УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року

м. Київ

справа № 344/7051/23

провадження № 51-2562ск25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 травня 2025 року,

встановив:

Ухвалою слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна у кримінальному провадженні.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 14 травня 2025 року відмовив ОСОБА_4 у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду ОСОБА_4 звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій наводить доводи, за якими ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року суперечить вимогам кримінального процесуального законодавства України.

Також у касаційній скарзі адвокат порушує питання про перегляд ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 14 травня 2025 року в суді касаційної інстанції з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Вказану ухвалу ОСОБА_4 уважає такою, що призвела до необґрунтованого обмеження права особи на судовий захист та оскарження судового рішення. На його думку, позиція апеляційного суду суперечить положенням ст. 129 Конституції України та статтям 7, 9, 24, 392, 393 КПК. Не погоджується з мотивами, покладеними в основу рішення апеляційного суду, та уважає безпідставним застосований апеляційним судом правозастосовчий підхід, закріплений в постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ОП ККС ВС) від 20 травня 2024 року у справі № 712/19/23 (провадження № 3208кмо23). Стверджує, що хоч рішення про скасування або відмову у скасуванні арешту майна, прямо не згадані в ст. 309 КПК, однак це не означає, що законодавець висловив заборону на оскарження таких рішень. На його думку, посилання Суду на постанову ОП ККС ВС від 20 травня 2024 року у справі №712/191/23 (провадження № 51-3208кмо23) не спростовує позиції Верховного Суду, викладеної в ухвалі Касаційного кримінального суду Верховного Суду (далі - ККС ВС) від 23 січня 2024 року в справі №569/19829/21 (провадження №51-1344 км 22) та постанові ККС ВС від 15 лютого 2024 року в справі №154/2859/18 (провадження №51-4545 км 23), яка є відмінною від вищенаведеної практики, однак не виключає можливості її застосування під час розгляду аналогічних справ.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, якщо з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень, інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За правилами ст. 310 КПК оскарження ухвал слідчого судді здійснюється в апеляційному порядку. За приписами ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді після її перегляду в апеляційному порядку, а також ухвала суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги на таку ухвалу оскарженню в касаційному порядку не підлягають.

За таких обставин Суд не перевіряє доводи щодо незаконності ухвали ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року, оскільки таке рішення не може бути предметом касаційного розгляду.

Що стосується доводів про незаконність ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 14 травня 2025 року то колегія суддів виходить з такого.

Усупереч доводів адвоката, реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом, про що йдеться в офіційному тлумаченні положень ч. 2 ст. 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що ст. 129 Конституції України гарантує право на апеляційний перегляд справи, а не кожного судового рішення в межах кримінального провадження, у відповідності з чим КПК визначає, в яких випадках і які рішення слідчих суддів, судів першої інстанції підлягають перегляду в апеляційному порядку.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на справедливий суд, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до апеляційних або касаційних судів (п. 25 Рішення у справі «Делкур проти Бельгії» від 17 січня1970 року та п. 65 Рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Водночас у рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

Такі обмеження права на апеляційне оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування встановлені приписами статей 307, 309, 392 КПК.

Відповідно до ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом. Перелік ухвал слідчих суддів, які під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку, передбачений ч. 3 ст. 307 та частинами 1, 2 ст. 309 КПК. З огляду на імперативний спосіб регулювання кримінальних процесуальних відносин перелік розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про арешт майна, або відмову в ньому, тобто судові рішення, які були постановлені в порядку ст. 173 КПК.

При цьому можливості оскарження ухвал слідчого судді, які прийняті в порядку

ст. 174 КПК, зокрема про відмову у задоволенні клопотання про скасування арешту майна, кримінальний процесуальний закон не передбачає.

За висновком, закріпленим у постанові ОП ККС ВС від 20 травня 2024 року у справі № 712/191/23 (провадження № 51-3208кмо23), на яку обґрунтовано послався суд апеляційної інстанції, ухвала слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна чи відмову в такому скасуванні, постановлена за правилами ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягає.

Позиція адвоката за якою апеляційний суд мав застосувати позицію Верховного Суду, викладену в ухвалі ККС ВС від 23 січня 2024 року в справі №569/19829/21 (провадження №51-1344км22) та постанові ККС ВС від 15 лютого 2024 року в справі №154/2859/18 (провадження №51-4545 км 23), за якою ухвала слідчого судді про скасування арешту майна або про відмову у такому скасуванні призводить до таких же правових наслідків, як і ухвала про арешт майна або відмову в арешті майна, тому положення п. 9 ч. 1 ст. 309 у їх взаємозв`язку зі статтями 170, 173, 174 КПК передбачають право на апеляційне оскарження не лише ухвали слідчого судді про арешт майна або відмову у ньому, а також і ухвали про скасування або про відмову у скасуванні арешту майна, є помилковою.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За приписами ч. 1 ст. 36 цього ж Закону Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, відповідно до п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», крім іншого, належить забезпечення однакового застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Саме з метою формування єдиної практики щодо правозастосування положень п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК у взаємозв`язку зі статтями 170, 173, 174 КПК об`єднана палата у своїй постанові від 20 травня 2024 року (справа № 712/191/23, провадження № 51-3208км23) відступила від позиції на застосуванні якої наполягає адвокат у касаційній сказі та сформувала висновок за яким ухвали слідчого судді про повне або часткове скасування арешту майна та про відмову в скасуванні арешту майна, постановлені в порядку ст. 174 КПК, апеляційному оскарженню не підлягають.

Саме сформульований ОП ККС ВС висновок у справі № 712/191/23, провадження № 51-3208км23 щодо правозастосування положень п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК є останнім та має застосовуватися судами з огляду на приписи ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у їх взаємозв`язку із тими, що передбачені в ст. 434-1 КПК.

Таким чином, відмовляючи у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 апеляційний суд на підставі приписів ст. 309 КПК дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала слідчого судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 08 травня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про скасування арешту майна, є рішенням, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, а тому діяв відповідно до положень ч. 4 ст. 399 КПК і прийняв законне, обґрунтоване, належно вмотивоване судове рішення.

Зміст оскарженої ухвали апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 372, 419 КПК, вона є належним чином вмотивованою, обґрунтованою та такою, що не включає в себе будь-яких суперечливих тверджень.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 14 травня 2025 року.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає чинності з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3