Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

25 березня 2025 року м. Рівне

Справа № 572/1945/24

Провадження № 11-кп/4815/319/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000283 від 10 квітня 2024 року відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , українки, громадянки України, із середньою спеціальною освітою, одруженої, пенсіонерки, раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 240-1 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.240-1 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком на 1 рік та з покладенням відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто на підставі ст.124 КПК України з ОСОБА_6 на користь держави 3029 грн. 12 коп. документально підтверджених витрат на залучення експерта.

Вирішено питання щодо речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Скасовано арешт, накладений на майно ухвалою слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 11 квітня 2024 року.

За вироком суду ОСОБА_6 у невстановлені досудовим слідством дату та час, не бувши суб`єктом підприємницької діяльності, без отримання спеціального дозволу на користування надрами, без акту, що засвідчує гірничий відвід, в порушення п.п.2-5 «Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами», затвердженого постановою КМУ від 30.05.2011 року № 615; п.п.3, 4 «Положення про порядок надання гірничих відводів», затвердженого постановою КМУ від 27 січня 1995 №59, вимог ст.19 Кодексу України «Про надра», перебуваючи в одному із урочищ на території Сарненського району, назбирала каміння органогенного утворення, яке відповідно до Закону України «Про державне регулювання видобутку, виробництва і використання дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння та контроль за операціями з ними» № 637/97ВР від 18.11.1997, Переліку корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №827 від 12.12.1994, відноситься до дорогоцінного каміння органогенного утворення, корисною копалиною загальнодержавного значення, а саме: камінням природного походження бурштину в сировині, загальною масою 1943,44 гр., ринковою вартістю 3455 грн. 43 коп., не маючи при цьому відповідних документів, які б підтверджували законність походження даного каміння бурштину, перенесла його до свого господарства за місцем проживання у АДРЕСА_1 , де розпочала його зберігати.

В подальшому, наприкінці січня 2024 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_6 , продовжуючи свою незаконну діяльність, спрямовану на зберігання бурштину, перенесла вказаний бурштин до господарства, розташованого по АДРЕСА_1 , де на той час проживала, продовживши його зберігання у житловому будинку до моменту його вилучення працівниками поліції в ході санкціонованого обшуку 09 квітня 2024 року.

В поданій апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та правильності кваліфікації своїх дій, покликається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вказує, що судом при призначенні покарання, мотивуючи висновок про не призначення покарання у виді штрафу або обмеження волі з огляду на те, що обвинувачена має неповнолітню дитину 2010 року народження та є пенсіонеркою, не враховано, що вона отримує пенсію і має можливість та бажання сплатити штраф за вчинене правопорушення у мінімальному розмірі. Сплата такого штрафу не становитиме ні для неї, ні для її дитини надмірного матеріального тягаря.

Звертає увагу, що до кримінальної відповідальності притягується вперше, повністю визнала свою вину у вчиненому, активно сприяла його розкриттю і щиро розкаялася.

Просить змінити вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 27.11.2024 року відносно неї за ч.1 ст. 240-1 КК України і призначити покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч.1 ст. 240-1 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинувачену, яка підтримала апеляційну скаргу, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, перевіривши вирок суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження судовий розгляд даного кримінального провадження відбувся у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України.

Відповідно висновок суду про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_6 та правильність кваліфікації її дій за ч.1 ст. 240-1 КК України, як незаконне зберігання бурштину, законність походження якого не підтверджується відповідними документами, в апеляційній скарзі не оскаржується і, відповідно, апеляційною інстанцією вирок суду в цій частині не перевіряється.

Згідно ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ці положення закону розповсюджуються не тільки на вирішення питання про доведеність чи не доведеність вини обвинуваченого, але й при призначенні покарання.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги обвинуваченої щодо суворості призначеного покарання є слушними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

За правилами ст.65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст.50КК України мети покарання кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.

Відповідно до вироку, обираючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд першої інстанції врахував, що інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення згідно ст. 12 КК України відноситься до нетяжких, дані про особу обвинуваченої, яка по місцю проживання характеризується виключно позитивно, вперше притягається до кримінальної відповідальності, обставинами, які пом`якшують покарання судом визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

Врахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку про доцільність призначити ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч.1 ст. 240-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки з застосуванням інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 1 рік з покладенням відповідних обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкції частини статті за інкриміноване кримінальне правопорушення.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції не надав належної оцінки встановленим обставинам у їх сукупності, зокрема, обставинам вчинення кримінального правопорушення, маси та ринкової вартості бурштину, даним про особу обвинуваченої, які її характеризують, щодо сімейних обставин, зокрема, хворіючої дитини, яка потребує лікування і можливого супроводу за кордон та не навів у вироку мотивів про те, чому мети покарання неможливо досягти при застосуванні відносно обвинуваченої менш суворого заходу примусу, передбаченого санкцією ч.1 ст.240-1 КК України.

Додержання загальних засад призначення покарання, вимагає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати у вироку чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити обвинуваченому і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч.2 ст. 50 КК України.

Колегія суддів вважає, що вказаних вимог закону суд не дотримався.

Основним критерієм градації видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, є місце прав людини, втручання в які передбачає кожний із заходів примусу, у загальновизнаній ієрархії людських цінностей. У цій ієрархії право особи на свободу й особисту недоторканність має вищу цінність.

З огляду на викладене, колегія суддів, бере до уваги встановлені судом першої інстанції обставини у їх сукупності, зокрема, обставини незаконного зберігання 1943,44 г. бурштину, ринковою вартістю 3455 грн. 43 коп., обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , відсутність обставин, які обтяжують покарання, дані, що характеризують особу обвинуваченої та встановлені обставини при апеляційному перегляді оскаржуваного вироку, на які наголосила ОСОБА_6 , щодо можливості сплати покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією частини 1 ст. 240-1 КК України, що не становитиме надмірного тягаря для неї і її сім`ї, оскільки отримує відповідну пенсію, а звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням систематичного контролю з боку держави протягом 1 року становитиме певні обмеження її приватного життя, зокрема, виїзду за кордон з дитиною на лікування на невизначений термін і неможливість виконання обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України, що може потягти суворі правові наслідки, передбачені ч.2 ст. 78 КК України.

Враховуючі наведені обставини, колегія судді приходить до переконання про наявність підстав у даному випадку, можливість і необхідність пом`якшити обвинуваченій покарання, призначивши його у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч.1 ст.240-1 КК України.

На думку колегії суддів, саме таке покарання, відповідає вимогам ст.ст. 50,65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408, з врахуванням ч.2 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

За наведеного, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, а апеляційна скарга обвинуваченої задоволенню.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити.

Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 27 листопада 2024 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 240-1 КК України в частині призначеного покарання змінити.

Визнати винною ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.240-1 КК України і призначити покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 (п`ятдесят одну тисячу) гривень.

В решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3