Справа № 216/6198/24
провадження 1-кп/216/378/25
ВИРОК

іменем України

26 лютого 2025 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника , адвоката - ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань №6 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0002232 від 29 липня 2015 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця військової служби за контрактом, який на час скоєння кримінального правопорушення перебував на посаді пожежного пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), у військовому званні «солдат», раніше не судимого, у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 408, ч. 3 ст. 410 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №113-VIII від 15.01.2015, відповідно до ст. 106 ч.І п.п.1, 17, 20, ст. 112 Конституції України та ст.ст.4, 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 оголошено проведення, зокрема, на території Дніпропетровської області часткової мобілізації та постановлено здійснити призов військовозобов`язаних для забезпечення потреб Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Державної спеціальної служби транспорту, інших військових формувань України в обсягах, визначених мобілізаційними планами з урахуванням резерву.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про оборону України» №1932-ХІІ від 06.12.1991 та ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ від 21.10.1993 особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

31 жовтня 2013 року ОСОБА_5 на добровільній основі уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки, а в разі настання особливого періоду - і понад встановлений строк Контракту відповідно до вимог, визначених пунктом 2 частини дев`ятої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

26 листопада 2013 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №271 солдата ОСОБА_5 було зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду пожежного пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 .

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25 березня 1992 року, ОСОБА_5 набув статусу військовослужбовця і під час проходження військової служби повинен, окрім іншого, дотримуватися вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 6, 11, 16, 49, 119, 120 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України №548-XIV від 24 березня 1999 року, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України №551-XIV від 24 березня 1999 року, Військової Присяги, які вимагають від нього свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, постійно бути зразком високої культури, скромності і витримки, берегти військову честь, захищати свою і поважати гідність інших людей, бути ввічливим і дотримуватись військового етикету, поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Відповідно до статей 129, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам з.йськовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Таким чином, солдат ОСОБА_5 будучи військовослужбовцем знав та розумів, що на території України діє особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Сил України», затвердженого Законом України №1075-XIV від 21 вересня 1999 року, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо.

Згідно, ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Сил України», затвердженого Законом України №1075-XIV від 21 вересня 1999 року, військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст 7 Закону України «Про правовий режим майна в Збройних Сил України», затвердженого Законом України №1075-XIV від 21 вересня 1999 року, особи, винні у порушенні вимог цього Закону, притягаються до відповідальності згідно із законом.

Окрім того, згідно п.п. 3.1.1, 3.1.9 Положення про військове (корабельне) господарство Збройних Сил України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 300 від 16 липня 1997 року - усі посадові особи військової частини (з`єднання), які відають військовим (корабельним) господарством, повинні знати вимоги чинного законодавства України, наказів, положень, настанов, інструкцій та інших керівних документів щодо організації та ведення військового (корабельного) господарства та неухильно керуватись ними у своїй діяльності, організовувати та контролювати ведення обліку, правильне зберігання і своєчасне оновлення запасів матеріальних засобів усіх видів, а також експлуатацію

Поряд з цим, під час здійснення досудового розслідування встановлено, що у військовій частині НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) перебували на обліку чотири акумуляторні батареї марки 6 СТ 170 за №№:0808, 0943, 0925, 0935, та які згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів підпадають під категорію - військове майно.

Згідно зі ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених військовими статутами та іншим законодавством України. Військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, наказів командирів, поводитися з гідністю й честю, не допускати негідних вчинків.

Однак, діючи в порушення наведених вимог законів, солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, вчинив особливо тяжке кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення) за наступних обставин.

Так, реалізуючи свій злочинний умисел, в ніч з 27 липня 2015 року на 28 жпня 2015 року (більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено), перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , солдат ОСОБА_5 діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи гого суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення за рахунок держави в особі Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), в порушення вищевказаних вимог законодавства, шляхом злому навісного замку проник до господарчої будівлі, розташованої на території військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), з якої викрав військове майно, а саме: чотири акумуляторні батареї марки 6 СТ 170 за №№:0808, 0943, 0925, 0935, загальною вартістю 1 306 грн. 80 коп. (одна тисяча триста шість гривень вісімдесят копійок).

Надалі, 28 липня 2015 року (більш точного часу органом досудового розслідування не встановлено) солдатом ОСОБА_5 добровільно видано працівникам правоохоронного органу вказані вище акумуляторні батареї.

Своїми діями солдат ОСОБА_5 спричинив держави в особі Міністерства оборони України в особі військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду, відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 №5715 від 28.08.2024 в розмірі 1 306 грн. 80 коп. (одна тисяча триста шість гривень вісімдесят копійок).

Зазначені дії ОСОБА_5 кваліфіковані як викрадення військовослужбовцем іншого ВІЙСЬКОВОГО майна, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану (в редакції Закону України №194-VIII від 12.02.2015 року), тобто за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України.

Крім того, він же, тобто солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою ухилення від несення обов`язків військової служби вчинив тяжке кримінальне правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби (військові кримінальні правопорушення) за наступних обставин.

Так, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 по стройовій частині №271 від 26 листопада 2013 року солдата ОСОБА_5 було зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду пожежного пожежного взводу військової частини НОМЕР_1 .

Однак, 28 липня 2015 року солдат ОСОБА_5 , діючи в умовах особливого періоду, з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати в`язки військової служби та з метою взагалі незаконно ухилитися від неї, вирішив стати на злочинний шлях та у порушення зазначених статутних вимог самовільно залишив місце служби без поважних причин.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 28 липня 2015 року о 08 год. 00 хв. був відсутнім під час перевірки особового складу, тобто самовільно залишив місце дислокації військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ), командуванню про причини свого неприбуття не доповів, хоча об`єктивно повинен був і міг це зробити, а став проводити час на власний розсуд за межами військової частини, при цьому, обов`язків військової служби не ніс, свою належність до Збройних сил України, а також той факт, що він незаконно перебуває за межами військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) приховував, під час незаконного перебування за межами указаної військової частини солдат ОСОБА_5 до органів місцевої влади і військового управління з питань з дальшого проходження військової служби не звертався, хоча об`єктивно мав можливість це вчинити, поки 07 серпня 2024 року близько 11 год. 05 хв. був затриманий в порядку ст. 207 КПК України, чим фактично злочинна діяльність солдата ОСОБА_5 направлена на ухилення від несення обов`язків військової служби припинена представниками правоохоронних органів.

Зазначені дії ОСОБА_5 кваліфіковані як дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану (в редакції Закону України №194-VIII від 12.02.2015 року), тобто за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 408 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе визнав повністю та пояснив, що за обставин, викладених в обвинуваченні вчинив дані злочини, а саме: увечері пошкодив замок до приміщення та забрав вказані акумулятори та поїхав до знайомого на таксі, у якого залишив викрадені акумулятори з метою подальшої переплавки їх на грузики для риболовлі. Наступного дня приїхав до військової частини, де його зустріли військовослужбовці комендантської роти. Він їм розповів, де знаходяться акумулятори видав їх. Наступного дня він не вийшов на службу, та на територію військової частини більше не повертався. Весь цей час перебував дома та через два тижні купив квиток та з Борисполя полетів на літаку до Греції, де і перебував весь час до 2024 року. Дізнавшись, що наразі можна проходити службу особам, які самовільно залишили військову частину, він повернувся до України та звернувся до ТЦК. Але, там йому повідомили, що в них на нього немає часу. Тоді він звернувся до дільничного інспектора поліції, якому залишив свою адресу місця перебування. 07 серпня 2024 року до нього приїхали працівники поліції, які затримали його. У своїх діях щиро розкаюється, готовий далі нести військовий обов`язок по захисту Батьківщини.

У судовому засіданні суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо усіх фактичних обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням матеріалів, що характеризують його особу. При цьому судом було з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності позиції обвинуваченого, якому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку. Про добровільність позиції обвинуваченого та про розуміння ним правових наслідків свідчить його згода на задоволення зазначеного клопотання, заявлене прокурором в судовому засіданні, погоджена із захисником.

У зв`язку із цим, суд ухвалив дослідити докази, обмежившись показами обвинуваченого та письмовими доказами, що характеризують його особу.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що вина ОСОБА_5 доведена повністю, а дії його відповідають складам інкримінованих злочинів, передбаченого ч. 3 ст. 410 КК України як : викрадення військовослужбовцем іншого ВІЙСЬКОВОГО майна, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану (в редакції Закону України №194-VIII від 12.02.2015 року), та ч. 3 ст. 408 КК України: дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану (в редакції Закону України №194-VIII від 12.02.2015 року), у зв`язку із чим, обвинувачений підлягає кримінальному покаранню.

При призначенні покарання суд враховує характер та ступень тяжкості вчиненого злочинів, віднесених до категорії тяжкого (ч. 3 ст. 408 КК України) та особливого тяжкого (ч. 3 ст. 410 КК України). Обставини, що обтяжують покарання, передбачені ст. 67 КК України, відсутні. До обставин, які пом`якшують покарання, передбачені ст. 66 КК України, і встановлені у даній кримінальній справі, суд відносить: з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Таким чином, враховуючи наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням особи обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, матеріальну шкоду відшкодував, має на утриманні двох неповнолітніх дітей. Його ставлення до вчиненого, та те, що ОСОБА_5 , перебуваючи за кордоном, самостійно повернувся до України у розпал активних військових дій із російською збройною агресією, добровільно з`явився до органів правопорядку та повідомив про вчинені ним злочини, надавши належну оцінку своїй поведінці. Висловив готовність нести передбачену законом відповідальність, усвідомивши обставини скоєного кримінального правопорушення, а також те, що згiдно статті 50 КК України покарання має на метi не тiльки кару, а й виправлення засудженого.

Тому суд, з урахуванням наведених декількох обставин, що істотно знижують ступінь суспільної небезпеки вчиненого, вважає за можливим призначити ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст.69 КК України нижче нижчої межі, встановленої у санкціях ч.3 ст. 408, ч.3 ст. 410 КК України.

При цьому, суд враховує, що станом на час розгляду справи, з 27 січня 2023 року набрав чинності Закон України від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, відповідно до якого внесені зміни до статті 69 КК України, що значно погіршують становище особи.

Таким чином, суд вважає за необхідне при призначенні покарання, із урахуванням статті 5 КК України, застосувати положення статті 69 КК України, які діяли на час скоєння інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, оскільки останні пом`якшують кримінальну відповідальність обвинуваченого.

Разом з тим, враховуючи обставини справи та особу обвинуваченого, який протягом 9-ти років перебував у розшуку, переховуючись закордоном, будучи військовослужбовцем за контрактом з 31.10.2013 року, за службовою характеристикою характеризується негативно. Зважаючи на той факт, що звільнення від відбування покарання з випробуванням військовослужбовця за військові злочини, скоєні хоча, і не в умовах воєнного стану, але на час призначення покарання - під час його дії, - не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки, створить у таких осіб впевненість у безкарності, а також відмову від захисту Батьківщини. Зазначене свідчить про підвищену суспільну небезпечність такого злочину, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Тому, суд вважає за необхідне призначити обвинуваченому покарання без застосування іспитового, оскільки його виправлення можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

Крім того, суд звертає на увагу, що питання про звільнення від кримінальної відповідальності для продовження проходження військової служби військовослужбовців, які скоїли злочин, передбачений, зокрема, ст. 408 КК України, в особливий період, не може бути вирішено в порядку ст. 401 КК України, яка розповсюджується на злочини, скоєні військовослужбовцями під час дії воєнного стану. У даному випадку, питання щодо подальшого проходження військової служби ОСОБА_5 врегульовано ст. 81-1 КК України та повинно вирішуватися судом за результатом розгляду клопотанням засудженого про умовно-дострокове звільнення його від відбування покарання для проходження військової служби за контрактом, тобто, після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено, заходи забезпечення кримінального провадження, судові витрати, речові докази відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.. ст. 349 ч.3, 369-376, 395, 532 КПК України, ст. ст. 5, 69 КК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 408, ч.3 ст. 410 КК України, за які призначити йому покарання:

- за ч. 3 ст. 408 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком у 3 (три) роки;

- за ч. 3 ст. 410 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком у 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_5 покарання, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком у 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_5 обчислювати з моменту його затримання, зарахувавши в строк покарання період попереднього ув`язнення та перебування під вартою у відповідності до ч.5 ст. 72 КК України, починаючи з 07 серпня 2024 року (а. с. кр.пр. 109-110 т. 2).

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не змінювати та вважати продовженим.

Цивільний позов не заявлено, речові докази, судові витрати відсутні.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, захиснику та прокурору. Учасники справи мають право отримати копію вироку у суді.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим у той же строк з моменту отримання його копії.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_6