УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року

м. Київ

справа № 359/2044/23

провадження № 51-1071 cк 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року,

встановив:

За вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі-КК) до покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 , 19 серпня 2009 року в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 гривень.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.

Відповідно до обставин, встановлених у вироку, 08 грудня 2022 року, близько 11:00, в світлий період доби, водій ОСОБА_5 керуючи технічно-справним автомобілем «CHEVROLET-BOLT EV», номерний знак НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі вздовж вул. Центральної в с. Гнідин Бориспільського району Київської області, в напрямку м. Києва, зі швидкістю близько 45-50 км/год. На ділянці розташування будинку № 2 по вул. Озерній в с. Гнідин, ОСОБА_5 вирішив здійснити обгін двох автомобілів, які рухались попереду нього та розпочав маневр такого обгону, виїхавши при цьому на смугу руху зустрічного транспорту.

Обігнавши два попутних автомобіля, різко повернувся до своєї смуги руху, однак проявляючи кримінально протиправну самовпевненість, не врахував швидкість руху та дорожню обстановку щодо можливості безпечного маневру обгону в даній дорожній обстановці, погодні умови, а саме часткову засніженість автодороги, яку водій був об`єктивно спроможний виявити, не впорався з керуванням та виїхав на праве узбіччя дороги, де допустив наїзд на пішохода - малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Своїми діями водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, невиконання якого знаходиться у причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок якої пішохід ОСОБА_6 отримала тілесне ушкодження у вигляді рани лівої гомілки, садна лівої нижньої кінцівки, закритого перелому лівої малогомілкової кістки по типу «зеленої гілки», які в сукупності відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

Захисник ОСОБА_4 в касаційній скарзі порушує питання про зміну вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 в частині призначеного додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В обґрунтування зазначених вимог вказує, що його підзахисний ОСОБА_5 є пенсіонером, а тому змушений працювати, при цьому позбавлення його права керувати транспортним засобом, фактично позбавить його ще й роботи, а членів його сім`ї - доходу.

Крім того, захисник не погоджується з розміром моральної шкоди, яку було стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_6 та вважає, що сума в 200000 гривень є необґрунтованою та захмарною для ОСОБА_5 , який є пенсіонером.

Перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи та дослідивши долученідо скарги копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи захисника ОСОБА_4 про суворість призначеного покарання в частині призначення додаткового покарання, є необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За санкцією ч. 1 ст. 286 КК передбачене покарання у виді штрафу від трьох до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.

Слід зазначити, що відповідно до санкції вказаної статті, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, є обов`язковою умовою.

Що стосується доводів касаційної скарги захисника про неправильне вирішення попередніми судами питання, щодо стягнення моральної шкоди, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до положень ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

За вимогами ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, окрім іншого, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров?я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. До того ж суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що судом першої інстанції частково задоволено цивільний позов представника потерпілої та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 - 200000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, судом враховані вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілої, ступінь вини обвинуваченого в заподіянні моральної шкоди, те що він не сплатив на користь потерпілої жодної суми, а також часткове визнання обвинуваченим позовних вимог.

Установивши вказані обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про необхідність стягнення 200 000 грн на користь потерпілої з ОСОБА_6 в рахунок відшкодування спричиненої моральної шкоди, а відтак доводи касаційної скарги захисника щодо зменшення суми, є безпідставними.

Твердження захисника щодо скрутного матеріального становища його підзахисного, який є пенсіонером, не можуть бути підставою для зменшення розміру моральної шкоди, оскільки такі обставини можуть враховуватися для відстрочки виконання вироку суду в частині цивільного позову.

Вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відповідають вимогам ст. ст. 370, 374, 419 КПК.

Суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 січня 2025 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3