КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві матеріали судового провадження за апеляційними скаргами захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, та ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, строком на 60 днів, тобто до 03 квітня 2025 року включно,

за участю сторін провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, та ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, строком на 60 днів, тобто до 03 квітня 2025 року включно.

Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, тим, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, а тому застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, на даний час, не забезпечить дотримання обвинуваченими процесуальної поведінки під час судового розгляду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_7 .

Захисник вважає оскаржувану ухвалу незаконною у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінально процесуального закону.

При цьому захисник посилається на те, що 03 лютого 2025 року була проголошена вступна та резолютивна частина оскаржуваної ухвали, в якій зазначено, що повний текст ухвали буде оголошений 04 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин.

04 лютого 2025 о 10 годині захисник прибув до Дніпровського районного суду м. Києва, коли колегія суддів мала оголосити повний текст ухвали суду про відмову у задоволенні заяви захисника про відвід суддів, вступна і резолютивна частина якої була проголошена 03 лютого 2025 року.

О 12.00 годині секретар головуючої судді ОСОБА_10 повідомила, що всі судді колегії зайняті в інших провадження, тому проголошення ухвал не відбудеться, повний текст ухвал не виготовлений, тому видати адвокатам немає можливості.

Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в приміщення суду з ДУ «Київський слідчий ізолятор» не доставлялись на проголошення ухвал.

Отже, на думку захисника, судом були грубо порушені норми кримінального процесуального закону, оскільки судом не проголошено повний текст ухвали у призначений судом день і час, судом не роз`яснено права обвинувачених на оскарження цієї ухвали та судом не вжито заходів щодо забезпечення присутності (або участі у ВКЗ), що вказує на те, що колегія суддів не мала наміру це виконувати, нехтуючи правами обвинувачених.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора Офісу Генерального прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 .

При цьому захисник ОСОБА_6 наводить доводи, аналогічні доводам апеляції захисника ОСОБА_5 .

У доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_6 вказує на те, що судом була допущена неповнота судового розгляду, оскільки судом було відхилено клопотання захисту про оголошення перерви в судовому засіданні у зв`язку з тим, що захистом не направлені копії клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як обвинуваченій ОСОБА_8 , так і адвокату ОСОБА_6 .

Також захисник вказує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, оскільки висновки суду не підтверджуються дослідженими під час судового засідання доказами.

Висновки суду, на думку захисника, є невмотивованими, бо суд обмежився копіюванням тексту відповідних диспозицій ст. ст. 131, 177, 178, 194, 331 КПК України.

Окрім того, суд в мотивувальній частині ухвали вдався до оцінки процесуальної поведінки захисту, але не вказав підстави, з яких задовольняється клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_8 .

Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження полягає також у тому, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки.

Так, відносно обґрунтованості підозри, сторона обвинувачення жодним чином не наводить фактів та доказів, які б могли свідчити про існування об`єктивної сторони інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, а суд, маючи в наявності лише обвинувальний акт та реєстр матеріалів кримінального правопорушення до нього, робить упереджений висновок про обґрунтовану підозру.

Особливу увагу захисник звертає на невідповідність висновку суду щодо вручення стороні захисту копії клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки до клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 жодних матеріалів не додавалось і зазначене клопотання не надано стороні захисту у відповідності до вимог ст. 184 КПК України.

Апелянт вказує на істотне порушення вимог кримінально процесуального закону, оскільки судом не виконано вимоги про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження в суді першої інстанції, а саме; 03 лютого 2025 року була проголошена вступна та резолютивна частина ухвали, а проголошення повного тексту ухвали 04 лютого 2025 року не відбулося.

Повний текст ухвали був направлений адвокату ОСОБА_6 на електронну адресу 05 лютого 2925 року о 17.01.

Також захисник звертає увагу на те, що обвинуваченій ОСОБА_8 , яка утримується в ДУ «Київський слідчий ізолятор», судом жодного разу не направлялись та, відповідно не вручались, повні тексти ухвал про продовження строку тримання під вартою, тобто систематично порушується право на захист обвинуваченої.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, пояснення прокурора, який заперечував апеляційні скарги, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисників до задоволення не підлягають, виходячи з таких підстав.

Висновок, викладений в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року щодо підстав для продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ґрунтується на матеріалах провадження та відповідає вимогам закону.

Так, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, що враховуються при обранні запобіжного заходу згідно з вимогами ст. 178 КПК України.

Наведені в ухвалі ризики щодо можливості обвинувачених ухилитися від суду, впливати на свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, ґрунтується на досліджених у суді матеріалах кримінального провадження, позаяк, ризики які були враховані при обранні кожному із обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, на момент вирішення питання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшились та продовжують існувати.

Наявність ризику переховування обвинуваченими ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від суду в оскаржуваній ухвалі вмотивовано з посиланням на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим в разі визнання їх винним у вчиненні низки злочинів, у тому числі особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі від восьми до п`ятнадцяти років.

Зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення та дані про особи обвинувачених суд небезпідставно вважав, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 можуть бути схильні до скоєння нових кримінальних правопорушень проти громадської безпеки та національної безпеки України.

Окрім того, суд послався на відсутність позитивних змін у процесуальній поведінці обвинувачених, що могло б в сукупності вказувати на нівелювання ризиків, зазначених у клопотанні прокурора.

Також з оскаржуваної ухвали вбачається, що розглядаючи питання про можливість застосування до обвинувачених іншого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, суд першої інстанції врахував тяжкість і підвищену суспільну небезпечність інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень, а також дані про особи обвинувачених, їх моральність, місце проживання, рід занять, майновий стан, сімейні зв`язки та дійшов до висновку про схильність обвинувачених до вчинення кримінальних правопорушень, а тому вважав не достатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

Отже, продовжуючи обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, суд першої інстанції не лише врахував наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а й вмотивував в ухвалі свої висновки щодо підстав для такого продовження дії запобіжного заходу.

Відтак доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та невмотивованість ухвали суду є безпідставними.

Посилання захисника на відсутність переконливих доказів причетності ОСОБА_8 до інкримінованих їй злочинів, не може бути прийнятим до уваги, оскільки на стадії судового розгляду кримінального провадження суд позбавлений можливості давати оцінку обґрунтованості підозри, яка оголошена обвинуваченій, зважаючи на те, що судом розглядається обвинувальний акт, у якому викладені фактичні обставини кримінального провадження, які потребують перевірки на предмет доведеності чи недоведеності висунутого обвинувачення.

Питання обґрунтованості підозри було предметом розгляду при обранні запобіжного заходу, а при продовженні строку дії запобіжного заходу суд перевірив обставини щодо наявності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте судове рішення суду першої інстанції не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в провадженні існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_6 про те, що судом була допущена неповнота судового розгляду, оскільки судом було відхилено клопотання захисту про оголошення перерви в судовому засіданні, є голослівними.

Так, з наявних матеріалів провадження убачається, що під час судового розгляду, за клопотанням сторони захисту, було оголошено технічну перерву, з метою забезпечення права обвинувачених та захисників на конфіденційне спілкування, однак сторона захисту ним не скористались. При цьому, суд наголосив, що така поведінка захисників спрямована виключно на затягування розгляду справи, оскільки у сторони захисту були безперешкодні можливості до закінчення строку дії запобіжного заходу узгодити правову позицію з обвинуваченими.

Щодо тверджень захисника ОСОБА_11 про порушення прокурором вимог ст. 184 КПК України, оскільки ні адвокату, ні обвинуваченій ОСОБА_8 не було вручено копії клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, то вони не знайшли свого підтвердження.

З оскаржуваної ухвали та матеріалів провадження убачається, що суд першої інстанції перевіряв дотримання вимог ст. 184 КПК України та встановив, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою було надіслано до ДУ «Київський слідчий ізолятор» 17 січня 2025 року та 21 січня 2025 року вручено обвинуваченим ОСОБА_7 у ОСОБА_8 , що підтверджується відповідними розписками обвинувачених (а.п. 30-31).

Про те, що 21 січня 2025 року обвинуваченій ОСОБА_8 була вручена копія клопотання Офісу Генерального прокурора про продовження строку тримання під вартою підтверджується долученою до апеляційної скарги захисника відповіддю начальника ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 07.02.25 № 08/167-25/139 Ад на адвокатський запит захисника ОСОБА_12 .

Доводи апеляційних скарг захисників про порушення судом вимог кримінального процесуального закону, які полягали у тому, що судом не роз`яснено право обвинувачених на оскарження ухвали, не вжито заходів щодо забезпечення присутності (або участі у ВКЗ) обвинувачених при проголошенні повного тексту ухвали та повний текст ухвали не проголошено у призначений судом день і час не можуть бути взятими до уваги з огляд на таке.

Так, з журналу судового засідання убачається, що вступна та резолютивна частина ухвали про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 і ОСОБА_8 була проголошена в судовому засіданні 03 лютого 2025 року.

В резолютивній частині ухвали зазначено про порядок та строки оскарження ухвали, у тому числі і для осіб, які перебувають під вартою, відповідно право обвинувачених на оскарження ухвали було озвучено під час проголошення резолютивної частини ухвали.

Також з журналу судового засідання від 03 лютого убачається, що після оголошення резолютивної частини ухвали головуючий запитав, чи зрозуміло обвинуваченим порядок оскарження ухвали, строк та час оголошення повного тексту ухвали, на що обвинувачений ОСОБА_7 і ОСОБА_13 відповіли, що зрозуміло.

Отже, обвинуваченим було роз`яснено право на оскарження ухвали суду.

Матеріали провадження не містять будь-яких даних про те, що обвинувачені ОСОБА_7 і ОСОБА_13 після оголошення резолютивної частини ухвали виявили бажання бути присутніми при проголошенні повного тексту ухвали, призначеного на 04 лютого 2025 року об 11 годині 50 хвилин, оскільки в судовому засіданні вони про це не заявляли та не подавали відповідних клопотань.

За відсутності таких клопотань обвинувачених у суду не було підстав забезпечувати участь обвинувачених при проголошенні повного тексту ухвали в судовому засіданні чи в режимі ВЗК.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 про те, що проголошення повного тексту ухвали не відбулося у призначений судом час є слушними.

З довідки секретаря судового засідання ОСОБА_14 убачається, що 04 лютого 2025 року об 11 годині 45 хвилин та 11 годині 50 хвилин мало відбутися проголошення повних текстів ухвал від 03 лютого 2025 року, на яке з`явився адвокат ОСОБА_5 .

Як зазначено в довідці, секретар судового засідання повідомила адвоката ОСОБА_5 про те, що проголошення відбудеться трохи пізніше запланованого часу, оскільки колегія суддів була зайнята в інших кримінальних провадженнях, проте захисник видалився з приміщення Дніпровського районного суду м. Києва та на проголошення не прибув.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що він прибув до Дніпровського районного суду м. Києва 04 лютого 2025 року на оголошення повного тексту ухвал суду є голослівними, оскільки матеріалами справи не підтверджуються.

У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, повний текст ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 03 лютого 2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не проголошувався, а був приєднаний до матеріалів справи, про що зазначено в журналі судового засідання.

За таких обставин колегія суддів не убачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставою для скасування вказаної ухвали.

Щодо доводів захисника ОСОБА_6 про невиконання судом вимог закону про фіксування судового провадження за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження, то вони безпідставними.

Так, журнал судового засідання 03 лютого 2025 року вівся в електронній формі засобами підсистеми відеоконференцзв`язку: vkz.court.gov.ua та зберігається в централізованому файловому сховищі.

У приєднаному до матеріалів провадження роздрукованому в паперовій формі примірнику журналу судового засідання від 03 лютого 2025 року є вебпосилання на технічний запис судового засідання у централізованому файловому сховищі, як це передбачено Інструкцією щодо роботи з технічними засобами фіксування судового засідання, затвердженої наказом ДСА України від 06.06.2022 № 156.

Фіксування судового засідання 04 лютого 2025 року за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювалось у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін кримінального провадження, що відповідає вимогам п. 4 ст. 107 КПК України.

Щодо вручення обвинуваченій ОСОБА_8 , яка утримується в ДУ «Київський слідчий ізолятор», копії оскаржуваної ухвали, то в день оголошення повного тексту 04 лютого 2025 року суд направив до ДУ «Київський слідчий ізолятор» копії ухвали для вручення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , про що свідчить лист № 755/13764/24/5771/2025 від 04.02.2025.

Отже, суд виконав вимогу закону про вручення копії судового рішення обвинуваченій ОСОБА_8 , тому посилання в апеляції захисника ОСОБА_6 на те, що судом не направлялась копія ухвали спростовується матеріалами провадження.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. 422-1 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 03 лютого 2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України та ОСОБА_8 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 263-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 436-2 КК України, строком на 60 днів, тобто до 03 квітня 2025 року включно, залишити без змін, а апеляційні скарги захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції оскарженню не підлягає.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №755/13764/24

Провадження №11-кп/824/3330/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Доповідач ОСОБА_1