1Справа № 335/8733/24 1-кп/335/372/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

процесуального прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду за адресою: вул. Перемоги, 107-Б, м. Запоріжжя, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000704 від 27 травня 2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Шахтарськ Донецької області, громадянина України, рнокпп НОМЕР_1 , маючого неповну середню освіту, одруженого, маючого на утриманні одну малолітню дитину, військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 , займаючого посаду стрільця-санітара 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 7 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , був призваний по мобілізації та направлений до військової частини НОМЕР_2 для подальшого проходження військової служби. Останній маючи умисел на незаконне придбання, зберігання, носіння вибухових пристроїв та бойових припасів, у невстановлених досудовим розслідуванням осіб, спосіб, час та місці, придбав один бойовий підпал «JVA 1634» фінського виробництва, бойовий корпус гранати «m-50» фінського виробництва, з метою подальшого носіння, зберігання, без передбаченого законом дозволу.

У подальшому, 26.05.2024 продовжуючи реалізовувати свій єдиний злочинний умисел, спрямований на носіння вибухових пристроїв та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, ОСОБА_4 , проходив неподалік від будинку № 56 по вул. Виборзькій у м. Запоріжжі, здійснюючи дії по переміщенню придбаних вибухових пристроїв та бойових припасів при собі, де був зупинений працівниками поліції, якими 27.05.2024 в період часу з 02 години 24 хвилини по 02 годину 44 хвилини, у останнього вилучено вищевказані предмети, які згідно акту перевірки об`єкта на наявність вибухових матеріалів Управління вибухотехнічної служби ГУНП в Запорізькій області є: бойовим підпалом «JVA 1634» фінського виробництва, бойовим корпусом гранати «m-50» фінського виробництва.

Згідно висновку експерта від 27.05.2024 № СЕ-19/108-24/9918-ВТХ, надані на дослідження предмети, а саме: предмет циліндричної форми є корпусом бойової оборонної осколкової ручної гранати М/50 промислового виготовлення (виробництва Фінляндії) та містить заряд бризантної вибухової речовини; предмет складної форми є бойовим підривачем марки JVA 1634 промислового виготовлення (виробництва Фінляндії), який до бойових припасів не відноситься, але є самостійним вибуховим пристроєм та відноситься до засобів підриву (ініціювання вибуху) містить в собі заряди ініціюючої та бризантної вибухових речовин. Наданий на дослідження корпус бойової оборонної осколкової ручної гранати М/50 в конструктивному поєднанні з наданим на дослідження бойовим підривачем марки JVA 1634 є бойовою оборонною осколковою ручною гранатою М/50 промислового виготовлення, яка є вибуховим пристроєм військового призначення та відносить до бойових припасів.

Після чого, ОСОБА_4 був затриманий працівниками поліції на місці вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 208 КПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_4 вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні визнав повністю та суду пояснив, що він приймав безпосередньо участь у бойових діях, зокрема у травні 2023 року його підрозділ знаходився на території Бахмутського району Донецької області. Через це він мав доступ до боєприпасів. Коли та за яких обставин він поклав бойову гранату до своїх речей вже точно не пам`ятає. В кінці травня 2023 року він приїхав до свого місця проживання по АДРЕСА_3 . Коли розбирав свої особисті речі, то виявив у аптечці зазначену гранату «m-50» з бойовим підпалом до неї. В цей же час він вирішив винести гранату та підпал до неї зі свого помешкання через побоювання, що якщо вони залишаться в ньому, то це може завдати шкоду його рідним, зокрема, малолітній дитині. Думав сховати її на певний час десь за межами свого місця проживання і потім, коли повертався б до військової частини, то забрати назад с собою у зону бойових дій. Для цього вночі з 26 на 27 травня 2024 року він вийшов з гранатою у комплекті з запалом на вулицю. Неподалік від його будинку він був зупинений працівниками поліції. Останні запропонували йому видати небезпечні речі та провели його поверхневий огляд. На пропозицію працівників поліції від у добровільному порядку відразу видав гранату та бойовий підпал до неї. Далі він був затриманий та відносно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Під вартою він перебував два місяці, затим йому було змінено запобіжний захід на домашній арешт. Наразі він повернувся до своєї частини та продовжує проходити військову службу. Зараз його підрозділ дислокується біля населеного пункту Покровськ Донецької області. Хоче й надалі продовжити свою службу, готовий захищати Батьківщину та дуже шкодує про вчинене правопорушення.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Положення ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено судом у судовому засіданні учасникам кримінального провадження.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини кримінального провадження, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого та документів щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Згідно до ст. 337 КПК України суд діє лише в межах висунутого обвинувачення.

Вина обвинуваченого ОСОБА_4 , який не оспорював фактичні обставини справи, повністю підтверджується його показаннями, щирим каяттям у вчиненому, дослідженими письмовими документами, які суд визнає належними та допустимими доказами у розумінні діючого кримінального процесуального законодавства.

Таким чином, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України як незаконне придбання, зберігання, носіння вибухових пристроїв та бойових припасів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Таким чином реалізується принцип невідворотності кримінального покарання за вчинений злочин.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України, приймає до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином; конкретні обставини кримінального провадження, зокрема один епізод злочинної діяльності, кількість речей, які мав при собі обвинувачений без відповідного дозволу; ставлення обвинуваченого до вчиненого - вину визнав повністю, щиро кається у вчиненому; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а саме: під наглядом у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, є діючим військовослужбовцем, приймає безпосередню участь в бойових діях та захисті суверенітету держави, є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_4 від 15.12.2023, займає посаду стрільця-санітара 3 штурмового відділення 1 штурмового взводу 7 штурмової роти НОМЕР_3 штурмового батальйону,має зареєстроване місце проживання, одружений, має на утриманні одну малолітню дитину, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України.

Також суд враховує, позицію сторони обвинувачення та захисту щодо необхідної міри покарання.

Згідно зі ст. 66 КК України суд визнає пом`якшуючими покарання обставинами щире каяття обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненому, оскільки обвинувачений у судовому засіданні визнав свою провину, висловив жаль з приводу вчиненого, осуд своєї поведінки та доклав зусиль для виправлення ситуації через продовження несення військової служби, безпосередньої участі у відсічі ворожої агресії та захисту суверенітету держави; активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення наданими правдивими свідченнями та добровільною видачею речей. Також суд приймає до уваги те, що обвинувачений за увесь тривалий час розгляду кримінального провадження, перебуваючи на військовій службі з клопотанням про зупинення провадження не звертався, був зацікавлений у якнайшвидшому розгляді справі, не допустив жодної неявки у судові засідання, виконував усі покладені на нього процесуальним законодавством обов`язки навіть після сплину строку застосованого до нього запобіжного заходу, щодо продовження якого сторона обвинувачення надалі не клопотала. Майнова шкода ні державі, ні будь-яким особам кримінальним правопорушення завдана не була. Невідворотних негативних наслідків діяння обвинуваченого за собою не потягло.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Таким чином, визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

За сукупності вищенаведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання в межах санкції ч.1 ст.263 КК України, які є наближеними до мінімально визначених законодавством.

Норми ст. 75 КК України не є обов`язковими для суду, але наділяють суд дискреційними повноваженнями під час застосування норм інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження.

Вирішуючи питання про необхідність реального відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, судом враховується Рішення Європейського суду з прав людини по справі «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002, в якому Суд зазначив, що «виконання вироку, який передбачає позбавлення свободи, призупиняють, якщо можна розраховувати, що вирок служитиме засудженому як попередження і що він не здійснюватиме нові злочини в майбутньому, навіть без впливу, спричиненого відбуванням покарання. Роблячи такий прогноз суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою».

Так, ч. 1 ст. 75 КК України встановлено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З огляду на зазначене, враховуючи дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , які є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, той факт, що він провину свою визнав та розкаявся, з урахуванням наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин та відсутності обставин, які б його обтяжували, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, та інші обставини справи, зокрема бажання обвинуваченого продовжити несли службу по захисту Батьківщини та перебувати безпосередньо в лавах Збройних Сил України, суд вважає, що його можливо звільнити від покарання з випробуванням в силу ст.75 КК України, з покладанням обов`язків, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових злочинів, застосування більшого розміру покарання або ізоляції від суспільства, за конкретних обставин справи і поведінки обвинуваченого в даному випадку є явно не справедливим і достатніх підстав для цього суд не вбачає.

У постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) Верховний Суд зазначив, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.

В даному випадку аналізуючи правосвідому поведінку обвинуваченого судом встановлено, що він з 2010 року нових злочинів не вчиняв, за час розгляду цього кримінального провадження від суду не ухилявся та будь-яких перешкод не чинив, що судом розцінюється як готовність ОСОБА_4 до самокерованої правослухняної поведінки. Останнє додатково вказує на те, що його виправлення та запобігання вчиненню інших правопорушень можливе без ізоляції від суспільства.

Разом з тим, суд також звертає увагу на те, що судимість має строковий характер. У законі визначено, коли вона виникає (з дня набрання законної сили обвинувальним вироком), та встановлено підстави її припинення (погашення судимості та її зняття). Як погашення, так і зняття судимості пов`язані зі спливом певних термінів, протягом яких особа повинна перетерпіти негативні наслідки та своєю поведінкою довести остаточне виправлення. Припинення судимості анулює всі кримінально-правові й загальноправові наслідки засудження та призначення покарання. Особа, судимість якої погашена або знята, вважається такою, яка раніше злочину не вчиняла, покарання не відбувала. Вона не зобов`язана будь-де вказувати про вчинення нею в минулому злочину та призначення за нього покарання, не повинна відчувати жодних негативних наслідків колишньої судимості. Врахування погашеної чи знятої судимості під час вирішення будь-яких питань, у тому числі й для характеристики особи, суперечить самій суті інституту припинення судимості та є неприпустимим.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 27 вересня 2018 року у справі № 647/1831/15-к (провадження № 51-336 км 17).

Таким чином, вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує наявність одного епізоду протиправної діяльності, кількість предметів, які перебували при обвинуваченому без відповідного дозволу, та вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 1 рік.

У випадку застосування ст.76 КК України до обвинуваченого, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України.

Застосовуючи до обвинуваченого положення ч. 1 ст. 76 КК України, суд враховує, що останній є військовослужбовцем та проходить службу в лавах ЗСУ, у зв`язку з чим суд на підставі ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покладає обов`язок нагляду за відбуттям ОСОБА_4 покарання з випробуванням під час іспитового строку, на командира військової частини, в якій останній проходитиме військову службу.

За сукупності вище наведених обставин, враховуючи принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, характеру та ступеню суспільної небезпеки скоєного, його наслідків, даних про особу обвинуваченого, обставин, що пом`якшують покарання, відсутності обтяжуючих вину обставини, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе при застосуванні до нього покарання пов`язаного з позбавленням волі і звільнення його від відбування покарання з випробуванням з призначенням іспитового строку.

Виходячи із загальних засад призначення покарання, з урахуванням обставин кримінального правопорушення і даних про особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, але в мінімальних межах санкції інкримінованої йому статті Кримінального кодексу, із застосуванням ст. ст. 75,76 КК України і вважає, що таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових правопорушень.

Цивільний позов в даному кримінальному провадженні не заявлявся.

Доля речових доказів підлягає вирішенню відповідно до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. Згідно з наданими документами підтверджено наявності процесуальних витрат та їх розмір на суму 2650,48 грн.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався, клопотань щодо його обрання до набрання вироком законної сили не надходило. За таких обставин, суд не вбачає підстав і потреби в застосовуванні відносно нього запобіжного заходу на цій стадії судового розгляду.

Разом з тим, судом враховується те, що відповідно до протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27.05.2024 ОСОБА_4 був затриманий 26.05.2024 о 23:20 год. Згідно з ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2024 (справа № 335/5895/24) відносно ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, який підлягав обчисленню з моменту його фактичного затримання 23год. 20 хв. 26.05.2024 до 23 год. 20 хв. 24.07.2024. Затим відповідно до ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжі від 23.07.2024 (справа № 335/5895/24) клопотання слідчого про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 було залишено без задоволення. ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за його фактичним місцем проживання, до 26 серпня 2024 року. Надалі стороною обвинувачення клопотань про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту не порушувалося.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк відбування покарання ОСОБА_4 слід зарахувати строк попереднього ув`язнення, а саме строк затримання з 26.05.2024 по 23.07.2024 з розрахунку день за день.

На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України накладений арешт на майно - скасувати.

Судом також враховано вимоги п.1 ст.6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349, 368-371, 373-374, 376, 615 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_4 строк попереднього ув`язнення з дня затримання 26.05.2024 по 23.07.2024 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 1 (один) рік.

На підставі чч. 1, 4 ст. 76 КК України, ч. 1 ст. 163 КВК України та Порядку здійснення командирами (начальниками) військових частин (установ) контролю за поведінкою військовослужбовців, звільнених від відбування покарання з випробуванням, затвердженого Наказом Міністерства оборони України №337 від 17.09.2020, покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу;

2) повідомляти командира військової частини, в якій ОСОБА_4 проходитиме військову службу про зміну місця проживання, служби.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю один рік на підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 виконання наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Відповідно до вимог ст.165 КВК України іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28.05.2024 на бойовий підпал «JVA 1634» фінського виробництва, бойовий корпус гранати «m-50» фінського виробництва, які вилучено 27.05.2024 під час огляду місця події поблизу будинку № 56 по вулиці Виборзька в місті Запоріжжі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Речові докази:

-бойовий підпал «JVA 1634» фінського виробництва, бойовий корпус гранати «m-50» фінського виробництва, упаковані до картонних коробок та опечатано липкою стрічкою, які мають бирки з пояснювальними написами та підписами учасників слідчої дії, які знаходяться на зберіганні у ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області знищити.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

На вирок учасниками судового провадження можуть бути подані апеляційні скарги до Запорізького апеляційного суду через суд першої інстанції - Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя: ОСОБА_1