Справа № 461/2617/25
Провадження № 1-в/461/57/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2025 року місто Львів

Колегія суддів Галицького районного суд м.Львова

у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання: ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові у залі суду в м. Львові, клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк,-

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

В обґрунтування клопотання покликається на те, що вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року, його було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, п.п. а, г, з та і ст. 93 КК України, та засуджено до смертної кари. Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 1998 року вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року, було залишено без змін. Ухвалою Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року, на підставі ЗУ «Про внесення змін до КК, КПК та ВТК України» від 22.02.2000 року, згідно якого в Україні смертна кара була скасована, призначене за вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року покарання у вигляді смертної кари розстрілу, було замінено на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.

Також вказує, що на даний час він відбув 28 років покарання у вигляді позбавлення волі, є одруженим, має двоє дорослих дітей, підтримує зв`язки з дружиною та дітьми, є учасником бойових дій та потерпілим від наслідків аварії на ЧАЕС.

З посиланням на практику ЄСПЛ зазначає, що починаючи з моменту, коли він почав відбувати покарання, до моменту набрання законної сили законодавчих змін, що відбулись 06 листопада 2022 року, його покарання через відсутність реальних механізмів заміни є таким, яке неможливо скоротити, є явним порушенням статті 3 Конвенції. Також вказує, що оскільки він вже відбув термін 28 років, то заміна довічного позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді позбавлення волі на 15-20 років, де-факто залишається таким, яке неможливо відбути.

З посиланням на відповідь «Центру охорони здоров`я ДКВС України», вказує, що середній строк відбування покарання довічно засудженими, до їх смерті, в закладах виконання покарань за період з 2010 року по жовтень 2020 року склав 12,67 років. За період з 2021 року по 2023 рік померло 55 осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Вказує, що не має надії відбути своє покарання строком 15-20 років через високий ризик померти до моменту відбуття покарання, враховуючи умови української пенітенціарної системи.

Зазначає, що за час відбування покарання став на шлях виправлення, повністю усвідомив тяжкість вчиненого злочину та шкоду, завдану потерпілим та суспільству. Постійно працює над власним виправленням та розвитком. 06 листопада 2022 року набув чинності закон № 2690-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінально процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини». Цим законом було внесено зміни до ст. 82 Кримінального кодексу України, якою передбачається, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. На момент розгляду даного закону Верховною Радою було передбачено перехідні положення, які дозволяли засудженим до довічного позбавлення волі, які на день набрання чинності цим Законом відбули понад десять років призначеного судом покарання, мати право на заміну такого покарання покаранням у виді позбавлення волі на строк від п`яти до двадцяти років, але за умови, що загальний строк такого покарання не буде меншим ніж двадцять п`ять років. Однак, в остаточній (прийнятій) редакції, ці перехідні положення були виключені.

Вважає, що таким чином засуджені, які відбувають своє покарання понад 15 років на момент ухвалення Закону № 2690-ІХ, опинились у дискримінаційному положенні, що явно суперечить положенням Конвенції з прав людини, а саме ст.ст. 5, 14 та ст. 1 Протоколу №12 до Конвенції.

На підставі наведеного вище просить задовольнити подане ним клопотання, не застосовувати щодо нього норми ч. 1 ст. 82 КК України та замінити його покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 2 роки.

У судовому засіданні засуджений підтримуюче своє клопотання по суті, усно змінив прохальну частину клопотання та вказав, що остаточно він простить застосувати щодо нього ст. 82 КК України та замінити довічне позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років.

Захисник подане клопотання підтримав, просив його задовольнити з мотивів наведених у клопотанні.

Прокурор в судовому засіданні заперечив проти задоволення клопотання та зазначив, що засудженим не дотримано процедури та порядку звернення з відповідним клопотанням та просив відмовити у його задоволенні.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року, ОСОБА_6 було визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, п.п. а, г, з та і ст. 93 КК України, та засуджено до смертної кари. Ухвалою Верховного Суду України від 31 березня 1998 року вирок Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року, було залишено без змін. Ухвалою Волинського обласного суду від 24 травня 2000 року, на підставі ЗУ «Про внесення змін до КК, КПК та ВТК України» від 22.02.2000 року, призначене за вироком Волинського обласного суду від 23 лютого 1998 року покарання у вигляді смертної кари розстрілу, було замінено на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.

Засуджений відбуває покарання у ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)». Початок відбуття покарання 16 травня 1997 року. Фактично відбув 27 років позбавлення волі.

Частини 1, 5 статті 82 Кримінального кодексу України передбачають, що невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Частина 3 ст. 154 КВК України передбачає, що стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Частина 12 ст. 154 КВК України зазначає, що разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі.

Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації.

Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Частина 13 ст. 154 КВК України передбачає, шо особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації.

Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення.

Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Наказом Міністерства юстиції України від 19.01.2023 № 294/5 «Про затвердження визначення ступеня виправлення засудженого» (надалі Наказ МЮУ № 294/5), відповідно до підпункту 6 пункту 1 розділу І Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», статей 81, 82 Кримінального кодексу України, частин дванадцятої та тринадцятої статті 154 Кримінально-виконавчого кодексу України, абзацу третього пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 грудня 1992 року № 731 «Про затвердження Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» затверджено Порядок визначення ступеня виправлення засудженого; Методику визначення ступеня виправлення засудженого та Форму індивідуального плану виправлення та ресоціалізації.

Так, відповідно до п. 3 Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженого Наказом МЮУ № 294/5 адміністрація установи після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 Кримінального кодексу України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений пунктом 9 розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269, який передбачає наступне: на засудженого, стосовно якого прийнято позитивне рішення про подання матеріалів до суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, підрозділ готує до суду подання, яке містить анкетні дані, у тому числі про наявність чи відсутність непогашених та незнятих судимостей, про відбуту частину строку покарання, поведінку засудженого, ставлення до праці та навчання за весь час відбування покарання), та висновок щодо ступеня виправлення засудженого (далі - висновок), форма якого наведена в додатку до Методики визначення ступеня виправлення засудженого.

Згідно характеристики на засудженого, яка була надана ДУ «Львівська установа виконання покарань (№19)» вбачається, рішенням комісії установи відмовлено у зверненні до суду із клопотанням про заміну покарання.

Дослідженням особової справи засудженого додатково встановлено, що згідно витягу з протоколу №2 від 02 травня 2023 року засідання комісії з розгляду питань щодо застосування до засуджених заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням ДУ «Львівська УВП (№19)», стосовно засудженого ОСОБА_6 прийнято рішення не подавати матеріали до суду щодо заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі строком від 15 до 20 років згідно ч. 5 ст. 82 КК України. Також встановлено, що 19.03.2025 року засуджений звертався до адміністрації ДУ «Львівська УВП (№19)» із заявою, в якій просив надати копії Ухвал Волинського апеляційного суду та Верховного суду України щодо нього, копії посвідчень учасника бойових дій та особи, яка постраждала від наслідків аварії на ЧАЕС, характеристику на нього, як на засудженого та копії його дипломів та сертифікатів. 21 березня 2025 року супровідним листом засудженому, під підпис, надано копії документів, щодо яких він звертався із заявою 19.03.2025 року.

Враховуючи, що засуджений ОСОБА_6 виявив бажання самостійно звернутись до суду із заявою, щодо заміни його покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке, то на цю ситуацію поширюється п. 10 Порядку визначення ступеня виправлення засудженого, затвердженого Наказом МЮУ № 294/5, де вказано, що якщо засуджений виявив бажання звернутися до суду особисто щодо заміни покарання відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України та в інших випадках, передбачених кримінально-виконавчим законодавством, він письмово звертається до адміністрації установи.

Адміністрація установи протягом тридцяти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених абзацом другим пункту 3 цього Порядку, для подальшої подачі їх до суду в установленому законодавством порядку.

З аналіз долучених до клопотання ОСОБА_6 додатків вбачається, що засудженим ОСОБА_6 не дотримано порядку визначеного ст. 154 КВК України та порядком визначення ступеня виправлення засудженого затвердженого Наказом МЮУ № 294/5, в частині повноти та переліку поданих до суду документів та не долучено вищевказані додатки. Також не вбачається, що засуджений звертався із відповідною заявою про надання йому необхідних додатків документів, до адміністрації установи в якій він відбуває покарання.

На підставі наведеного вище, із врахуванням того, що засудженим не дотримано передбаченого законодавством порядку звернення до суду із заявою про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, що суперечить діючому законодавству, колегія суддів приходить до висновку що клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, 82 КК України, ст. 154 КВК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк - відмовити.

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова протягом 7 днів з дня її постановлення.

Повний текст ухвали складено та підписано 02 травня 2025 року.

Головуючий суддя ОСОБА_8

Судді ОСОБА_9

ОСОБА_10