Житомирський апеляційний суд
Справа №274/8400/20 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/499/25
Категорія ч.2 ст.309 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0000688 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Бердичева Житомирської області, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, незаміжньої, непрацюючої, зареєстрованої в АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою : АДРЕСА_2 , раніше судимої:

1) 01.07.2005 Бердичівським міськрайонним судом за ч.1 ст.186, ч.3 ст.185, ч.1 ст.70, ст.75 КК України до 3 років позбавлення волі, звільненої від відбування покарання з випробування та іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

2) 19.12.2005 Бердичівським міськрайонним судом за ч.2 ст. 185, ч.1 ст.71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільненої 05.03.2009 по відбуттю строку покарання,

3) 22.02.2013 Бердичівським міськрайонним судом за ч. 2 ст. 307 КК України до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 309 КК України,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок змінити в частині призначення покарання та призначити їй покарання за ч.2 ст.309 КК України із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що вирок суду підлягає зміні у зв`язку невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченої. Вказує, що судом не враховано, що вона свою вину визнала за ч.2 ст.309 КК України та щиро розкаялася у вчиненому, активно сприяла розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем проживання та останні 10 років не притягувалася до будь-якої відповідальності, що є пом`якшуючими покарання обставинами. Вважає, що вказані обставини давали суду підстави для застосування до неї при призначенні покарання положень ст.75 КК України.

Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року ОСОБА_7 визнано невинуватою та виправдано за ч. 2 ст. 307 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченої є склад вказаного кримінального правопорушення.

Цим же вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, та призначено їй покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Початок строку покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з моменту фактичного затримання на виконання вироку суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувано ОСОБА_7 у строк відбування призначеного покарання строк її попереднього ув`язнення з моменту її фактичного затримання, тобто з 22 жовтня 2020 року по 03 лютого 2022 року із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Відповідно до ч. 7 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк відбування призначеного покарання строк її перебування під цілодобовим домашнім арештом, в період з 04 лютого 2022 року по 31 березня 2022 року, із розрахунку, що трьом дням цілодобового домашнього арешту відповідає один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку у законну силу не обирався.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.10.2020.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 9153 (дев`ять тисяч сто п`ятдесят три) грн 20 коп. судових витрат за проведення експертиз.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч.2 ст.307 КК України як незаконне придбання, зберігання наркотичної речовини з метою збуту, а також збут психотропних речовин та наркотичних засобів, кваліфікуючими ознаками яких є вчинення злочинів повторно, а також вчинення злочину особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 307 КК України.

Суд аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, прийшов до висновку, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.307 КК України є помилковою, оскільки її умисел на незаконне придбання та зберігання особливо небезпечної психотропної речовини та наркотичних засобів з метою збуту не доведений поза розумним сумнівом, а тому її дії слід кваліфікувати за ч.2 ст.309 КК України.

В судове засідання апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце апеляційного розгляду. Клопотання про відкладення апеляційного розгляду не подавала.

Враховуючи, що участь обвинуваченої в апеляційному розгляді не є обов`язковою, оскільки не йдеться про погіршення її становища, колегія суддів вважає можливим проводити апеляційний розгляд у відсутності обвинуваченої.

При цьому, колегія суддів враховує, що право на захист обвинуваченої не порушено, оскільки в судовому засіданні 28.04.2025 обвинувачена ОСОБА_7 відмовилася від захисника та заявила клопотання про відкладення апеляційного розгляду для надання їй можливості укласти угоду із захисником самостійно. Апеляційним судом було задоволено клопотання обвинуваченої та надано їй достатній термін для укладення такої угоди. Проте, зловживаючи своїми правами, обвинувачена в судове засідання 19.05.2025 не з`явилася і причини неявки не повідомила, не надала апеляційному суду жодного документу підтверджуючого укладення нею договору з адвокатом, а також клопотання про відкладення апеляційного розгляду до суду не надходило.

Відповідно до ч.1 ст.26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідача, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

З матеріалів провадження вбачається, що, дослідивши в судовому засіданні зібрані докази, які були оцінені судом у сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.309 КК України, тобто у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту. Дії обвинуваченої ОСОБА_7 судом кваліфіковано за ч.2 ст.309 КК України.

У вказаній частині вирок суду першої інстанції не оскаржується, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відносяться до категорії нетяжкого злочину, дані про особу обвинуваченої, обставини, що пом`якшують та обтяжують її покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 , згідно ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставинами, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 суд визнав рецидив злочинів.

Також судом враховано особу обвинуваченої ОСОБА_7 , яка не працює, раніше судима, характеризується посередньо, не працює, перебуває на обліку в лікаря-нарколога з 19.08.2005 року.

З урахуванням зазначених обставин та даних про особу обвинуваченої, суд першої інстанції прийшов до висновку, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства не можливе та призначив останній покарання у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч.2 ст.309 КК України.

З наведеними висновками місцевого суду погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що судом не враховано належним чином обставини, які пом`якшують покарання: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, позитивна характеристика, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки дані про особу обвинуваченої, а також її ставлення до вчиненого кримінального правопорушення були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Крім того, визнання вини не свідчить про щире каяття обвинуваченої, оскільки відповідно до висновку, зробленого у постанові Касаційного кримінального суду Верховного суду від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19 (провадження № 51-3198км21), щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Однак з матеріалів кримінального провадження убачається, що обвинувачена оскаржили вирок місцевого суду, тобто не надала критичної оцінки своїй протиправній поведінці, формально вказавши на визнання своєї винуватості, що не узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Така обставина, як активне сприяння розкриттю злочину судом не встановлена.

Доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про те, що призначене їй покарання не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки згідно ст. 414 КПК України не відповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно висновків, викладених у постанови Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 524/5999/17 під терміном «явно несправедливе покарання» розуміють не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання в межах санкцій ч.2 ст.309 КК України, у даному випадку, не можна вважати явно несправедливим через суворість, враховуючи відсутність пом`якшуючих покарання обставин, та наявність обставини, яка обтяжує її покарання.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що з врахуванням обставин, які вона вважає пом`якшуючими, а також ступеню тяжкості вчиненого злочину, який є нетяжким, у суду малися підстави для застосування положень ст.75 КК України при призначенні їй покарання, колегія суддів вважає непереконливими виходячи з наступного.

Відповідно до ст.75 КК України якщо суд, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З матеріалів провадження вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.309 КК України, відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином.

Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої, судом не встановлено, а посилання останньої на наявність таких обставин є безпідставною з вищенаведених мотивів.

Також колегія суддів враховує, що обвинувачена ОСОБА_7 раніше судима за вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних речовин, та відбувала покарання в місцях позбавлення волі, проте, висновків для себе не зробила і знову вчинила кримінальне правопорушення, пов`язане з незаконним обігом наркотичних засобів, що свідчить про її сталу неправомірну поведінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає неможливим застосування положень ст.75 КК України, оскільки звільнення від відбування покарання не сприятиме меті покарання - виправленню засудженої і попередженню нових злочинів та не буде пропорційним і співрозмірним ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої про те, що вона позитивно характеризується за місцем проживання та останні 10 років не притягувалася до будь-якої відповідальності та на обліку в наркологічному кабінеті м.Бердичева не перебуває станом на 25.02.2025, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки вказані обставини лише характеризують особу обвинуваченої і не є пом`якшуючими обставинами.

Крім того, в матеріалах провадження наявна довідка лікаря-нарколога Бердичівської ЦМЛ ОСОБА_8 від 09.09.2020 про те, що ОСОБА_9 перебуває на обліку з 19.08.2005 з діагнозом «опійная наркоманія» (а.п.44 т.2), а тому походження довідки №52 від 25.02.2025, виданої лікарем наркологом Бердичівської міської лікарні ОСОБА_10 , яка долучена до апеляційної скарги, є сумнівним.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченій покарання в апеляційній скарзі не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

На переконання колегії суддів в апеляційній скарзі обвинуваченої не наведено переконливих мотивів щодо можливості призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України, у зв`язку з чим вважати його таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, підстав не вбачається.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченій ОСОБА_7 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченої, попередження вчинення нею нових злочинів. Призначене обвинуваченій ОСОБА_7 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_7 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: