Провадження № 11-сс/4823/345/25 Слідчий суддя ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2025 рокум. Чернігів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_6 ,

слідчого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого П`ятого слідчого відділу (з дислокацією у м. Чернігові) Територіального управління ДБР, розташованого у м. Києві, ОСОБА_7 та застосовано запобіжний захід до підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.426-1 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у виді тримання під вартою на строк до 06 вересня 2025 року, з визначенням застави в розмірі 3400 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 10 295 200 грн. Слідчий суддя вказав на обґрунтованість підозри ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, і за яке передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі, що свідчить про неможливість запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, застосуванням більш м`яких запобіжних заходів.

Не погодившись із рішенням суду, захисник ОСОБА_8 подав в інтересах підозрюваного апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та обрати ОСОБА_9 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням обов`язків, визначених ст.194 КПК України. Вказує, що слідчий суддя під час розгляду клопотання не зазначив жодного доказу на підтвердження обґрунтованості підозри, а надані стороною обвинувачення матеріали не є достатніми для прийняття висновку про обґрунтованість підозри, що не було враховано слідчим суддею. Посилається на відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України. Зокрема, ризик переховування від органів досудового розслідування та суду спростовується тим, що досудове розслідування триває з січня 2024 року, неодноразово було проведено обшуки території військової частини, допитано свідків та його підзахисного. Протягом всього часу слідства ОСОБА_9 жодного разу не переховувався, не вчиняв будь-яких дій з метою перешкодити органам досудового розслідування, і доказів протилежного стороною обвинувачення надано не було. Слідчий суддя, погоджуючись із існуванням ризику впливу на свідків, не врахував, що стороною обвинувачення не надано списку свідків, на яких ОСОБА_9 , нібито, може незаконно впливати. Протягом усього часу досудового розслідування випадків здійснення тиску ОСОБА_9 на свідків зафіксовано не було. Також посилається на непомірність визначеного розміру застави, який був встановлений без урахування обставин кримінального правопорушення та майнового стану підозрюваного. Зокрема, слідчий суддя не врахував, що максимальна межа застави за вчинення особливо тяжкого кримінального правопорушення складає 454 200 грн.

Заслухавши доповідь судді; захисника підозрюваного, який апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити; думку прокурора, котрий просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів провадження вбачається, що 24 січня 2024 року до ЄРДР за №0000056 були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.426-1 КК України.

09.07.2025 року ОСОБА_9 був затриманий, в порядку ст.615 КПК України, та цього ж дня йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.426-1 КК України, а саме, у перевищенні військовою службовою особою службових повноважень, тобто, умисному вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цій особі прав чи повноважень, якщо вони спричинили тяжкі наслідки, вчинені в умовах воєнного стану.

Поняття «обґрунтованість підозри» включає існування фактів чи інформації, які надають підстави суду вважати, що підозрювана особа ймовірно вчинила правопорушення, та оголошення підозри у вчиненні злочину.

На початковій стадії досудового розслідування кримінальний процесуальний закон не вимагає від сторони обвинувачення доведення усіх елементів кримінального правопорушення. Факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для засудження особи та ухвалення обвинувального вироку.

Повідомивши ОСОБА_9 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.426-1 КК України, слідчий зібрав, перевірив та оцінив у встановленому законом порядку докази, які в своїй сукупності приводять до єдиного висновку на даний момент розслідування про те, що конкретна особа вчинила кримінальне правопорушення, за яке Кримінальним кодексом України передбачене покарання, і не підлягає звільненню від відповідальності за нього.

Отже, твердження апелянта про необґрунтованість підозри є безпідставним, оскільки з матеріалів кримінального провадження вбачається наявність існування фактів, інформації, які можуть переконати в тому, що ОСОБА_9 міг вчинити кримінальне правопорушення.

Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Феррарі - Браво проти Італії», «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» вказав, що для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження чи навіть для пред`явлення обвинувачення. При вирішенні питання про застосування запобіжного заходу має враховуватись саме обґрунтованість підозри, а не її доведеність, бо це завдання покладається на слідчого під час проведення ним досудового розслідування і на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочинів вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

Згідно з вимогами ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 КПК України, слідчий суддя, суд, на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів, зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі й обставини зазначені у ч.1 ст.178 КПК України.

Під час прийняття рішення про задоволення клопотання слідчого, слідчий суддя, з урахуванням мети та підстав застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вимог ст.ст.178, 194 КПК України, наявності обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.426-1 КК України, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, за яке передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, а тому усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, що загрожує йому, може переховуватись від органів досудового розслідування та суду; використовуючи свій статус заступника командира військової частини, близьке знайомство та дружні відносини з іншими військовослужбовцями, може незаконно впливати на осіб, які можуть бути допитані як свідки; іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню шляхом створення штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідкам кримінальних правопорушень, до дачі завідомо неправдивих свідчень; вчиняти інші кримінальні правопорушення, зважаючи на наявність у провадженні Печерського районного суду м. Києва обвинувального акту у іншому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 ; даних про особу підозрюваного, його вік, стан здоров`я, сімейний та матеріальний стан, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до ОСОБА_9 запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, так як інший запобіжний захід не забезпечить виконання останнім покладених на нього процесуальних обов`язків.

Отже, при прийнятті рішення про застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя перевірив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування такого запобіжного заходу, і зазначені обставини підтверджені достатніми даними, які досліджені та оцінені слідчим суддею в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що всупереч твердженням апелянта, прокурором у судовому засіданні доведено існування ризиків, які є підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив клопотання слідчого та дійшов правильного висновку про необхідність застосування виняткового запобіжного заходу щодо підозрюваного

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що слідчий суддя прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає його особі, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваної, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

Крім того, всі наведені апелянтом обставини та дані про особу підозрюваного були предметом розгляду слідчим суддею, який не знайшов їх такими, що гарантують належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 у разі обрання іншого, більш м`якого виду запобіжного заходу.

Доводи захисника про непомірний для ОСОБА_9 розмір застави, не заслуговують на увагу, з наступних міркувань.

Згідно з вимогами ч.4 ст.182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Відповідно до положень п.3 ч.5 ст.182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує 80 чи 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, приймаючи рішення про визначення розміру застави, слідчий суддя у повній мірі врахував усі обставини вчинення кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного, його майновий стан, та дійшов правильного висновку, що саме такий розмір застави буде цілком достатній для забезпечення виконання ОСОБА_9 обов`язків, передбачених КПК України.

Крім того, розмір застави, згідно з вимогами ч.4 ст.182 КПК України, практики Європейського суду з прав людини, повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися.

Отже, при обранні підозрюваному ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, слідчий суддя, у відповідності до ч.3 ст.183 КПК України, з урахуванням ч.5 ст.182 КПК України, правильно визначений розмір застави, з чим погоджується і колегія суддів.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів законність та обґрунтованість постановленого у справі слідчим суддею рішення, не вбачається.

Керуючись ч.3 ст.407, ст.422 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 липня 2025 року щодо ОСОБА_9 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4