ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 596/520/22

провадження № 51-237км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000072, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Свірж, Перемишлянського району Львівської області, жителя с. Байківці Тернопільської області,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1 та 2 ст. 172 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК.

Цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката

ОСОБА_8 , про стягнення із ОСОБА_9 100 000 грн відшкодування моральної шкоди і витрат на професійну правничу допомогу в сумі 43 000 грн - залишено без розгляду.

Витрати, пов`язані із проведенням експертизи в розмірі 2745,92 грн, віднесено на рахунок держави.

Згідно з викладеним формулюванням обвинувачення, визнаного судом недоведеним, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді т.в.о. директора природного заповідника «Медобори» (далі - ПЗ «МЕДОБОРИ»), вчинив повторне звільнення працівника заповідника ОСОБА_7 з особистих мотивів, тобто грубе порушення законодавства про працю, за таких обставин.

У ОСОБА_9 , на підставі особистих неприязних стосунків до працівника

ПЗ «МЕДОБОРИ» ОСОБА_7 , виник злочинний умисел, спрямований на повторне незаконне його звільнення з роботи. 23 вересня 2021 року ОСОБА_9 , реалізовуючи цей умисел, письмово повідомив ОСОБА_7 про зміни істотних умов праці

в ПЗ «МЕДОБОРИ» та запропонував обійняти одну із вакантних посад, що не відповідали спеціальності та кваліфікації цього працівника. ОСОБА_7 30 вересня 2021 року надав письмову згоду продовжувати працювати в установі із зміненими умовами праці та виявив бажання обійняти відповідну вакантну посаду. Проте,

06 жовтня 2021 року ОСОБА_9 , в порушення двомісячного строку та за відсутності підстав припинення трудового договору, достовірно знаючи, що працівник

не відмовляється від продовження роботи із зміненими умовами праці, в порушення порядку, установленого статтями 32, 36, 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), видав незаконний наказ від 06 жовтня 2021 року № 176-к «Про звільнення ОСОБА_7 », яким звільнив його з роботи з 07 жовтня 2021 року на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП.

ОСОБА_7 , не погоджуючись з указаним, звернувся з позовною заявою до Гусятинського районного суду Тернопільської області, який розглянув трудовий спір та 19 квітня 2022 року ухвалив рішення щодо скасування наказу про звільнення, зобов`язав поновити його на посаді (роботі) майстра лісу Городницького лісництва ПЗ «МЕДОБОРИ».

Отже, ОСОБА_9 , обіймаючи посаду виконувача обов`язків директора

заповідника, будучи посадовою особою, на яку покладено організаційно-розпорядчі

та керівні функції, умисно, грубо порушуючи вимоги статей 19, 43 Конституції України та статей 5-1, 32, 36, 49-2, 141 КЗпП, п. 3.6. Положення про ПЗ «МЕДОБОРИ» № 231,

п. 2.3 Розділу II Колективного договору, Правил внутрішнього трудового розпорядку, усвідомлюючи можливість безпосереднього впливу на підлеглих працівників установи, з особистих мотивів, а саме на ґрунті образ та особистих неприязних стосунків, повторно своїм наказом звільнив ОСОБА_10 з роботи, чим порушив гарантоване конституційне право на працю, заробіток та належні умови проживання.

Крім того, у цій справі ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 липня 2023 року ОСОБА_11 звільнено від кримінальної відповідальності за епізодом від 04 лютого 2020 року за ч. 1 ст. 172 КК (п. 1 ч. 1 ст. 49 КК), а ухвалою від 12 липня 2024 року - за епізодами від 17 лютого 2020 року та 27 січня 2021 року за ч. 2 ст. 172 КК (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК) у зв`язку із закінченням строків давності; кримінальне провадження в цій частині закрито.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та прокурора залишено без задоволення, зазначений вирок суду першої інстанції скасовано, ОСОБА_9 звільнено

від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст.172 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить змінити ухвалу апеляційного суду та стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_7 витрати на правничу допомогу у розмірі 43 000 грн, а цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди залишити без розгляду.

Стверджує, що апеляційний суд, всупереч приписам кримінального процесуального закону та практиці Верховного Суду, постановляючи ухвалу про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності не вирішив питання щодо процесуальних витрат, зокрема щодо стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрат на правничу допомогу.

Крім того, цей суд не вирішив питання щодо цивільного позову потерпілого, а саме не зазначив про залишення його без розгляду.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 підтримав касаційну скаргу представника потерпілого.

Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги й навів доводи щодо її необґрунтованості.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційній скарзі, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень

є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Водночас істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне

та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 433 КПК і беручи до уваги те, що представник потерпілого в касаційній скарзі не оскаржує ухвали апеляційного суду щодо звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 172 КК на підставі ст. 49 цього Кодексу у зв`язку із закінченням строків давності та закриття кримінального провадження стосовно нього, Суд не перевіряє законності й обґрунтованості судового рішення у цій частині.

Стосовно доводів касаційної скарги представника потерпілого про безпідставне, на його думку, невирішення питань: щодо стягнення з ОСОБА_9 на користь потерпілого процесуальних витрат у розмірі 43 000 грн; щодо цивільного позову представника потерпілого, колегія суддів зазначає таке.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження представник потерпілого ОСОБА_8 подав до суду цивільний позов про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_7 100 000 грн відшкодування моральної шкоди та 43 000 грн витрат на правничу допомогу.

Надалі вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 серпня 2024 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172 КК, а цивільний позов представника потерпілого залишено без розгляду.

Не погоджуючись з указаним судовим рішенням, прокурор та потерпілий подали апеляційні скарги, у яких просили вирок місцевого суду скасувати, ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винуватим. Крім того, потерпілий просив стягнути на його користь із ОСОБА_9 відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 43 000 грн.

Однак, 21 листопада 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_9 про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.

Зважаючи на вказане, Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада

2024 року апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 та прокурора залишив

без задоволення, вирок суду першої інстанції скасував, а ОСОБА_9 звільнив

від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 172 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закрив кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК.

Водночас цей суд, пославшись на неможливість ухвалювати будь-які інші рішення через наявність клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, яке підлягає невідкладному розгляду, не вирішив питання щодо цивільного позову представника потерпілого та процесуальних витрат на правничу допомогу.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що доводи касаційної скарги представника потерпілого заслуговують на увагу.

Так, закриття кримінального провадження у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК) не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діянням шкоду.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 129 КПК вирішення цивільного позову по суті заявлених вимог можливо лише у разі ухвалення обвинувального вироку або постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Тому у разі постановлення ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду.

У такому випадку позивач вправі звернутися за вирішенням своїх вимог в порядку цивільного судочинства.

Крім того, як убачається з приписів ч. 7 ст. 128 КПК особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Однак, усупереч вказаним приписам кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції, звільнивши ОСОБА_9 з підстави, передбаченої ст. 49 КК, від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності та, закривши кримінальне провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, в оскаржуваній ухвалі не зазначив про залишення цивільного позову представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , без розгляду та про можливість потерпілого звернутися до суду з цивільним позовом у порядку цивільного судочинства.

Крім того, Суд вважає обґрунтованими твердження представника потерпілого щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону у зв`язку

з невирішенням апеляційним судом, під час звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження, питання про стягнення

з ньогопроцесуальних витрат потерпілого на правничу допомогу.

Як убачається з усталеної судової практики Верховного Суду, якщо особа звільняється від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, процесуальні витрати потерпілого можуть бути стягнені з такої особи в порядку, передбаченому ч. 1

ст. 124 КПК.

Можливість стягнення процесуальних витрат має бути роз`яснена обвинуваченому при роз`ясненні йому права на звільнення від кримінальної відповідальності і права заперечувати проти закриття кримінального провадження відповідно до частин 2 та 3 ст. 285 КПК.

Про таке тлумачення норм права йдеться у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 грудня 2024 року (провадження

№ 51-2680кмо23, справа № 686/1699/20).

Також, відповідно до висновку про застосування норми права, який міститься

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року (справа

№ 598/1781/17), КПК не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат, у тому числі витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті, у тому числі й в ухвалі про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 124 КПК, якщо, зокрема, суд апеляційної інстанції, не приймаючи рішення про новий судовий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл процесуальних витрат. А згідно з п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК у резолютивній частині ухвали апеляційного суду зазначається рішення щодо розподілу процесуальних витрат.

Однак, у порушення наведених вимог процесуального закону, скасувавши вирок суду першої інстанції і закривши кримінальне провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, суд апеляційної інстанції в ухвалі не вирішив питання розподілу процесуальних витрат, про що, крім іншого, просив потерпілий

у своїй апеляційній скарзі, тобто проігнорував одну із вимог апеляційної скарги, яка відповідно до приписів кримінального процесуального закону та усталеної судової практики Верховного Суду мала бути розглянута і вирішена цим судом, навіть у випадку звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених ст. 49 КК.

І хоча, згідно з правовим висновком, викладеним у наведеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду, таке питання може бути вирішене судом, який ухвалив рішення без розподілу процесуальних витрат (відповідно до ч. 5 ст. 534 КПК), однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження, ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 18 грудня 2024 року було залишено без задоволення заяву представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , про вирішення питання щодо процесуальних витрат та цивільного позову, оскільки питання процесуальних витрат апеляційний суд не розглядав і доказів не досліджував, а також не вирішував і питання стосовно цивільного позову.

З огляду на викладене, у цьому кримінальному провадженні невирішення питання щодо процесуальних витрат призвело до істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що унеможливило постановлення законного та обґрунтованого судового рішення.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК розмір процесуальних витрат підлягає доказуванню у кримінальному провадженні.

Водночас за приписами ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тож суд касаційної інстанції не має можливості досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, а відтак - і вирішувати у цьому провадженні питання щодо обґрунтованості чи необґрунтованості, зокрема розміру процесуальних витрат, що підлягають стягненню. Це має істотне значення, оскільки питання про обґрунтованість витрат, понесених на правничу допомогу, не було досліджено на засадах змагальності та не було вирішене судами ні першої, ні апеляційної інстанцій, а відповідно у касаційній скарзі не йдеться про збільшення або зменшення сум, що підлягають стягненню.

З урахуванням викладеного, а також положень статей 433 та 436 КПК, суд касаційної інстанції немає процесуальної можливості змінити ухвалу апеляційного суду та вирішити питання про розподіл процесуальних витрат, як на цьому наполягає представник потерпілого ОСОБА_8 у касаційній скарзі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування ухвали цього суду.

За таких обставин касаційна скарга представника потерпілого ОСОБА_12 підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого потрібно урахувати наведене, вирішити питання щодо цивільного позову, дослідити наявні

у справі докази, що стосуються процесуальних витрат на правничу допомогу, понесених потерпілим, та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_7 - адвоката

ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3