцевий суд безпідставно обґрунтував висновки про доведеність вини обвинуваченого показами потерпілого та висновком експерта №85 від 22.09.2022 року, та поза увагою залишив протиріччя у п.п. 3, 4 висновку експерта, щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, щодо не виключення виникнення тілесних ушкоджень від удару каменем та можливості виникнення тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту. Відповідно, при цьому, місцевим судом не обґрунтовано, з яких мотивів він надав перевагу одній частині висновку експерта перед іншою.

Захисник також вказує, що допитані в судовому засіданні свідки зазначили про те, що події відбувались в темну пору доби, тому на думку захисника, вони не мали можливості бачити дії ОСОБА_9 також звертає увагу, що потерпілий під час допиту пояснив, що перебував у стані алкогольного сп`яніння та впав обличчям на землю.

Вказані обставини, на думку захисника, з урахуванням положень ч.4 ст.17 КПК України, є підставою для скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Прокурором ОСОБА_10 подано заяву про розгляд скарги без його участі, в якій він заперечував на задоволенні скарги захисника, посилаючись на те, що свідки дали чіткі покази, які не залишили сумнівів в умисному спричиненні ОСОБА_9 тілесних ушкоджень потерпілому шляхом кидка каменю, а темна пора доби не свідчить про суцільну темряву і неможливість бачити події, які відбуваються поряд.

Крім того, прокурор зазначив, що потерпілий не падав лицем вниз і таких показів ні потерпілий ні свідки не давали, а у п.4 висновку експерта вказано: «відсутні дані за падіння і удар обличчя о твердий предмет, у зв`язку з чим мало характерне виникнення тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного зросту і ударі о тверду поверхню».

Апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду до суду не з`явилися, не повідомили про поважні причини свого неприбуття, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

Враховуючи, що апеляційний розгляд не пов`язаний з розглядом питання про погіршення становища обвинуваченого, судовий розгляд, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України, проведено без участі обвинуваченого та його захисника.

Апеляційний суд вважає, що подальше відкладення розгляду справи не відповідатиме положенням ст.28 КПК щодо розумних строків кримінального провадження.

Колегія суддів також вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого судового рішення, апеляційним судом були створені всі умови для реалізації права учасників процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_7 , які заперечували на задоволенні скарги; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно статей 7, 9 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 КПК кожному гарантується право на перегляд вироку, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Окрім того, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ст. 84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частина 1 ст. 87 КПК визначає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Положення п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК передбачають, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, якщо здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, проведено без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Відповідно до ст. 94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд наголошує, що сама по собі незгода сторони захисту з висновками, зробленими судом першої інстанції на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів в порядку ч.3 ст.404 КПК.

В апеляційній скарзі захисник не ставить питання щодо повторного дослідження доказів, однак зазначає, що вина обвинуваченого не доведена та висловив незгоду з висновками місцевого суду, зробленими на підставі досліджених під час судового розгляду доказів, з аналізу яких суд дійшов висновку про наявність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. За таких підстав розгляд проводиться в межах доводів апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника та матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду відповідає вимогам ст.374 КПК, оскільки в ньому міститься формулювання обвинувачення та викладені висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідженні всі докази, надані сторонами провадження, яким судом надана оцінка з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для висновку про доведеність винуватості обвинуваченого, що свідчить про відповідність оскарженого вироку вимогам КПК.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи в частині визнання обвинуваченого ОСОБА_9 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, суд першої інстанції послався на:

- покази потерпілого ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 , які дали суду послідовні та логічні показання щодо обставин кримінального провадження.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження місцевий суд безпосередньо допитав ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_11 у судовому засіданні, роз`яснивши наслідки надання неправдивих свідчень. Доказів стосовно існування кримінальних проваджень відносно допитаних місцевим судом осіб за надання неправдивих показів у даному кримінальному провадженні, стороною захисту не надано. Не містять таких доказів і матеріали кримінального провадження. За таких обставин, підстав для визнання недопустимими доказами показів потерпілого та свідка апеляційним судом не встановлено.

Вказані обставини спростовують доводи захисника про те, що потерпілий та свідок не мали можливості бачити дії ОСОБА_9 , а їх покази безпідставно покладені судом в основу обвинувального вироку.

На підтвердження встановлених фактичних обставин справи вчинення ОСОБА_9 злочину суд першої інстанції також послався на наступні докази:

- витяг з кримінального провадження №0000091 від 29 серпня 2022 року, відповідно до якого 28 серпня 2022 року, приблизно о 22 год. 00 хв., ОСОБА_7 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , спричинено тілесні ушкодження;

- виписку ЄО-2690 від 29 серпня 2022 року, відповідно до якої 29 серпня 2022 року о 00 год. 04 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 28 серпня 2022 року, о 23 год. 30 хв., за адресою: АДРЕСА_2 , в ході сварки ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, а саме рвану рану правої надбрівної дуги, якого доставлено до КНП «Арцизька ЦОЛ»;

- висновок експерта № 85 від 22 вересня 2022 року судово-медичної експертизи, згідно з яким у ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у виді: закритої, внутрішньочерепної травми у вигляді струсу головного мозку; забійної рани лоба справа; синця верхньої та нижньої повіки справа, які могли виникнути в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі, вказаному постраждалим, тобто удару каменем, та які не були небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я більше 6 днів і не більше 21 дня, і за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Доводи захисника щодо наявності протиріч у Висновку експерта №85 від 22.09.2022 року в частині виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_12 , колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки в ньому відсутні посилання на припущення виникнення тілесних ушкоджень при падінні з висоти власного росту (а.с. 80-81).

Таким чином, судом першої інстанції була надана оцінка всім доказам, сукупність яких вказує на доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

За наведених обставин доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в формулюванні обвинувачення визнаного судом доведеним, є безпідставними.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно оцінені надані стороною обвинувачення докази, а порушень процесуального порядку збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів апеляційним судом не встановлено.

В апеляційній скарзі захисник не навів будь-яких раціональних доводів стосовно того, в чому саме полягає невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, а тому доводи апеляційної скарги колегія суддів визнає необґрунтованими та декларативними.

Оскільки жодною із сторін кримінального провадження не було заявлено клопотання про повторне дослідження доказів, колегія суддів не вправі надавати їм іншої правової оцінки, ні ж та, яка уже була висловлена судом першої інстанції.

Вказана позиція колегії суддів кореспондує із правовою позицією Верховного Суду в постанові по справі №235/6552/15-к від 25.06.2019 року.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог кримінального процесуального закону, забезпечив виконання принципу змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбаченого ч.2 ст.22 КПК, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на які в своїй апеляційні скарзі посилається захисник, та з достатньою повнотою надав належну їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

За таких умов, враховуючи відсутність клопотання сторони захисту щодо повторного дослідження доказів по справі та не встановлення таких підстав апеляційним судом, колегія суддів констатує, що апеляційний суд вичерпав всі визначені законом можливості для з`ясування обставин справи, зокрема перевірки доводів апеляційної скарги, а з урахуванням положень ст.ст. 2, 7, 22, 26 КПК, у відповідності до яких на суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності клопотань сторін кримінального процесу щодо повторного дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, у суду відсутні законні підстави повторно досліджувати докази в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд вважає, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції - перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Тобто, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч. 1 ст. 404 КПК ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції, апеляційний суд здійснює перегляд вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому повноваження суду апеляційної інстанції стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд звертає увагу, що відсутність клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, встановлених ч.3 ст.404 КПК.

Такий висновок апеляційного суду ґрунтується на практиці Європейського суду з прав людини (Далі ЄСПЛ), зокрема враховується висновок у справах: «Малофєєва проти Росії» («Malofeyevav. Russia», рішення від 30.05.2013 року, заява № 36673/04) та «Карелін проти Росії» («Karelin v. Russia», заява №926/08, рішення від 20.09.2016 року), в яких серед іншого, ЄСПЛ зазначив, що «…суд не може відшукувати докази на користь обвинувачення, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)».

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження (п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року,«Дактарас проти Литви» від 24.11.2000 року, «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

За таких обставин, доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та доказам у кримінальному провадженні, яким на думку сторони захисту судом першої інстанції дана невірна оцінка, апеляційний суд визнає декларативними та необґрунтованими.

При призначенні покарання обвинуваченому, суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, характер та спосіб скоєння, відсутність обставини, що обтяжують покарання, а також відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч.2 ст.125 КК України.

Колегія суддів наголошує, що відповідно до ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Враховуючи вищевказані обставини у сукупності, колегія суддів погоджується з тим, що призначене ОСОБА_9 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Вимога апеляційної скарги захисника про скасування вироку та закриття кримінального провадження, є безпідставною, оскільки апелянтом не зазначено жодної обставини, яка відповідно до положень ст.ст. 411, 412, 413 КПК, слугує підставою для скасування вироку та закриття кримінального провадження.

Істотних порушень вимог КПК, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч.1 ст.404 КПК, оскільки апеляційна скарга захисника не містять у собі доказів про існування підстав для скасування чи зміни оскарженого вироку, у колегії суддів, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Арцизького районного суду Одеської області від 11.06.2026 року, яким ОСОБА_9 засуджений за ч.2 ст.125 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4