ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/695/25 Справа № 185/1440/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження № 0000661 за апеляційними скаргами прокурора Троїцького відділу Сватівської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року щодо

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в с. Невське Кремінського району Луганської області, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка народилася в с. Невське Кремінського району Луганської області, громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 1 ст. 111-2 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В зміненій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та вважати ОСОБА_10 та ОСОБА_9 засудженими за ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій в органах держави або місцевого самоврядування строком на 13 років з конфіскацією всього майна; в іншій частині вирок залишити без змін.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що вказаним вироком ОСОБА_10 та ОСОБА_9 засуджено за ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах держави або місцевого самоврядування строком на 13 років з конфіскацією всього майна.

Із зазначеного вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання, некоректно виклав вид додаткового покарання та фактично не застосував покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих повноважень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_9 винною за ч.4 ст.111-1 КК України та призначити їй покарання в межах санкції цієї статті; на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки та покласти на неї обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_9 свою вину не визнає та під час судового розгляду зазначала, що її дії не були добровільними, бо вона перебувала під психологічним примусом окупантів, оскільки її рідний брат служив з 2014 року в ЗСУ, побоюючись за своє життя та життя дітей і родини, вимушена була зі своєю матір`ю ОСОБА_10 виконувати певні вимоги загарбників стосовно приготування їжі та побутових потреб. Виїхати вона не могла, оскільки на її утриманні перебували двоє малолітніх дітей, мати, бабуся та прабабуся, які є особами похилого віку та яким важко пересуватися.

Зазначає, що за показами обвинуваченої ОСОБА_9 , вона російський прапор на будинок не вивішувала, навмисних дій, проти державного ладу України та навмисного надання інформації про односельців, не здійснювала, російських окупантів до покинутих будинків мешканців с. Невське не заселяла.

Стверджує, що у справі не має будь-яких належних та допустимих доказів співпраці обвинуваченої з окупантами.

Звертає увагу на те, що відповідно до диспозиції за ч. 4 ст. 111-1 КК України злочин може бути вчиненим лише на тимчасово окупованій території, однак, ні в матеріалах кримінального провадження, ні під час судового розгляду, стороною обвинувачення не надано доказу того, що населений пункт с.Невське Красноріченської селищної територіальної громади Сватівського району Луганської області було окуповане російськими військами, чи будь-якими іншими незаконними збройними формуваннями.

Також предметом злочину за ч. 4 ст. 111-1 КК України є "матеріальні ресурси", однак сторона обвинувачення не володіє відомостями, які саме "матеріальні ресурси" були передані військовим чи ополченцям.

Вважає, що дії, вчинені обвинуваченими, підпадають під дію ч. 2 ст. 11 КК України, та через малозначність не становлять суспільної небезпеки, тобто не заподіяли й не могли заподіяти істотної шкоди суспільству або державі.

Окрім того, в матеріалах справи відсутні докази та відомості, які саме незаконні збройні чи воєнізовані формування знаходилися у с. Невське.

Стверджує, що судом обставиною, що обтяжує покарання обвинувачених визнано - вчинення злочину з використанням воєнного стану, однак у вироку відсутні дані про те, як саме обвинувачені використали умови воєнного стану для вчинення інкримінованого їм злочину, а тому ця обставина підлягає виключенню.

Зазначає, що судом першої інстанції не доведено об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину та мету обвинувачених.

Однак, якщо правильність кваліфікації дій обвинуваченої підтвердиться, то зазначає, що ОСОБА_9 раніше не судима, має середню освіту, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не одружена, однак має на утриманні двох неповнолітніх дітей, 2016 та 2013 років народження, має міцні соціальні зв`язки.

Вважає, що до обвинуваченої ОСОБА_9 можливо застосувати ст.75 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_10 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що з вироку суду вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_9 визнано винними в тому, що ними спільно з російськими окупаційними військами, на будинку за місцем їх фактичного проживання, було встановлено прапор Російської Федерації.

Однак, відповідальність за наявність прапору на будинку не передбачена диспозицією ч.4 ст.111-1 КК України. При цьому жоден зі свідків не зазначив, що ОСОБА_10 вивішувала прапор чи хоча б давала на це згоду. Під час допиту свідки давали суперечливі свідчення з цього питання, так як дехто не бачив прапор взагалі, а інші вказували різну кількість прапорів, що висіли на будинку. Також різняться свідчення, що це були за прапори. Будь-якого фото чи відеопідтвердження наявності прапору на будинку по АДРЕСА_3 у сторони обвинувачення немає.

Також обвинувачені визнані винними в тому, що вони здійснювали дії з передачі матеріальних ресурсів збройним та воєнізованим формуванням держави агресора.

Однак допитані під час судового розгляду свідки зазначили, що будь-які виплати українськими органами влади на тимчасово окупованій території в період окупації не здійснювалися. Гуманітарна допомога з боку України не надходила. ОСОБА_10 доглядала за хворими матір`ю та бабусею. Всім було запропоновано евакуюватися власними силами, однак власного транспорту сім`я не мала, а відтак можливості виїхати не було. Що стосується передачі матеріальних ресурсів збройним та воєнізованим формуванням держави агресора, то сім`я ОСОБА_10 була небагата. Свідки ставили під сумнів, що вони за власний кошт годували окупаційні війська. Сама ж ОСОБА_10 не раділа, що прийшла окупаційна влада, оскільки її син тривалий час служив в ЗС України та вона боялася, що окупанти через це можуть помститися її сім`ї.

Зазначає, що судом під час ухвалення вироку залишено поза увагою умови окупації, у яких перебували обвинувачені та те, що вони діяли під примусом з метою полегшити собі перебування в окупації, а також з метою збереження життя своїх рідних, та те що ці діяння є малозначними, та можуть бути обставинами, які виключають кримінальну відповідальність.

Стверджує, що в обвинувальному акті не зазначено кількість приготовленої їжі, періодичність її готування, де обвинувачені, які перебували в окупації, брали необхідні інгредієнти для приготування їжі, в зв`язку з чим, не зрозуміло, які матеріальні ресурси передавала ОСОБА_10 та кому саме.

Вважає, що в матеріалах кримінального провадження немає жодного прямого доказу вчинення ОСОБА_10 інкримінованого їй злочину.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року: - ОСОБА_10 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з? позбавленням права обіймати? посади пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах держави або місцевого самоврядування строком на 13 років з конфіскацією всього особистого майна; - ОСОБА_9 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з? позбавленням права обіймати? посади пов`язані з виконанням адміністративно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій в органах держави або місцевого самоврядування строком на 13 років з конфіскацією всього особистого майна; також вирішено питання щодо судових витрат.

За обставин, викладених у вироку, 24.02.2022 року за наказом ? президента? ОСОБА_12 війська РФ? незаконно увійшли на суверенну територію? України та здійснили? повномасштабне військове? вторгнення,? застосовуючи? ЗС РФ, та інші військові? та збройні формування, у зв`язку із чим розпочате? ведення? агресивної війни проти України та захоплення? її? територій. 24.02.2022 року? в Україні? введено? воєнний? стан, який? неодноразово? продовжувався. В? середині? березня? 2022 року відбулась тимчасова? окупація ? території с.Невське Красноріченської? селищної? територіальної громади Сватівського району Луганської області.

Після тимчасової окупації, громадяни України ОСОБА_9 та її мати ОСОБА_10 , які залишились? проживати?на території тимчасово окупованого с. Невське Красноріченської селищної територіальної громади Сватівського району? Луганської області, вирішили займатися колабораційною діяльністю.

На підтвердження встановлення та утвердження тимчасової окупації над селом Невське Сватівського району Луганської області,? ними спільно з російськими окупаційними військами (далі РОВ), на будинку за місцем їх фактичного проживання, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , було встановлено прапор РФ.

Одночасно ОСОБА_9 та її мати? ОСОБА_10 , діючи умисно, добровільно, без попередньої змови між собою, за погодженням з окупаційними військами РФ, з квітня 2022 року (більш точну дату встановити не виявилося за можливе) до середини жовтня 2022 року здійснювали? дії з передачі матеріальних ресурсів збройним та воєнізованим формуванням держави агресора. Зокрема, діючи спільно без? попередньої змови між особою, налагодили стійкі зв`язки? з збройними? формуваннями держави-агресора, заручившись їх довірою та підтримкою, умисно та добровільно здійснювали? забезпечення? життєдіяльності російських окупаційних військ, які здійснили окупацію с. Невське Луганської області, шляхом передачі готових продуктів харчування для забезпечення харчування особового складу російських окупаційних військ.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечував щодо задоволення апеляційних скарг захисників, обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги захисників та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та захисників підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно із ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою - формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Однак, аналізуючи матеріали кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ці вимоги кримінального процесуального закону судом дотримані не були. Оскаржене рішення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суд постановив з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване судове рішення, що є безумовною підставою для його скасування.

Так, з обвинувального акта вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачувалися в тому, що вони добровільно здійснювали організацію та забезпечення життєдіяльності російських окупаційних військ, шляхом надання продуктів харчування, забезпечення житлом та інших побутових функцій, та їх дії були кваліфіковані за ч.1 ст.28 ч.1 ст.111-2 КК України.

Суд першої інстанції, дослідивши докази у кримінальному провадженні, дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, як передача матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора групою осіб без попередньої змови між собою, оскільки вони добровільно здійснювали забезпечення життєдіяльності російських окупаційних військ, шляхом передачі їм готових продуктів харчування.

Проте, в порушення вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України в мотивувальній частині вироку, що оскаржується, не зазначено встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а також належні мотиви, з яких суд виходив при перекваліфікації дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Так, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (ч.1 ст.91 КПК України).

Дійшовши висновку про те, що у діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 наявний інший склад кримінального правопорушення, відповідно до зазначених вимог процесуального закону суд першої інстанції у вироку мав сформулювати визнане доведеним обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, вказавши час, місце та спосіб вчинення цього кримінального правопорушення, а також надати оцінку доказам, на підставі яких зроблено відповідні висновки.

Для правильної кваліфікації дій особи необхідним є встановлення та перевірка судом усіх обов`язкових ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, які конкретно дії винної особи містять відповідні ознаки та якими доказами це підтверджується.

Однак, зі змісту вироку вбачається, що суд належним чином не сформулював визнане доведеним обвинувачення за ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, оскільки фактично виклав обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими за ч.1 ст.28 ч.1 ст.111-2 КК України, виключивши з обвинувачення лише посилання на добровільність забезпечення російських окупаційних військ житлом та інших побутових послуг, та не зазначивши усіх обов`язкових ознак об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України.

Так, колегія суддів звертає увагу на те, що ч.4 ст.111-1 КК України передбачає передачу тих матеріальних ресурсів, якими особа може користуватися, володіти, тоді як ст.111-2 КК України передбачає передачу ресурсів, які не перебувають у безпосередньому володінні особи.

Водночас, судом першої інстанції у встановлених судом обставинах не зазначено, з яких саме продуктів харчування обвинувачені готували їжу російським окупаційним військам, з тих, що перебували у їх безпосередньому користуванні/володінні, чи з тих, що надавалися їм російськими окупаційними військами, що має суттєве значення для кваліфікації дій обвинувачених, також судом не перевірено якими доказами це підтверджується.

З показів обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , наданих ними в суді першої інстанції, вбачається, що продукти для приготування їм надавали російські окупаційні війська, також жоден з допитаних судом свідків не вказував на те, що обвинувачені за рахунок власних продуктів харчування забезпечували життєдіяльність окупантів, зокрема, свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні повідомив, що сім`я у обвинувачених небагата, тому в нього є сумніви, що вони за власний кошт годували окупаційні війська, що в свою чергу виключає кваліфікацію дій обвинувачених за ч.4 ст.111-1 КК України, однак судом першої інстанції показам обвинувачених та свідків в цій частині не було надано належної оцінки.

Також судом не було надано оцінки поясненням обвинувачених щодо психологічного примусу російських окупаційних військ, оскільки син ОСОБА_10 , який також є братом ОСОБА_9 , на час окупації с. Невське Луганської області проходив службу в Збройних Силах України, що підтверджується наданими захисником ОСОБА_7 до апеляційної скарги документами, відповідно до яких старший солдат ОСОБА_14 під час участі в бойових діях загинув ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.п.228, 229 зворот).

Таким чином, з вироку суду вбачається, що суд першої інстанції кваліфікувавши дії ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, в порушення вимог п.2 ч.3 ст. 374 КПК України, у вироку обмежився лише перерахуванням доказів, не розкривши їх зміст, детально не проаналізувавши кожний з них та не надавши їм системного аналізу, а також не навівши переконливих доводів стосовно обставин, які вони засвідчують, тільки зазначивши, що цими доказами підтверджується винуватість обвинувачених за ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не встановив усіх ознак об`єктивної та суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України, а саме чи перебували у володінні обвинувачених матеріальні ресурси, які ними передавалися російським окупаційним військам, та добровільність їх дій, у зв`язку з чим неможливо дійти беззаперечного висновку про наявність в діях ОСОБА_9 та ОСОБА_10 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.28 ч.4 ст.111-1 КК України.

Водночас, доводи сторони захисту про те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що населений пункт с.Невське Красноріченської селищної територіальної громади Сватівського району Луганської області було окуповане російськими військами, чи будь-якими іншими незаконними збройними формуваннями, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки допитані в судовому засіданні як обвинувачені, так і свідки не заперечували того факту, що їх село було окуповано російськими військами, окрім того, відповідно до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) станом на 27 квітня 2022 року, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 25.04.2022 року № 75, який знаходиться на офіційному порталі Верховної Ради України, Красноріченська селищна територіальна громада Сватівського району Луганської області входить до тимчасово окупованих територій України.

Враховуючи наведене, твердження захисника ОСОБА_7 , що в матеріалах справи відсутні докази та відомості, які саме незаконні збройні чи воєнізовані формування знаходилися у с. Невське, не є слушним, оскільки зазначене жодним чином не впливає на обставини, які інкримінуються обвинуваченим.

Доводи захисника ОСОБА_7 про те, що дії, які інкримінуються обвинуваченим, є малозначними і не становлять суспільної небезпеки, - є безпідставними з огляду на таке.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 28 ч. 4 ст. 111-1 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді штрафу до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна.

Водночас, вказане кримінальне правопорушення належить до злочинів проти основ національної безпеки України, які є найбільш небезпечними посяганнями на суспільні відносини, оскільки забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни та її конституційний лад. Без належної кримінально-правової охорони цих соціальних цінностей неможливе нормальне функціонування держави та відповідних її інститутів, зокрема, в період повномасштабного вторгнення Збройних Сил Російської Федерації на територію України.

Колегія суддів вважає, що добровільне здійснення особами забезпечення? життєдіяльності російських окупаційних військ, шляхом передачі їм готових продуктів харчування, становить притаманну злочину суспільну небезпеку, що, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, виключає малозначність цього діяння в розумінні ч. 2 ст. 11 КК України.

Згідно із вимогами п.3 ч.1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи у суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Частиною 1 статті 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили або могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись положеннями ч. 6 ст. 9 КПК України щодо застосування загальних засад кримінального провадження у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, колегія суддів при призначенні нового судового розгляду кримінального провадження, дійшла висновку про необхідність застосування загальних засад кримінального провадження.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційних скарг прокурора та захисників, у зв`язку з допущенням судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, з урахуванням загальних засад кримінального провадження і з метою забезпечення права обвинувачених на захист, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, оскільки встановлені обставини впливають на законність рішення щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

При новому судовому розгляді необхідно усунути порушення, зазначені в цій ухвалі, повно та всебічно дослідити обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, усунувши недоліки, вказані в ухвалі суду апеляційної інстанції, перевірити інші доводи апеляційних скарг прокурора та захисників, дати на них вичерпну відповідь, дотримуючись вимог статей 2, 7, 8, 9, 17 КПК України, ст.62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і в залежності від встановленого постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора Троїцького відділу Сватівської окружної прокуратури Луганської області ОСОБА_11 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року - задовольнити частково.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_9 в частині призначеного покарання - скасувати, призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4