КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/6025/2024 Єдиний унікальний номер 758/2964/24 Категорія ст. 422-1 КПК України Головуючий у суді 1 інстанції - ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 4 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 4 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про негайне звільнення ОСОБА_6 з під варти відповідно до ст. 206 КПК України.

Задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» строком на 60 діб, тобто, до 3 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Доручено керівництву Державної установи «Київський слідчий ізолятор», Київській міській прокуратурі та начальнику Департаменту з питань виконання кримінальних покарань провести перевірку викладених фактів.

Направлено керівнику Державної установи «Київський слідчий ізолятор», Київській міській прокуратурі та начальнику Департаменту з питань виконання кримінальних покарань дану ухвалу для її розгляду з вимогою про наслідки виконання даної ухвали суду повідомити Оболонський районний суд м. Києва, обвинуваченого ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з ухвалою суду в частині продовження запобіжного заходу, обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду, як таку, що ухвалена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме, ухвалена не іменем України, некомпетентним судом без урядових символів влади та з порушенням вимог ч. 2 ст. 400, ч. 2 ст. 532, ч. 4 ст. 199 КПК України, постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у продовженні строку тримання під вартою ОСОБА_6 .

З посиланням на норми КПК України, Конституції України та інші законодавчі акти, обвинувачений в обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що продовження запобіжного заходу відбулось з багаточисленними істотними порушеннями вимог закону, а саме, оскаржувана ухвала постановлена не іменем України, а, відтак, це рішення не набрало законної сили і не є обов`язковим до виконання; винесена некомпетентним судом, оскільки його ( ОСОБА_6 ) тримають протягом тривалого часу під вартою на підставі «папірців», які не набрали законної сили, які не завірені відповідною гербовою печаткою; що не виконана стаття 20 Конституції України (в редакції 1996 року), яка єдина має опис Державного Герба України, але яка до цього часу не виконана і вже не може бути виконана, оскільки знищені печатки з Державним Гербом УРСР; такого герба, як тризуб, немає в жодному законодавчому акті.

Окрім того, як зазначає апелянт, ухвалою слідчого судді від 29 січня 2024 року до нього застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 30 діб до 27 лютого 2024 року, але ця ухвала набрала законної сили лише 16 жовтня 2024 року після апеляційного розгляду, у зв`язку з цим всі подальші продовження строку тримання під вартою є незаконними, як і те, що йому продовжують строк тримання під вартою до того, як набере законної сили попередня ухвала суду.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні Оболонського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0000794 від 18 жовтня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України.

За змістом оскаржуваної ухвали в судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Клопотання прокурора обґрунтоване тим, що досудовим розслідуванням встановлено, що у громадянина України ОСОБА_6 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, але не пізніше 14 жовтня 2023 року , виник та сформувався стійкий злочинний намір, направлений на вчинення кримінально караних діянь, що полягають у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

Так, ОСОБА_6 у невстановлений слідством час, але не пізніше 14 жовтня 2023 року, ймовірно під впливом російських пропагандистських ЗМІ, сформував своє ставлення до подій, які мали місце після 20 лютого 2014 року, тобто, початку військової операції рф на території Автономної республіки Крим, внаслідок якої відбулась окупація частини території України, а в подальшому послідувала збройна агресія рф на сході України і окупація частини Донецької і Луганської областей України, створення підконтрольних рф адміністрацій, шляхом перекладання відповідальності за вказані події на Україну.

Таким чином, у громадянина України ОСОБА_6 при невстановлених досудовим розслідуванням обставинах, але не пізніше 14 жовтня 2023 року, виник та сформувався стійкий злочинний намір, направлений на вчинення кримінально караних діянь, що полягають у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом поширення інформації про заперечення правового стану воєнного часу, а також особистих даних військовослужбовців під час виконання останніми службових обов`язків.

На виконання свого умислу ОСОБА_6 у невстановлений досудовим розслідуванням час зареєстрував обліковий запис у соціальній мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_9 », за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_1 на який підписано 1138 користувачів мережі. У подальшому, 14 жовтня 2023 року близько 02.00 год., під час комендантської години, що є складовою воєнного стану, ОСОБА_6 , перебуваючи за кермом автомобіля марки Citroen державний номерний знак НОМЕР_1 на перетині вулиць Наталії Ужвій та Мостицької у Подільському районі м. Києва був зупинений працівниками патрульної поліції разом з військовослужбовцями, залученими до патрулювання. У той же час, після зупинки, вийшовши з автомобіля, ОСОБА_6 діючи умисно, з перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, використовуючи особистий мобільний телефон марки «Realme C21Y» (IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 ) з номером телефону: НОМЕР_4 здійснив відеозапис спілкування з військовослужбовцями, на якому зафіксовано персональні дані військовослужбовців, залучених до проведення заходів дотримування громадянами України положень щодо комендантської години. Відразу після закінчення відеозйомки, ОСОБА_6 , продовжуючи свої дії, направлені на перешкоджання законній діяльності ЗСУ та інших військових формувань, яка розкриває форми та методи роботи ЗСУ та може призвести до витоку інформації щодо пересування сил та засобів Сил Оборони по місту Києву, діючи умисно, 14 жовтня о 02.16 год. опублікував вказаний відеозапис на своїй особистій сторінці в соціально-орієнтованій мережі «Facebook» під назвою « ОСОБА_9 » за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2 . Таким чином, ОСОБА_6 , усвідомлюючи протиправний характер власних намірів та дій, перебуваючи близько 02.00 год. 14 жовтня 2023 року на перетині вулиць Наталії Ужвій та Мостицької в Подільському районі м. Києва, за допомогою особистого мобільного телефону марки «Realme C21Y» (IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 ) з номером телефону: НОМЕР_4 , що перебував у його розпорядженні, який під`єднаний до глобальної мережі Інтернет, умисно здійснював діяння, які полягають у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом поширення інформації про заперечення правового стану воєнного часу, а також особистих даних військовослужбовців під час виконання останніми службових обов`язків. При цьому встановлено, що ОСОБА_6 , переслідуючи явно злочинний намір, здійснював вищевказані протиправні діяння в контексті триваючої збройної агресії рф проти України, яка розгорнута на всій її території, отже, вчинив усі залежні від нього дії на шкоду Збройним Силам України та іншим військовим формуванням, та довів свій злочин до кінця. Таким чином, за викладених вище обставин, ОСОБА_6 умисно здійснив діяння, які полягають у перешкоджанні законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період, шляхом поширення інформації про заперечення правового стану воєнного часу, а також особистих даних військовослужбовців під час виконання останніми службових обов`язків, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.114-1 КК України.

У клопотанні прокурор, посилаючись на встановлені під час досудового розслідування обставини інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, вважає, що у кримінальному проваджені встановлена наявність ризиків, а саме, ризик переховування від суду, незаконного впливу на свідків у вказаному провадженні, вчиненні іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому обвинувачується.

На переконання прокурора, з урахуванням того, що обвинувачений вчиним тяжкий злочин, санкція за вчинення якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, у разі застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, є підстави вважати, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду. Окрім того, як наголошує прокурор, ОСОБА_6 перебував у розшуку у період з 30 листопада 2023 року до 29 січня 2024 року, що свідчить, на думку прокурора, про високу ймовірність повторно вчинити спробу переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Також прокурор зазначає про те, що висновок про наявність ризику незаконного впливу на свідків ґрунтується на тому, що обвинувачений самостійно або через інших осіб може незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні з метою перешкоджання надання останніми повних та достовірних показань щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Щодо наявності ризику вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, в якому ОСОБА_6 обвинувачується, то прокурор вказує про те, що злочинна діяльність обвинуваченого направлена на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших збройних формувань, а тому, перебуваючи на волі, він може вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити дії, в яких він обвинувачується.

На переконання прокурора, більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

Також прокурор, посилаючись на положення ч. 6 ст. 176, ст. 183 КПК України, вважає неможливим застосуванням до обвинуваченого запобіжного заходу у виді застави.

За змістом оскаржуваної ухвали через канцелярію суду від громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшло клопотання в порядку ст. 206 КПК України про негайне звільнення ОСОБА_6 з-під варти.

Обвинувачений категорично заперечував проти клопотання прокурора. В судовому засіданні заявив клопотання про негайне звільнення його з-під варти, вказуючи, що незаконно утримується в СІЗО. Вважає, що таке утримання порушує його Конституційні права, а також права, які визначені Європейською Конвенцію, вказавши, що його утримання під вартою сприймає, як катування і полон.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції наведені вимоги закону дотримано.

За результатами розгляду поданих клопотань судом відмовлено у задоволенні клопотання громадян ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про негайне звільнення ОСОБА_6 з під варти відповідно до ст. 206 КПК України, задоволено клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_6 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто, до 3 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала обґрунтована тим, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були враховані під час обрання обвинуваченому ОСОБА_6 такого запобіжного заходу як тримання під вартою, не змінились, а інші запобіжні заходи, не забезпечать належної поведінки обвинуваченого під час розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що підстав для зміни обвинуваченому ОСОБА_6 такого запобіжного заходу не має, а тому йому слід продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою.При цьому судом враховані положення ч. 6 ст. 176, ч. 4 ст. 183 КПК України.

Окрім того, судом не встановлено підстав для задоволення клопотання про негайне звільнення обвинуваченого з-під варти, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які процесуальні документи чи відомості, які б вказували, що ухвали, якими обирався та продовжувався запобіжний захід обвинуваченому, були предметом оскарження в апеляційному порядку та за наслідками такого оскарження були скасовані. Отже, ухвали слідчих суддів Солом`янського районного суду м. Києва та судді Оболонського районного суду м. Києва від 9 вересня 2024 року є чинними.

Окремо суд визнав за необхідне відреагувати на зазначене обвинуваченим повідомлення щодо його тримання під вартою у жахливих умовах, тому з метою усунення викладених обвинуваченим фактів відповідно до п. п. 1, 2 ч. 6 ст. 206 КПК України доручено керівництву Державної установи «Київський слідчий ізолятор», Київській міській прокуратурі та начальнику Департаменту з питань виконання кримінальних покарань провести перевірку викладених фактів, з направленням ухвали для її розгляду уповноваженими особами.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження до обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою вирішено на стадії судового розгляду, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_6 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_6 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів.

Наведенесвідчить про те, що, приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд врахував обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, його наслідки, та виходив з наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які дають достатні підстави вважати, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

З наявних у розпорядженні колегії суддів матеріалів встановлено, що відомості про те, що ОСОБА_6 є раніше судимою особою, відсутні, як і відсутні будь-які відомості про майновий стан обвинуваченого, наявність міцних соціальних зв`язків, міста роботи, тощо.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до висунутого обвинувачення ОСОБА_6 інкримінується вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

Суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованого обвинуваченому злочину, те, що він перебував у розшуку у даному кримінальному провадженні, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

На думку колегії суддів, з урахуванням дій, які ставляться у провину обвинуваченому, є небезпідставним на даному етапі судового провадження і ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Також колегія суддів враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом.

З урахуванням висунутого обвинувачення, характеру інкримінованих обвинуваченому дій, стадії судового розгляду, на переконання колегії суддів, є небезпідставним ризик впливу на свідків, який на даному етапі продовжує існувати.

З огляду на наявні дані про особу обвинуваченого, які викладені в оскаржуваному рішенні та не спростовані стороною захисту, на переконання колегії суддів, на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як передача обвинуваченого на поруки у зв`язку з відсутністю заяв відповідних осіб; за відсутності даних про наявність в обвинуваченого сталих міцних соціальних зв`язків та роботи, що може бути стримуючим фактором для настання встановлених ризиків, - як домашній арешт або особисте зобов`язання.

При цьому колегія суддів враховує, що за змістом абзацу 8 ч. 4 ст. 183, ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються, серед іншого, у вчиненні злочину, передбаченого ст. 114-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід - тримання під вартою, та суд має право не визначити розмір застави.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2024 року за конституційними скаргами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини шостої статті 176 КПК України(Справа № 3-111/2023(207/23, 315/23) № 7-р(ІІ)/2024, Суд вбачає правомірною мету, з якою законодавець доповнив частиною шостою статтю 176 Кодексу, маючи намір посилити захист суверенітету територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України за рахунок установлення вказаною нормою Кодексу тимчасово (на період дії воєнного стану) особливого порядку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до осіб, яких підозрюють або обвинувачують у вчиненні злочинів, які за тяжкістю й характером є наднебезпечними в умовах воєнного стану.

Суд зазначив, що законодавець закріпив дискрецію слідчого судді, суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених статтями 177, 178 Кодексу.

Тож під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за частиною шостою статті 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених статтями 177 та 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід.

Отже, за частиною шостою статті 176 Кодексу запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід.

Разом з тим, колегія суддів приймає до уваги те, що з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжений до теперішнього часу. Враховуючи встановлені на даний час підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, з огляду на положення ст. 5, ч. 6 ст. 176, п. 3 ч. 4 ст. 183 КПК України, те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано не визначив розмір застави обвинуваченому.

За встановленого під час апеляційного розгляду, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції станом на час постановлення оскаржуваної ухвали об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, хоча і зменшились, проте, продовжують існувати.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними доводи про те, що обвинувачений перебуває під вартою незаконно, оскільки ухвала Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року, на підставі якої йому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, станом на час винесення інших ухвал не набрала законної сили і не могла бути продовжена внаслідок подання на неї апеляційної скарги.

Так, згідно з ч. 2 ст. 400 КПК України подання апеляційної скарги на ухвалу слідчого судді, на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, зупиняє набрання нею законної сили, але не зупиняє її виконання, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин оскарження ухвали Солом`янського районного суду міста Києва від 29 січня 2024 року в апеляційному порядку не зупиняло її виконання, а, окрім того, вказана ухвала станом на час постановлення оскаржуваної ухвали набрала законної сили, є чинною.

Є також безпідставними доводи апеляційної скарги обвинуваченого в тій частині, що ухвала постановлена незаконним та некомпетентним судом, який не створений на підставі закону, оскільки такі доводи обвинуваченого ґрунтуються на власному сприйнятті.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 4 листопада 2024 року в частині продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто, до 3 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4