Вирок

Іменем України

17.03.2025 року Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2

в ході чергового підготовчого судового засідання з розгляду обвинувального акта, долученого до нього реєстру матеріалів досудового розслідування та угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000154 від 18.04.2023, відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Богородчани, Богородчанського району, Івано-Франківської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із вищою освітою, одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», засудженого вироком Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 21 січня 2025 року до 5 (п`яти) років 6 (шість) місяців позбавлення волі

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

Учасники судового провадження:

Сторона обвинувачення -

прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері

оборони Західного регіону - ОСОБА_4 ,

Сторона захисту:

Адвокати - ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

В С Т А Н О В И В:

Вироком Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 21 січня 2025 року ОСОБА_3 засуджений до 5 (п`яти) років 6 (шість) місяців позбавлення волі (судова справа № 338/1584/24), а саме:

- за ч. 5 ст. 407 КК України до 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 361 КК України до 3 (трьох) років обмеження волі;

- за ч.1 ст. 200 КК України до штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-за ч.2 ст. 200 КК України до штрафу в розмірі п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян;

-за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Остаточна міра покарання за вказаним вироком визначена на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим.

Згідно оголошеного в судовому засіданні прокурором публічним обвинувачем обвинувального акту у кримінальному провадженні № 0000154 від 18.04.2023 року та угодою укладеною між прокурором і обвинуваченим 19 лютого 2025 року, ОСОБА_3 обвинувачується в тому, що будучи військовослужбовцем самовільно залишив військову частину.

Так, наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 05.08.2022 № 203 та згідно розпорядження з мобілізаційного розгортання командування ДШВ ЗСУ від 24.02.2022 № М/117/1/2/675, у відповідності із Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022, солдата ОСОБА_3 , який прибув із військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_2 для подальшого проходження військової служби, з 05 серпня 2022 року призначено на посаду та прийнято вважати таким, що 05 серпня 2022 року справу та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Відтак, будучи військовослужбовцем призваним на військову службу під час мобілізації до військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_3 , відповідно до вимог ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний був неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до ст. 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 2 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України (далі за текстом - Статут) захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.

Статті 129, 130, 199, 216 Статуту Внутрішньої служби Збройних Сил України, а також необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

У порушення вказаних вимог нормативно-правових актів, солдат ОСОБА_3 ,будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 призваним на військову службу під час мобілізації, діючи умисно, бажаючи тимчасово ухилитися від проходження військової служби та проводити час на власний розсуд, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, в умовах воєнного стану, не отримавши дозволу відповідного командира, 31.12.2022 самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що дислокувалася у АДРЕСА_3 та перебував поза її межами до моменту добровільної явки, а саме до 24.02.2023.

Відтак, у період з 31.12.2022 по 24.02.2023 солдат ОСОБА_3 , проводив час на власний розсуд, обов`язки військової служби не виконував, свою належність до Збройних Сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами місця служби приховував.

Під час незаконного перебування за межами військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_3 до органів місцевої влади та військового управління з питань подальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити.

Вказані вище дії ОСОБА_3 органами досудового розслідування, прокурором процесуальним керівником та прокурором публічним обвинувачем у кримінальному провадженні кваліфіковані як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тобто як кримінальне правопорушення передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

Відповідно до угоди, обвинувачений ОСОБА_3 свою вину в інкримінованому злочині визнав у повному обсязі.

За умовами угоди, сторони також дійшли згоди, щодо кваліфікації кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 407 КК Українита обрання покарання за його вчинення у вигляді позбавлення волі строком на 5 (пять) років.

Сторони також дійшли згоди, що покарання за даним вироком слід призначити з урахуванням покарання призначеного вироком Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 21 січня 2025 року (судова справа № 338/1584/24) визначивши таке на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

В судовому засіданні прокурор - публічний обвинувач клопотав затвердити угоду про визнання винуватості надавши суду процесуальні документи, щодо підстав реєстрації кримінального провадження, процесуальні та характеризуючі особу документи.

Адвокат в судовому засіданні та обвинувачений щодо затвердження угоди про визнання винуватості заперечень не мали, додатково підтвердивши факт розуміння стороною захисту та самим обвинуваченим наслідків та умов її укладення.

Суд приймає до уваги, що при укладенні угоди про визнання винуватості , сторони врахували ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані на особу та його щире каяття у вчиненому. При цьому, суд зважає, що у повній мірі роз`яснив сторонам їх виключне право, у даному випадку, щодо визначення міри покарання, одночасно переконавшись, що сторони вважають таку спів розмірною з інкримінованим злочином. Суд також приймає до уваги, що міра покарання яка погоджена сторонами визначена в межах санкції ч. 4 ст. 407 КК України та в цілому відповідає загальним засадам призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України.

Вирішуючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, судом з`ясовано, прокурором підтверджено, а обвинуваченим та його захисником визнається, що вони цілком розуміють права передбачені ч. 4 ст. 474 КПК України та підтвердили суду, що їм зрозумілі наслідки затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст.. 473 КПК України.

За даних обставин, суд приходить до переконання, що укладення угоди сторонами є добровільним, без застосування насильства, примусу, погроз, або наслідком обіцянок чи будь яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Судом також перевірено зміст угоди на відповідність вимогам процесуальним нормам , правильність правової кваліфікації кримінального правопорушення та наявність фактичних підстав для визнання вини ОСОБА_3 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України. При цьому, суд приймає до уваги долучені до матеріалів кримінального провадження процесуальні документи, які підтверджують правомірність реєстрації кримінального провадження відносно ОСОБА_3 .. Суд також враховує визначену сторонами в угоді міру покарання та зважаючи на волевиявлення сторін при її визначенні, визнає таку допустимою.

В результаті перевірки в судовому засіданні угоди про визнання винуватості, судом не встановлено у ній невідповідностей інтересам суспільства, порушень прав, свобод чи інтересів сторін або інших осіб, обґрунтованих підстав вважати, що укладення угоди не було добровільним, а обвинувачений не бажав визнати свою провину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 5 ст. 407 КК України.

Навпаки, суд у судовому засіданні безпосередньо, для власного переконання, встановив добровільність волевиявлення обвинуваченого, що було підтверджено власними показами в судовому засіданні і ці покази обвинуваченого узгоджуються з іншими матеріалами кримінального провадження в межах досліджених в судовому засіданні.

Суд також перевірив відсутність в угоді зобов`язань, які б не мали відношення до інкримінованого обвинувачення та не вбачає підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, у порядку, передбаченому ст.. 474 КПК України.

У зв`язку з наведеним, суд розглянувши угоду, заслухавши висновки прокурора публічного обвинувача у кримінальному провадженні, пояснення обвинуваченого та доводи адвоката щодо укладення вказаної угоди, приходить до переконання, що зміст угоди про визнання винуватості відповідає вимогам ст. 472 КПК України, а умови угоди іншим, зазначеним вище вимогам процесуального закону, відтак, угода підлягає затвердженню судом.

Щодо документального підтвердження про наявність чи відсутність попередніх судимостей у обвинуваченого, на яку покликається орган досудового розслідування, прокурор процесуальний керівник та прокурор публічний обвинувач у кримінальному провадженні, а саме - довідку ОСК МВС України № від 24.05.2023 зважаючи, що така виготовлена іноземною мовою рашистською, суд констатує факт, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000154 від 18.04.2023, МВС України надаючи довідку сформовану іноземною мовою, порушило вимоги ст. 10 Конституції України статей 6,10,11,14 Закону України "Про засади державної мовної політики" та ст. 29 КПК України, а відтак, визнає дану довідку недопустимим доказом.

Суд також констатує факт, що в ході досудового розслідування та під час скерування матеріалів до суду, у вказаному кримінальному провадженні органом досудового розслідування, прокурором процесуальним керівником та прокурором - публічним обвинувачем у кримінальному провадженні, котрими використовувалася вказана вище довідка, теж порушено вимоги ст. 10 Конституції України, статей 6,10,11,14 Закону України "Про засади державної мовної політики" та ст. 29 КПК України.

Відтак суд констатує факт порушення зазначеними вище державними органами вимог ч. 7 ст. 1 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», відповідно до якої, - статус української мови як єдиної державної мови передбачає обов`язковість її використання на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування, а також в інших публічних сферах суспільного життя , які визначені цим Законом.

Суд в котре наголошує, що згідно цього ж Закону, статус української мови як єдиної державної мови зумовлений державотворчим самовизначенням української нації та є невіддільним елементом конституційного ладу України як унітарної держави.

Судові витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні, цивільний позов не заявлявся.

На підставі викладеного, керуючись статтями 368, 369, 370, 371, 373, 374, 468 470, 471 473 - 476 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про визнання винуватості, яка укладена між обвинуваченим та прокурором публічним обвинувачем 19 лютого 2023 року в м. Івано Франківськ у кримінальному провадженні № 0000154 від 18.04.2023, про:

Визнання ОСОБА_3 факту вчинення ним інкримінованого кримінального правопорушення , передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Остаточне покарання за даним вироком призначити засудженому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з урахуванням покарання призначеного вироком Богородчанського районного суду Івано Франківської області від 21 січня 2025 року (судова справа № 338/1584/24) визначивши таке на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим у виді 5 (п`яти) років 6 (шести) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати від дати затримання у кримінальному провадженні № 0000272 від 11. 07. 2023, а саме з 17 вересня 2024, що відповідає вироку у судовій справі № 338/1584/24.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення через суд, який ухвалив судове рішення.

У випадку відсутності апеляційних скарг, вирок набирає законної сили з 16.04.2025 року.

Копію вироку сторони процесу можуть отримати у секретаря судових засідань.

Суддя ОСОБА_7