Номер провадження: 11-кп/813/1266/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000036 від 04.04.2024 відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Вилкове Одеської області, громадянин України, не одружений, з повною середньою освітою, офіційно не працевлаштований, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст.358, ч. 5 ст.190 КК України,-

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року частково задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 10.03.2024 включно із визначенням розміру застави, як запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_6 обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 757 000 гривень.

У разі внесення застави, покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України, а саме:

прибувати до суду за кожною вимогою;

не відлучатися за межі Одеської області без дозволу суду;

повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

утримуватись від спілкування з потерпілим та з особами, допитаними як свідки в рамках даного кримінального провадження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою його місця проживання, а саме: АДРЕСА_1 , із покладенням на нього наступних обов`язків: прибувати до Приморського районного суду м. Одеси за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; не спілкуватись зі свідками по даному кримінальному провадженню.

У випадку неможливості застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 не пов`язаного із триманням під вартою, зменшити розмір застави обвинуваченому ОСОБА_8 , визначивши заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Доводи апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд першої інстанції не розглянув можливість застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою та не взяв до уваги, що обвинувачений щиро розкаявся та розкаюється в своєму вчинку, під час досудового розслідування надав стороні обвинувачення відповідні показання, погодився на проведення слідчого експерименту за його участі, а тому продовження ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання вартою не є виправданим.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 бажає укласти угоду зі стороною обвинувачення щодо визнання винуватості, є студентом денної форми навчання Навчально-наукового інституту морського флоту Одеського національного морського університету, раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Захисник звертає увагу на те, що ризики відсутні, а визначений місцевим судом розмір застави є непомірним для обвинуваченого.

Позиції учасників апеляційного провадження

Частиною 4 ст.422-1 КПК України передбачено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Оскільки сторонами кримінального провадження не заявлялось клопотання про проведення судового розгляду за їх участі, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без учасників кримінального провадження в порядку письмового провадження.

Дослідивши надані матеріали та перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Частина перша ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Приморському суді м. Одеси перебуває кримінальне провадження № 0000036 від 04.04.2024 відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.1 ст. 209, ч. 3 ст.358, ч. 5 ст. 190 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст.358, ч.5 ст.190 КК України, та ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 190 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ч.3 ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення по суті, оскільки це є прерогативою суду першої інстанції за результатами проведеного судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_6 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст.358, ч. 5 ст.190 КК України.

Оскарженою ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2025 року ОСОБА_6 був продовжений строк тримання під вартою до 10.03.2024 включно із визначенням розміру застави, оскільки суд дійшов висновку про те, що у даному кримінальному провадженні продовжують існувати ризики, передбачені пунктами 1), 3) 4) та 5) ч.1 ст.177 КПК України.

З огляду на те, що інші учасники кримінального провадження не оскаржували зазначену ухвалу суду першої інстанції, колегія суддів переглядає її в межах апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 .

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000036не були здійсненні всі дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд не допитав всіх свідків та безпосередньо не дослідив всі докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.190 КК України, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_6 у разі доведеності його вини, апеляційний суд переконаний, що на теперішній час продовжує існувати ризик того, що обвинувачений може здійснити спроби переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того існує ризик, передбачений п.3) ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, які ще не були допитані судом під час судового розгляду, а положеннями ч.4 ст.95 КПК України встановлено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Вказана обставина може перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків та потерпілого в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК, а оскільки свідки та потерпілий на даний час не були допитані судом, не досліджені письмові докази, не можна виключати можливість впливу обвинуваченого на вказаних осіб.

Колегія суддів враховує, що на теперішній час судовий розгляд у кримінальному провадженні не розпочато, свідки та потерпілі не допитані, інші докази не досліджені.

Як обґрунтовано зазначає суд першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_6 перешкоджати кримінальному провадженню, шляхом невиконання або неналежного виконання обов`язків, покладених на нього, як на обвинуваченого, в разі обрання йому більш м`якого виду запобіжного заходу, а також невиконання обов`язків шляхом неявки, у разі необхідності, до суду.

Крім того, існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме того, що обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, оскільки він обвинувачується у вчиненні низки злочинів.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_6 раніше не судимий, щиро кається у скоєному, бажає укласти угоду із стороною обвинувачення про визнання винуватості, а також те, що є студентом денної форми навчання, не спростовують наявності існуючих ризиків у кримінальному провадженні та не нівелюють такі ризики.

Матеріали справи не містять даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування ОСОБА_6 під вартою.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1), 3), 4) та 5) ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час реально продовжують існувати.

Стосовно посилань захисника щодо визначення судом першої інстанції завідомо непомірного розміру застави для обвинуваченого, колегія суддів зазначає про наступне.

При вирішенні цього питання, колегія суддів враховує практику ЄСПЛ, відповідно до якої розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на особу обвинуваченого та ступінь впевненості, що можлива перспектива втрати застави у випадку його неявки у судове засідання буде достатнім стримуючий фактором, щоб позбавити його бажання втекти (рішення у справі «Гафа проти Мальти» (Gafа v. Malta), заява №54335/14, пункт 70, від 22 травня 2018 року)

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

ОСОБА_6 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення, а тому враховуючи положення п.3 ч.5 ст.182 КПК розмір застави щодо нього за загальним правилом має визначатися у межах від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Водночас, відповідно до ч.5 вказаної норми процесуального закону, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Апеляційний суд констатує, що судом першої інстанції визначена застава у розмірі 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто в межах передбачених п.3 ч.5 ст.182 КПК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що, враховуючи обставини кримінальних правопорушень в яких обвинувачується ОСОБА_6 , зокрема, їх корисливий характер, системність, суттєву збагаченість з огляду на те, що ОСОБА_10 та ОСОБА_6 були отримані грошові кошти в розмірі 5800 та 70 000 доларів США, обраний розмір застави зможе стримувати можливу протиправну поведінку обвинуваченого, буде достатньою мірою гарантувати виконання ним покладених на нього обов`язків, зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти заявленим у клопотанні прокурора ризикам.

Колегія суддів зазначає про те, що Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що суд, при встановленні суми застави, яка перевищує платоспроможність обвинуваченого повинен враховувати тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, а також його професійне становище. Судом, враховуючи винятковий характер справи, виправдано корегування суми для звільнення під заставу з рівнем передбачуваної відповідальності для забезпечення того, щоб винні не мали стимулу уникати правосуддя і знехтувати заходами безпеки. Розмір застави, встановлений виключно з урахуванням майнового стану підозрюваного, не є достатнім для забезпечення його явки у судове засідання.

За таких обставин, доводи захисника ОСОБА_7 про наявність підстав для застосування менш суворого запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 та зменшення розміру застави є необґрунтованими, а місцевий суд правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , а визначений розмір застави є необхідним для забезпечення наявних ризиків.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Пунктом 1) ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд -

ухвалив

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 10 січня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 190, ч.3 ст.358, ч. 5 ст.190 КК України, у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000036 від 04.04.2024 року, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4