ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2309/20 Номер провадження 11-кп/814/755/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження №0000482 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 та начальника Шишацького відділу Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2021 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Зелений Гай Стародубського району Брянської області Російської Федерації, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, пенсіонер, особа з інвалідністю 3 групи, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.1 ст.263 КК України на 4 роки позбавлення волі;

- за ч.2 ст.15 та п.1, п.5 ч.2 ст.115 КК України на 11 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно засуджений на 11 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 :

- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 96004,21 грн;

- на користь потерпілого ОСОБА_10 майнову шкоду в сумі 15678,85 грн та моральну шкоду в сумі 150000 грн;

- на користь потерпілого ОСОБА_11 майнову шкоду в сумі 6583,20 грн та моральну шкоду в сумі 180000 грн;

- на користь потерпілої ОСОБА_12 майнову шкоду в сумі 710,60 грн та моральну шкоду в сумі 120000 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

Між ОСОБА_8 та членами його сім`ї, що проживають по АДРЕСА_1 , з одного боку, та ОСОБА_10 і членами його сім`ї, що проживають по АДРЕСА_2 , в цьому ж місті, з іншого боку, склались сталі неприязні стосунки з приводу права власності на земельну ділянку площею 0,0423 га для ведення садівництва, на яку претендують відразу обидві родини.

11 вересня 2019 року ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до Миргородської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення 21 сесії 6 скликання №95 від 22 червня 2012 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_10 земельної ділянки площею 423 кв.м. для садівництва за адресою АДРЕСА_1 » та визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯМ №282701, виданого ОСОБА_10 на підставі вказаного рішення міської ради.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 березня 2020 року №541/2036/19 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовлено.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 червня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10 березня 2020 року без змін.

Про вказану обставину ОСОБА_8 довідався від свого представника - адвоката ОСОБА_13 , зв`язавшись з нею по телефону після закінчення судового засідання Полтавського апеляційного суду близько 11 год. 18 червня 2020 року.

З мотивів невдоволення даним судовим рішенням, яким земельний спір вирішений на користь ОСОБА_10 , у ОСОБА_8 виник умисел на вбивство ОСОБА_10 , його дружини ОСОБА_12 та їх сина ОСОБА_11 , способом небезпечним для життя багатьох осіб.

Реалізації вказаного злочинного наміру сприяло вчинення ОСОБА_8 послідовних дій, що виразились в умисному придбанні у невстановленої особи, за невстановлених обставин, без передбаченого законом дозволу, ручної осколкової гранти РГО, яка являється вибуховим пристроєм та подальшому зберіганні її за місцем проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Дочекавшись повернення ОСОБА_10 та його сина ОСОБА_11 з м Полтави, де вони приймали участь в засіданні Полтавського апеляційного суду, близько 13 год. 18 червня 2020 року ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний умисел на позбавлення ОСОБА_10 та членів його родини життя, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, взяв наявну у нього гранату РГО, а також скляну банку об`ємом 3 літри, після чого наблизився до паркану, який відділяє його домоволодіння від домоволодіння родини ОСОБА_14 .

Надалі, щоб привернути увагу сусідів, ОСОБА_8 кинув скляну банку на їх подвір`я, що розташоване по АДРЕСА_3 . На звук розбитого скла з приміщення літньої кухні вийшли ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

В цей час ОСОБА_8 , перебуваючи за парканом свого домоволодіння, висмикнув запобіжну чеку з кільцем, привів таким чином гранату у бойовий стан, після цього кинув її на сусідське подвір`я у напрямку сусідів. При цьому епіцентр вибуху припав на ганок літньої кухні біля якого в той момент перебували всі потерплі.

Внаслідок вибуху гранати потерпілі отримали тілесні ушкодження, а саме: ОСОБА_11 - тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_10 та ОСОБА_12 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад їх здоров`я.

Таким чином ОСОБА_8 повністю виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення щодо позбавлення життя потерпілих до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпілим вчасно було надано невідкладну медичну допомогу.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року апеляційні скарги захисника та прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 без змін.

21 червня 2023 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду частково задовольнила касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , скасувала ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року та призначила новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

При цьому Верховний Суд звернув увагу, що доводи апеляційної скарги захисника про здійснення розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 в суді першої інстанції незаконним складом суду взагалі залишились без переконливих мотивованих відповідей апеляційного суду.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

При цьому зазначає, що висновок суду про наявність у ОСОБА_8 умислу на вбивство потерпілих через невдоволення рішенням суду у цивільній справі щодо земельного питання є необґрунтованим, оскільки обвинувачений не був обізнаний про результати розгляду вказаної справи.

Наголошує, що з протоколу огляду мобільного телефону «Samsung», що був вилучений у ОСОБА_8 , вбачається, що 18 червня 2020 року обвинувачений спілкувався із захисником ще до початку судового засідання Полтавського апеляційного суду у цивільній справі.

Заперечує належність адвокату ОСОБА_13 абонентського номеру НОМЕР_1 .

Стверджує, що ОСОБА_8 обвинувачується у здійсненні спроби вбивства потерпілих за допомогою приведення в дію та кидання ручної осколкової гранати РГО.

В результаті застосування вказаного способу вчинення злочину на тілі та одязі потерпілих, які перебували у безпосередній близькості до місця вибуху, повинні бути сліди металізації та детонації.

Разом з тим наголошує, що під час судової медико-криміналістичної експертизи №142-МК від 30 вересня 2021 року, досліджено наявні пошкодження на одязі потерпілого ОСОБА_10 , проте металізації сполуками заліза, свинцю, слідів продуктів детонації не виявлено.

Зауважує, що факт видачі слідчому 25 червня 2020 року потерпілою ОСОБА_15 осколків та власного одягу з плямами речовини бурого кольору, в якому вона була одягнута під час вибуху, був оформлений протоколом огляду .

Наголошує, що вказані речі не досліджувались експертами на предмет наявності у них слідів металізації сполуками заліза, свинцю, а також продуктів детонації. Крім того, не з`ясовано походження виданих ОСОБА_15 двох пластикових уламків, оскільки граната РГО не містить пластикових деталей, від яких можуть утворитись осколки.

Вказує, що шляхом складення протоколу огляду також було зафіксовано факти видачі слідчому 21 червня та 19 липня 2020 року медичними працівниками Миргородської ЦРЛ металевих залишків, що були видалені хірургічним шляхом з тіла ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Разом з тим вважає, що вказані дії повинні бути оформлені шляхом отримання тимчасового доступу до речей та документів на підставі ухвали слідчого судді, а тому вважає протоколи огляду від 21 червня та від 19 липня 2020 року недопустимими доказами, що має наслідком недопустимість висновку судової вибухово-технічної експертизи від 04 вересня 2020 року №119.

Вказує, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи від 06 листопада 2020 року №9/1159СЕ-20 та висновок судової вибухо-технічної експертизи від 22 жовтня 2020 року №156 не підтверджують того факту, що гранату на подвір`я потерпілих кинув саме обвинувачений.

Зазначає про суперечливість висновків додаткової судової вибухово-технічної експертизи №156 та додаткової судової вибухо-технічної експертизи №15/248СЕ-20.

Стверджує про недопустимість висновку судової експертизи від 09 грудня 2020 року №15/248Е-20, оскільки він був відкритий стороні захисту з порушенням вимог ст.290 КПК України.

Ставить під сумнів показання потерпілих, а також результати слідчих експериментів, що проведені з їх участю, з огляду на їх суперечливість.

Вказує про наявність тривалих та неприязних стосунків між родинами обвинуваченого та потерпілих, у зв`язку з чим стверджує, що всі надані потерпілими показання спрямовані на те, щоб обмовити обвинуваченого.

Наголошує, що повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від потерпілої ОСОБА_12 надійшло до поліції о 13 год. 16 хв., проте обшук проведено лише о 16 год. 23 хв., що свідчить про наявність можливості змінити обстановку на місці події.

Вважає, що виявлений на подвір`ї потерпілих ніж зі слідами речовини бурого кольору міг бути використаний для випрямляння кінців запобіжної чеки гранати та її висмикування з метою приведення в дію.

Стверджує, що під час проведення 10 серпня 2020 року слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_11 був обізнаним із типом гранати, що вибухнула, хоча не мав доступу до матеріалів кримінального провадження.

Вважає, що показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не можуть вважатись доказом винуватості ОСОБА_8 .

Стверджує, що органом досудового розслідування не перевірено можливу причетність інших осіб до вчинення злочину.

При цьому зауважує, що ніхто з потерпілих не вказував, що бачив ОСОБА_8 , який кидав через паркан предмет, схожий на гранату.

Також наголошує, що потерпілий ОСОБА_10 знаходився у безпосередній близькості від паркану з господарством обвинуваченого та був обернений до нього передньою частиною тіла, у зв`язку з чим повинен був бачити гранату у випадку, якщо б її кидав ОСОБА_8 .

Зазначає, що експертиза важеля (на якому відсутні механічні пошкодження), кільця з чекою від гранати, металевих та пластикових решток від гранати проведена не була.

Вважає, що вилучені під час обшуку домоволодіння потерпілого важіль з маркуванням «УЗД 350ф-6-89» та чека з кільцем є недопустимими доказами.

Вказує про наявність суперечностей у висновку комплексної судової вибухо-технічної, трасологічної та судово-медичної експертизи №КСЕ-19/117-21/7628/747576 від 29 жовтня 2021 року.

Стверджує про необхідність критичної оцінки показань свідка ОСОБА_18 , який був присутній під час затримання ОСОБА_8 .

Також вказує, що судом безпідставно взято до уваги показання свідка ОСОБА_20 , який в судовому засіданні допитаний не був, а до матеріалів провадження приєднано лише протокол допиту залегендованого свідка зі зміненими анкетними даними ОСОБА_20 .

Вважає, що судом безпідставно не взято до уваги матеріали аудіо-, відео контролю особи ОСОБА_8 в умовах ізолятора тимчасового тримання від 16 липня 2020 року, в частині його розповіді про те, що він кинув банку, а в цей час у потерпілого з рук випала граната.

Наголошує, що оскаржуваний вирок ухвалено незаконним складом суду та порушено процедуру визначення присяжних.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у звязку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого і ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_8 за ч.1 ст.263, ч.2 ст.15 та п.1, п.5 ч.2 ст.115, ч.1 ст.70 КК України на 13 років позбавлення волі.

Наголошує, що ОСОБА_8 не відшкодував заподіяну потерпілим шкоду та навіть не вибачився перед ними.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 просить відмовити у її задоволенні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора про необхідність скасування вироку суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до такого.

Приписами ст.439 КПК України встановлено, що після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду.

Вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Верховний Суд, скасовуючи ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 листопада 2022 року та призначаючи новий розгляд в суді апеляційної інстанції, звернув увагу, що доводи захисника про здійснення кримінального провадження в суді першої інстанції незаконним складом суду взагалі залишились без переконливих мотивованих відповідей апеляційного суду.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що передбачено п.3 ч.1ст.409 КПК України.

Згідно з приписами ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду.

Відповідно до положень ч.1 ст.385 КПК України після призначення судового розгляду судом присяжних головуючий дає секретарю судового засідання розпорядження про виклик присяжних у кількості семи осіб, які визначаються автоматизованою системою документообігу суду з числа осіб, які внесені до списку присяжних.

А у порядку, передбаченому ст.387 цього Кодексу, після відкриття судового засідання здійснюється вже відбір присяжних, під час якого за правилами частини 5 цієї статті вирішуються питання, пов`язані зі звільненням присяжного від участі в розгляді кримінального провадження або самовідводом чи відводом присяжного ухвалою суду у складі двох суддів, що постановляється після проведення наради на місці без виходу до нарадчої кімнати, крім випадків, коли вихід до нарадчої кімнати буде визнаний судом необхідним.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час підготовчого судового засідання обвинувачений ОСОБА_8 , згідно з ч.3 ст.31 КПК України, заявив клопотання про здійснення кримінального провадження в суді першої інстанції судом присяжних, яке ухвалою суду від 15 грудня 2020 року задоволене.

Цього ж дня, відповідно до протоколу попереднього відбору присяжних, були відібрані 7 присяжних: ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 .

Проте, як видно зі звіту про попередній відбір присяжних на справу від 15 грудня 2020 року, відібрані присяжні ОСОБА_24 та ОСОБА_23 є неповноважними.

04 січня 2021 року суд, в порушення вимог ст.385 КПК України, викликав у судове засідання лише 5 присяжних - ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_24 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 , серед яких і провів відбір, звільнивши від участі в якості присяжних ОСОБА_25 та ОСОБА_23 , які не були присутні в судовому засіданні. При цьому суд взагалі не дав оцінки тому, що присяжна ОСОБА_24 відповідно до вказаного звіту була неповноважною.

Таким чином, суд першої інстанції істотно порушив вимоги ст.385 та ст.387 КПК України при відборі присяжних, внаслідок чого наявні підстави для висновку про незаконність складу суду, про що слушно наголошує захисник в апеляційній скарзі.

Наведені порушення кримінального процесуального закону відповідно до п.2 ч.1 ст. 412 КПК України є безумовною підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, на підставі п.1 ч.1 ст. 415 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

У зв`язку з цим, при новому розгляді слід усунути зазначені порушення, провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційних скарг захисника та прокурора, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у їх вчиненні буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Приписами ст.418 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції ухвалює рішення в порядку, передбаченому статтями 368 380 цього Кодексу, який зобов`язує суд, серед іншого, вирішити питання про запобіжний захід до набрання вироком законної сили, але не більше ніж на 60 днів.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження (ст. 131 КПК України).

Виходячи з конкретних обставин кримінального провадження, тяжкості обвинувачення та даних про особу ОСОБА_8 , колегія суддів вважає за необхідне залишити його під вартою до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Отже, апеляційні скарги захисника та прокурора підлягають до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 412, 415, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника захисника ОСОБА_7 та начальника Шишацького відділу Миргородської окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Скасувати вирок Шишацького районного суду Полтавської області від 17 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд кримінального провадження №0000482 в суді першої інстанції.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 продовжити до вирішення судом першої інстанції питання щодо запобіжного заходу, але не більш ніж на 60 днів.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4