КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/824/6130/2024
ЄУН: 755/5802/24 Головуючий суддя у суді І інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на строк, що не може перевищувати двох місяців, тобто, до 9 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник в інтересах обвинуваченого 19 листопада 2024 року поштовим відправленням подала апеляційну скаргу, в якій просить поновити пропущений з поважної причини строк на апеляційне оскарження ухвали суду, ухвалу змінити в частині продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою на домашній арешт.

Щодо поважності причини пропуску строку захисник зазначає, що останній день подачі апеляційної скарги є 16 листопада 2024 року. Вихідний день автоматично переноситься на перший робочий день - 18 листопада 2024 року. Однак, вона перебуває на лікарняному і копію ухвали від 11 листопада 2024 року не отримувала.

Щодо ухвали суду, то апеляційна скарга обґрунтована тим, що з такою ухвалою погодитись неможливо, оскільки висновком експерта не підтверджується висунуте ОСОБА_7 обвинувачення. Сам ОСОБА_7 раніше не судимий, характеризується посередньо, уникати слідства, викликів до суду у ОСОБА_7 немає підстав, так як його звинувачують у тому, чого він не вчиняв і взагалі не відповідає дійсності. Захисник вказує, що підстав утримувати обвинуваченого немає.

Апеляційна скарга надійшла до Київського апеляційного суду 25 листопада 2024 року.

В апеляційній скарзі захисник зазначила про те, що додатково буде направлено доповнення. Однак, станом на час апеляційного розгляду 11 грудня 2024 року будь-яких доповнень, клопотань, заяв від захисника не надходило.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 422-1 КПК України суддя-доповідач у разі необхідності перевірки обставин, які підтверджують наявність ризиків, що стали підставою для продовження строку тримання під вартою, невідкладно витребовує з суду першої інстанції: ухвалу про продовження строку тримання під вартою; клопотання про продовження строку тримання під вартою, подане під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

На виконання вимог ч. 2 ст. 422-1 КПК України з суду першої інстанції витребувані копії наведених документів.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється колегією суддів за відсутності захисника, обвинуваченого та прокурора, оскільки жодним з них не заявлялось клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши наявні у розпорядженні колегії суддів матеріали, у т.ч. долучені до апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить такого висновку.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, за результатами розгляду клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, яке відбувалось у судовому засіданні 11 листопада 2024 року, за участю іншого захисника ОСОБА_8 , ухвалою суду продовжено строк дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 9 січня 2025 року включно, та роз`яснено порядок та строки її оскарження.

За правилами п. 11 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Відповідно до ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвала суду постановлена без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Таким чином останній день подачі скарги на апеляційне оскарження є 16 листопада 2024 року - субота - вихідний день.

Відповідно до ч. 7 ст. 115 КПК України при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами - і неробочий час. Якщо закінчення строку, який обчислюється днями або місяцями, припадає на неробочий день, останнім днем цього строку вважається наступний за ним робочий день, за винятком обчислення строків тримання під вартою та перебування в медичному закладі під час проведення стаціонарної психіатричної експертизи

З урахуванням положень ч. 7 ст. 115 КПК України останній день подачі апеляційної скарги є 18 листопада 2024 року - понеділок (робочий день).

Разом з тим, з огляду на відсутність даних про виклик захисника ОСОБА_6 в судове засідання, а також про отримання нею копії оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження захисником не пропущений.

Що стосується доводів апеляційної скарги, то колегія суддів доходить такого висновку.

Перевіркою наявних матеріалів встановлено, що у провадженні суду на стадії судового розгляду перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0003479 від 2 жовтня 2023 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 301-1 КК України.

Прокурор звернувся до суду з письмовим клопотанням про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 без визначення розміру застави, яке обґрунтоване викладенням обставин обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 152, ч. 6 ст. 152, ч. 1 ст. 301-1 КК України, і таке обвинувачення підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, які прокурором зазначені у клопотанні.

На переконання прокурора, в межах вказаного кримінального провадження наявні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме, обвинувачений може переховуватись від суду, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинений ним особливо тяжкий злочин, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавленням волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі; незаконно впливати на малолітнього потерпілого, а також свідків у даному кримінальному провадженні, оскільки він обізнаний про місця проживання останніх та може в будь-який момент з`явитися до них та схилити їх до дачі неправдивих показань у судовому засіданні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а саме, не з`являтися за викликами до суду, а також, перебуваючи на свободі, може вчинити інше кримінальне правопорушення. Прокурор наголошує, що інші більш м`які запобіжні заходи, що не пов`язані з ізоляцією від суспільства, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 КПК України, а також ст. 178 КПК України, такі як вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень доводиться вагомими доказами, тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_7 у разі визнання винуватим у вчинених кримінальних правопорушеннях, у яких він обвинувачується, стан здоров`я обвинуваченого, який дозволяє перебувати в умовах слідчого ізолятора, майновий стан обвинуваченого, ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, оскільки ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, свідчать про неможливість запобігання наявним ризикам і застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, прокурор вважає необхідним продовжити застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За змістом оскаржуваної ухвали в судовому засіданні прокурор підтримав клопотання щодо продовження строків тримання обвинуваченого під вартою, просив суд продовжити даний запобіжний захід.

Законний представник потерпілого ОСОБА_9 та представник потерпілого ОСОБА_10 в судовому засіданні з приводу заявленого клопотання щодо продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому підтримали думку прокурора.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_11 заперечували проти заявленого клопотання прокурора.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

При цьому, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до положень ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь встановлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою.Наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись у кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин, тобто, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане, оскільки відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За результатами розгляду клопотання прокурора суд дійшов висновку про доведеність на даному етапі ризиків у кримінальному провадженні та продовжив обвинуваченому строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 9 січня 2025 року.

За змістом оскаржуваної ухвали судом враховано, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, зокрема, особливо тяжкого злочину проти статевої свободи та статевої недоторканості малолітньої особи, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. Не вирішуючи питання на даному етапі кримінального провадження про оцінку доказів з точки зору їх допустимості і достатності для визнання обвинуваченого винуватим чи невинуватим у вчиненні злочинів, суд дійшов висновку, що вказані вище обставини, а також підвищена суспільна небезпека злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , дають підстави для висновку, що з боку обвинуваченого існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, в дані про зменшення або зникнення вказаних ризиків відсутні.

Також судом врахована та обставина, що будь-яких відомостей щодо протипоказань перебування в умовах ізоляції в судовому засіданні обвинуваченим, окрім як усних пояснень, не надано, а інших даних щодо стану здоров`я (наявності тяжких захворювань та інших протипоказань) не здобуто, що свідчить про можливість подальшого тримання обвинуваченого ОСОБА_7 у місцях позбавлення волі.

Крім того, судом враховано, що дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, докази судом на даний час в повному обсязі не досліджені.

Також при вирішенні питання доцільності продовження тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою судом враховано, що право обвинуваченого на доступ до апеляційного суду та апеляційне оскарження кожного судового рішення, у тому числі якими було продовжено строк тримання під вартою, було захищено основоположними гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та додатковим протоколом № 7 до Конвенції.

Щодо розумності строку тримання обвинуваченого під вартою та строків розгляду даного кримінального провадження, суд наголосив на тому, що вживаються усі передбачені законом заходи з метою дотримання розумних строків розгляду справи, у якій обвинувачений тримається під вартою.

З огляду на положення ч. 4 ст. 183 КПК України, практику ЄСПЛ, встановлені підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, а також те, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину вчиненого із застосуванням насильства, суд дійшов висновку за необхідне не визначати розмір застави у кримінальному провадженні, оскільки вказаний альтернативний запобіжний захід, на думку суду, не зможе забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобігти наявним і дійсним ризикам, які на думку суду, є дійсними та реальними.

Таким чином, враховуючи в сукупності зазначені вище ризики, які, на думку суду, є наявними і достатніми для продовження тримання обвинуваченого під вартою, обставини, зазначені у ст. 178 КПК України, а також доведеність прокурором під час судового розгляду, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч. 1 ст. 176 КПК України, не може запобігти доведеним під час розгляду клопотання ризикам, суд вважав за необхідне продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , на строк, що не може перевищувати двох місяців, без визначення розміру застави.

Таким чином, за змістом оскаржуваної ухвали, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, місцевий суд, окрім тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , врахував дані про його особу, вказав про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме, те, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення, та дійшов висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції та враховує, що з наявних даних встановлено, що питання продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою вирішено на стадії судового розгляду, тобто, прокурором у цьому кримінальному провадженні визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта відносно ОСОБА_7 за інкримінованим йому обвинуваченням та прийнято рішення про звернення до суду з обвинувальним актом, який був переданий до суду у порядку ст. 291 КПК України, отже, ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, і обґрунтованість висунутого обвинувачення перевіряється судом першої інстанції шляхом дослідження доказів, наданих сторонами обвинувачення та захисту, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надає оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги з посиланням на висновок судово-медичного експерта, копія якого долучена до апеляційної скарги, про відсутність у діях ОСОБА_7 складу інкримінованих злочинів, є непереконливими, оскільки підлягають перевірці під час судового розгляду судом першої інстанції.

Відповідно до даних, які містять в наявних матеріалах, обвинувачений ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, громадянин України, пенсіонер, зареєстрований та проживає за однією адресою, раніше не судимий.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

За змістом висунутого обвинувачення ОСОБА_7 інкримінується вчинення особливо тяжких злочинів, а саме, передбаченого ч. 4 ст. 152 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років: за ч. 6 ст. 152 КК України - позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі; та тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК України, за який передбачено покарання у виді пробаційного нагляду на строк до п`яти років або обмеження волі на той самий строк, або позбавлення волі на строк від двох до шести років, з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років.

При цьому колегія суддів враховує, що практика ЄСПЛ свідчить, що загроза відносно суворого покарання може враховуватися поряд з іншими обставинами при обранні виду запобіжного заходу (пункт 76 рішення ЄСПЛ у справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року).

У статті 5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27 червня 1980 року «Про взяття під варту до суду» зауважується, що під час розгляду питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер і тяжкість інкримінованого злочину. Відповідно до вказаної Рекомендації важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за вчинений злочин.

З огляду на викладене, колегія суддів враховує, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі доведення винуватості у вчиненні інкримінованих йому дій, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування та саме по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого переховуватися від суду, а, відтак, колегія суддів вважає, що тяжкість можливого покарання у разі доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів може спонукати його переховуватися від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Окрім того, колегія суддів враховує характер та обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів, а тому вважає небезпідставною можливість зміни обвинуваченим місця проживання з метою уникнення від кримінальної відповідальності, що також свідчить про наявність ризику переховування обвинуваченого від суду.

Також, враховуючи стадію судового розгляду, колегія суддів вважає, що на даному етапі судового розгляду кримінального провадження наявним є ризик впливу з боку обвинуваченого на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто, допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від вказаних осіб та дослідження їх судом. Окремо колегія суддів звертає увагу, що з переходом на стадію судового провадження ризик незаконного впливу на свідків лише актуалізується, оскільки у результаті ознайомлення з матеріалами кримінального провадження обвинуваченому стає відомо про всіх осіб, які допитувалися у даному кримінальному провадженні, та зміст наданих ними показань.

З урахуванням стадії судового провадження та висунутого обвинувачення, даних про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, на даному етапі є реальним ризик впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показань на його користь.

На думку колегії суддів, з огляду на дані про особу обвинуваченого та обставини висунутого йому обвинувачення, є небезпідставними на даному етапі судового розгляду у разі застосування до обвинуваченого іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і ризики вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення та перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, не з`являтися за викликами до суду.

З урахуванням встановлених обставин, колегія суддів доходить висновку, що застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, у тому числі, домашнього арешту, про що просить захисник в апеляційній скарзі, не зможе запобігти встановленим на даний час ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, у тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, наявні матеріали не містять і обвинуваченим не надано.

Приймаючи до уваги вищенаведені ризики, з огляду на відомості про особу обвинуваченого, які викладені в оскаржуваному рішенні, зважаючи на обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів з застосуванням насильства та його наслідків, обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , вимоги ст. 183 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що встановлені на даний час обставини виключають об`єктивну можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки на час постановлення оскаржуваної ухвали відсутні підстави для застосування до обвинуваченого такого запобіжного заходу, як застава; за відсутності заяв відповідних осіб - як передача обвинуваченого на поруки, відсутності стримуючих факторів для настання встановлених ризиків, - як особисте зобов`язання або домашній арешт, а відтак доводи апеляційної скарги захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, є непереконливими.

З огляду на викладене, враховуючи, що на даний час остаточне рішення у кримінальному провадженні ще не прийнято, встановлені ризики продовжують існувати, підстави для скасування оскаржуваного судового рішення колегією суддів не встановлено, а тому апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 4221 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто, до 9 січня 2025 року включно, без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

______________________ _______________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4