У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000086, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 травня 2024 року відносно

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шахтарськ Донецької області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 травня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

Ухвалено, на підставі ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Миколаївського апеляційного суду від 24.10.2023 р., зі співвідношення одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі, та остаточно призначити ОСОБА_5 , покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Ухвалено, строк відбування покарання рахувати з дня постановлення вироку, а саме з 09.05.2024 р.

Вирішено питання стосовно речових доказів та розподілу процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить пом`якшити призначене покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважає призначене покарання надто суворим. Просить врахувати те, що він повністю визнав свою провину та щиро розкаявся у вчиненому.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

08.03.2024 р. близько 10.00 год. ОСОБА_5 , перебував на території прогулянкового дворику Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор». В ході огляду працівниками установи, відповідно до глави IV ст. 5 Наказу Міністерства Юстиції № 1769/5 від 14.06.2019 р. «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної Кримінально-виконавчої служби України» у ОСОБА_5 , у лівій шкарпетці виявлено паперовий згорток, із особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, загальною масою у перерахунку на висушену речовину 6,835 г., який останній зберігав при собі з метою власного вживання, без мети збуту.

Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального проступку, особу обвинуваченого, який є раніше неодноразово судимим, вчинив даний кримінальний проступок під час відбування покарання за вироком суду, за місцем відбування покарання характеризується посередньо, на лікуванні у лікаря-психіатра не перебував, неодноразово обстежувався стаціонарно в наркологічному відділенні з діагнозом «РПП внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності», на даний час на лікуванні не перебуває, повністю визнав свою вину.

Встановив наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального провадження та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши викладені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні вказаного у вироку кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими та відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченого кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК України, як незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до роз`яснень, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 24.02.2020 р. у справі № 759/5339/19, термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке, відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до кримінальних проступків, раніше неодноразово судимий, вчинив даний кримінальний проступок під час відбування покарання за вироком суду, за місцем відбування покарання характеризується посередньо, на лікуванні у лікаря-психіатра не перебував, неодноразово обстежувався стаціонарно в наркологічному відділенні з діагнозом «РПП внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності», на даний час на лікуванні не перебуває, наявність обставин, які пом`якшують покарання а саме щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

На думку апеляційного суду, покарання судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_5 призначено відповідно до вимог ст. ст. 65-67 КК України, воно відповідає тяжкості правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Стосовно доводів обвинуваченого про повне визнання своєї провини та щирого каяття у вчиненому та як обставини, яка має бути врахована як така, що пом`якшує покарання, апеляційний суд доходить наступного.

Щире каяття, це суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого нею кримінального правопорушення, яке означає визнання особою своєї вини, яка дає правдиві свідчення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює свій вчинок, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою провину, щиро розкаявся, крім того, дав згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, тож при призначенні покарання судом обґрунтовано враховано цю обставину як таку, що пом`якшує покарання, про що зазначено у вироку.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б були підставами для зміни чи скасування оскаржуваного вироку не виявлено, оскаржуване рішення є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 9 травня 2024 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_5 , який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3