УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року

м. Київ

справа № 183/2633/24

провадження № 51-781 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного судувід 13 лютого 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Новомосковськ Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2024 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі положень ст. ст. 75, 104 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування покарання зі встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

За вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 10 листопада 2023 року о 21:00, будучи неповнолітнім, діючи в умовах воєнного стану, маючи умисел на заволодіння чужим майном, перебував у кухонному приміщенні будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , де таємно заволодів мобільним телефоном «Samsung Galaxy MI2», 4/64 GB блакитного кольору, який належав ОСОБА_5 , спричинивши потерпілій шкоду на суму 3 479 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначитиновий розгляд у суді апеляційної інстанції.

В обґрунтування доводів вказує, що призначене ОСОБА_4 судом першої інстанції і залишене без змін апеляційним судом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням положень ст. ст. 75, 104 КК України є суворим й таким, що не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.

Вважає, що суди попередніх інстанцій не взяли до уваги наявність підстав для застосування положень ст. 69 КК України, у зв`язку з чим неповнолітньомуОСОБА_4 не було призначено більш м`яке покарання, ніж передбачене санкцією ч. 4 ст.185 цього Кодексу.

Зокрема, стверджує, що обставинами, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, серед іншого, є визнання вини, щире каяття, вчинення злочину в неповнолітньому віці.

Крім цього зазначає про відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також претензій матеріального характеру зі сторони потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні.

Вказує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та безпідставно залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 без зміни.

Окрім того, вказує, що апеляційний суд розглянув справу без виклику потерпілої, не з`ясувавши її думку.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 4 ст. 185 КК України у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони, на думку колегії суддів касаційного суду, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

У ст. 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Згідно з положеннями ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається зі змісту вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким; особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття та вчинення злочину неповнолітнім. Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Крім того, суд взяв до уваги висновок досудової доповіді щодо відносин у сім`ї ОСОБА_6 , яка перебуває під соціальним супроводом як сім`я, яка потрапила в складні життєві обставини, а також думку потерпілої, яка не наполягала на суворому покаранні.

Враховуючи наведене та беручи до уваги особливості кримінальної відповідальності і покарання неповнолітніх, передбачені Розділом ХV КК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_4 можливе при призначенні йому покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, від відбування якого обвинуваченого доцільно звільнити на підставі положень ст. ст. 75, 104 цього Кодексу.

Не погодившись із вироком суду в частині призначеного покарання, прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити рішення місцевого суду та пом`якшити призначене ОСОБА_4 покарання шляхом застосування до нього положень ст. 69 КК України й подальшого призначення йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.

За результатами розгляду вказаної скарги суд апеляційної інстанції залишив її без задоволення, а оскаржуваний вирок - без змін, належним чином мотивувавши своє рішення.

В обґрунтування своєї позиції апеляційний суд вказав, що, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував всі обставини, на які посилається сторона обвинувачення, та з огляду на фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, беручи до уваги особу обвинуваченого, а також висновок досудової доповіді органу пробації, згідно з яким виправлення неповнолітнього ОСОБА_4 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк з покладенням на нього відповідних обов`язків на підставі положень ст.76 КПК України, дійшов висновку, що призначене судом першої інстанції покарання є справедливим.

За приписами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

На думку колегії суддів касаційного суду, у цьому кримінальному провадженні, хоча і встановлено наявність декількох обставин, які пом`якшують покарання, однак відсутні підстави вважати, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Підсумовуючи наведене, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій в аспекті дотримання приписів ст. ст. 412-414 КПК України, у тому числі і щодо відсутності підстав для призначення ОСОБА_4 більш м`якого виду покарання, яке не передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, відповідно до положень ст. 69 цього Кодексу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість його висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та визначенні порядку його відбування, прокурором у касаційній скарзі не наведено.

Доводи прокурора про те, що апеляційний суд розглянув справу без виклику потерпілої, не з`ясувавши її думку, що є істотним порушенням вимог КПК України, не вбачаються обґрунтованими.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Як убачається зі змісту оскарженої ухвали апеляційного суду, потерпіла, будучи повідомлена належним чином про дату, час та місце апеляційного розгляду, до зали суду не з`явилася, заяв про відкладання судового засідання чи проведення апеляційного перегляду у її присутності не подавала.

З урахуванням викладеного з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпровського апеляційного судувід 13 лютого 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3