Справа № 541/2309/20
Провадження № 1-кп/541/152/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року м. Миргород

Колегія суддів Миргородського міськрайонного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000482 від 18 червня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України,

встановила:

В провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 15 п.п. 1, 5 ч. 2 ст. 115 КК України.

Під час судового розгляду прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження раніше обраного обвинуваченому запобіжного заходу, яке він мотивував наступним. 19 червня 2020 року ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, який був неодноразово продовжений. На даний час ризики, які слугували підставою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовжують існувати, зокрема передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України. ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні злочинів, один із яких є особливо тяжким злочином, може переховуватись від суду, оскільки майна у значних розмірах на території Миргородського району не має, таким чином, відсутні міцні фактори, які могли б попередити спроби переховування, обвинуваченого, якому інкриміновано вчинення замаху на особливо тяжкий злочин. Перебуваючи на волі, ОСОБА_11 через усвідомлення втрати свободи на тривалий строк може ухилитися від суду, змінювати місця проживання, залишити територію області, не повідомивши про це прокурора та/або суд, що унеможливить своєчасний судовий розгляд, притягнення до відповідальності за скоєні кримінальні правопорушення. Обвинувачений матиме можливість шляхом умовлянь або погроз вплинути на показання свідків, а також потерпілих, які стали безпосередніми очевидцями злочину та проживають поряд з домогосподарством ОСОБА_11 . Достовірно знаючи, що через їх безпосередньо надані суду показання може бути доведена вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованих правопорушень, ОСОБА_11 всіляко намагатиметься схилити даних осіб до надання неправдивих показань або взагалі до відмови свідчити, що у свою чергу унеможливить безпосереднє та об`єктивне дослідження доказів та їх належну оцінку. Знаходячись на волі, обвинувачений матиме можливість скоювати інші кримінальні правопорушення стосовно сім`ї ОСОБА_13 , оскільки місце проживання останнього знаходиться поряд з домогосподарством потерпілих. ОСОБА_11 матиме можливість продовжити скоєння кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, та довести свій кримінально-протиправний умисел на заподіяння смерті потерпілим. Заявлені ризики не зменшилися і не відпали, тому існує необхідність у продовженні відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Потерпілі та їх представник підтримали клопотання прокурора.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення клопотання прокурора.

Захисник звернулась до суду з клопотанням, яке було підтримано обвинуваченим, про зміну раніше обраного ОСОБА_11 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування до останнього цілодобового домашнього арешту. В обґрунтування клопотання захисник зазначила, що наразі ОСОБА_11 хворіє низкою хронічних захворювань, протягом квітня-травня 2025 року перебував на амбулаторному та стаціонарному лікуванні. Вік обвинуваченого та стан його здоров`я не надають підстав вважати, що обвинувачений буде перешкоджати проведенню судового розгляду будь-яким чином та нівелюють наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України. Крім зазначеного, ОСОБА_11 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, одружений, має сина, невістку, онука. Сім`я тривалий час проживає постійно в м. Миргороді, що свідчить про міцні соціальні зв`язки в місці проживання. Обвинувачений є пенсіонером, особою похилого віку, має інвалідність. Для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, а також реалізації права ОСОБА_11 на медичну допомогу та лікування адвокат просила змінити раніше обраний відносно ОСОБА_11 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, який забезпечить його належну процесуальну поведінку.

Заслухавши думку учасників судового провадження, суд прийшов до наступного висновку.

Ухвалою слідчого судді Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 19 червня 2020 року щодо ОСОБА_11 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, який неодноразово продовжувався, востаннє до 08 червня 2025 року.

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та який застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Ч. 2 ст. 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначено в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина.

У відповідності до положень ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілих, свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочинну діяльність.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.

Така позиція узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у Рішенні від 15 грудня 2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини п. 3 ст. 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 Рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначив, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 Рішення від 9 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 Рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Крім цього, у практиці Європейського суду з прав людини, серед іншого, сформовано характеристики незалежності суду, одна з яких полягає в тому, що суд має сприйматись як незалежний орган. Що стосується ознак безсторонності суду, то він повинен сприйматися таким з об`єктивного погляду з достатніми гарантіями для виключення будь-яких легітимних сумнівів із цього приводу (пункти 125, 126 Рішення від 6 жовтня 2011 року у справі «Агрокомплекс проти України»).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Ч. 5 вказаної статті передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії», обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

У відповідності з рішенням ЄСПЛ у справі «Ткачов проти України» від 13.12.2007 р., «Мамедов проти Росії» від 01.07.2066 р., «Єлоєв проти України» від 06.11.2008р.), ризики неналежної процесуальної поведінки підозрюваного з часом зменшуються.

В рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» вказано, що національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому обрано з урахуванням тяжкості інкримінованих йому злочинів, даних про його особу, а також наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом по даному провадженню біли допитані потерпілі, свідки, які є сусідами обвинуваченого, що свідчить про суттєве зменшення ризику впливу на вказаних осіб.

Згідно з довідкою від 29 травня 2025 року, виданою Полтавською медичною частиною (№23), ОСОБА_11 з березня 2025 року неодноразово оглядався терапевтом, обвинувачений має діагноз ІХС, дифузний кардіосклероз СН0 ст., ГХ ІІ ст., ризик високий, йому призначалось амбулаторне лікування. З 06 по 28 травня 2025 року ОСОБА_11 перебував на стаціонарному лікуванні в ПММЧ № 23з діагнозом ДГПЗ ІІ, хронічний цистит, стадія загострення (т. 10 а.к.п. 88-89). Такий стан здоров`я обвинуваченого, на думку колегії суддів, значно зменшує ризик переховування обвинуваченого від суду, оскільки останній наразі потребує медикаментозного лікування, обстеження у спеціалістів.

Крім зазначеного, колегія суддів враховує, що ОСОБА_11 , якому на даний час виповнилось 76 років, перебуває під вартою з 19 червня 2020 року.

У відповідності з п. 80 рішення Європейського Суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України» при розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 альтернативного запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього, який є найсуворішим запобіжним заходом після запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і на переконання колегії суддів в повній мірі забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого та передбачить запобігання визначених ст. 177 КПК України ризиків, а також покладає на обвинуваченого обов`язки, визначені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 94, 176-178, 181, 193, 194, 196, 202, 205 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу відмовити.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу задовольнити.

Змінити запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною цілодобово залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , окрім випадків відвідування медичних установ та установ соціального захисту,строком на два місяці, тобто по 06 серпня 2025 року.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_11 наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою суду;

- утримуватись від спілкування з особами, які є потерпілими та свідками (окрім родичів) у даному кримінальному провадженні;

- здати на відповідальне зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд і в`їзд в Україну;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Звільнити ОСОБА_11 з-під варти в залі суду негайно після оголошення ухвали.

Зобов`язати ОСОБА_11 прибути до місця свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ст. 181 КПК України працівники Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Копію ухвали для виконання направити до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області.

Органу національної поліції негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, і повідомити про це суд.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурорів, що входять до складу групи прокурорів у даному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3