Провадження № 1-в/635/225/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року селище Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання ОСОБА_3 про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 засуджений за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі.

ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Прокурор в судове засідання не з`явився, подав суду заяву, в якій проти задоволення клопотання не заперечував, просив розглядати справу без його участі.

Представник державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» в судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, в клопотанні просив розглядати справу без його участі.

Суд, розглянувши заяви прокурора, представника державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» та засудженого, дослідивши матеріали особової справи ОСОБА_3 встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Ізюм Харківської області, громадянин України, який має неповну середню освіту, не одружений, не працевлаштований, раніше засуджений за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 06 березня 1993 року за ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 213 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 46-1 КК України відстрочено виконання вироку на 1 рік; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 12 січня 1995 року за ч. 3 ст. 206, ч. 2 ст. 141, ст. 105, ст. 42 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 06 вересня 1999 року за відбуттям строку покарання; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16 серпня 2002 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 15 грудня 2004 року умовно-достроково на невідбутий строк 1 рік 1 місяць 2 дні; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 18 лютого 2008 року за ч. 2 ст. 309 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 15 вересня 2009 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 10 серпня 2013 року за відбуттям строку покарання; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 29 липня 2015 року за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 395, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений 04 січня 2018 року умовно-достроково на невідбутий строк 8 місяців 15 днів; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 309 КК України до 2 місяців арешту; вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України до 5 років позбавлення волі, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3статті 74 Кримінального кодексу України.

Так 09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-ІХ від 18 липня 2024 року.

Згідно вказаного Закону стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, кримінальна відповідальність настає у випадку якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У силу ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 зроблено висновок щодо декриміналізації викрадення чужого майна шляхом крадіжки та наголошено, що Закон України від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК України для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-ІХ, мають зворотну дію в часі.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України передбачено, що, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу ІV цього кодексу для відповідного року.

Підпункт 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV Податкового кодексу України визначає, що податкова соціальна пільга визначається у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

З викладеного вбачається, що два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи.

Судом встановлено, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 травня 2021 року приведено вироки Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року і 17 грудня 2020 року у відповідність з чинним законодавством. Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК України до покарання, призначеного вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року у виді 2 місяців арешту, що відповідає 2 місяцям позбавлення волі, частково приєднано покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року у виді 2 років 11 місяців позбавлення волі, і остаточно призначено ОСОБА_3 покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

ОСОБА_3 засуджений 13 жовтня 2021 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі; на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року більш суворим остаточно ухвалено до відбування ОСОБА_3 3 роки позбавлення волі; на підставі ст. 71 КК України, до призначеного покарання, частково приєднано невідбуте покарання, призначене за ч. 2, ч. 3 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі і остаточно ухвалено до відбування ОСОБА_3 5 років позбавлення волі.

Початок строку 15 лютого 2021 року. Кінець строку 15 лютого 2026 року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», з 01.01.2022 прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць встановлено в розмірі 2102,00 гривень.

Таким чином, два неоподаткованих мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, що відповідно станом на 2020 рік становить 2102,00 гривень.

Відповідно до вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року ОСОБА_3 вчинив в кінці листопада 2020 року кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 939,36 гривень, що складає менше двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення.

Отже, враховуючи, що вартість майна, яке було предметом кримінального правопорушення, вчиненого ОСОБА_3 , становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, встановлених станом на 1 січня звітного року, у якому було скоєно злочин, вчинені ним діяння відповідно до вимог Закону України № 3886-ІХ не є кримінально-караними на теперішній час.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», з 01.01.2019 прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць встановлено в розмірі 1921,00 гривень.

Таким чином, два неоподаткованих мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, що відповідно станом на 2019 рік становить 1921,00 гривень.

Також судом встановлено, що за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, невідбуту частину покарання якого на підставі ст. 71 КК України частково приєднано до призначеного покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року, ОСОБА_3 засуджений за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі.

Відповідно до вироку Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення:

- в кінці березня 2019 року передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 312,50 гривень, що складає менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення;

- в ніч на 09.11.2019 передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 406,25 гривень, що складає менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення;

- в ніч на 14.11.2019 передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 406,25 гривень, що складає менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення;

- в кінці листопада 2019 року передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, чим спричинив матеріальну шкоду на загальну суму у розмірі 1125,25 гривень, що складає менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на момент вчинення засудженим кримінального правопорушення;

Враховуючи вищезазначене, внесені законодавцем зміни призвели до декриміналізації діяння і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Таким чином, суд вважає необхідним застосувати зворотну дію у часі Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року за яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексу України за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Частина 2 ст. 74 КК України встановлює кримінально-правовий наслідок зворотної дії закону, що скасовує кримінальну протиправність діяння. Якщо злочин декриміналізовано після набуття законної сили вироком суду, яким особа засуджена за такий злочин із призначенням їй покарання, вона має бути негайно звільнена від призначеного судом покарання. Це, зокрема, означає, що, якщо особа відбуває призначене їй покарання - вона звільняється від його невідбутої частини.

У зв`язку з викладеним суд дійшов висновку про звільнення на підставі ч. 2 ст. 74 КК України засудженого ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі № 567/507/23 (провадження № 51-7110 км 23), щодо набуття чинності змін до законодавства України в частині визначення розміру вартості викраденого майна, за яке передбачено адміністративну відповідальність, що, як наслідок, впливає на розмір матеріальної шкоди, у разі заподіяння якої настає кримінальна відповідальність, а також з висновком про застосування відповідних частин статей 185,190,191 КК України з урахуванням положень Закону №3886-IX, зробленим об`єднаною палатою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21.

Згідно ч. 3 ст. 534 КПК України, виправдувальний вирок або судове рішення, що звільняє обвинуваченого з-під варти, виконуються в цій частині негайно після їх проголошення в залі судового засідання.

У зв`язку з зазначеним, суд приходить до висновку про те, що оскільки ОСОБА_3 на теперішній час відбуває покарання за вчинення діяння, кримінальна караність якого усунута, останній підлягає негайному звільненню з місць позбавлення волі.

Водночас, за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року ОСОБА_3 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України до 2 місяців арешту, яке є кримінально-караним діянням, з огляду на що за цим вироком ОСОБА_3 слід вважати засудженим за ч. 1 ст. 309 КК України, при цьому суд враховує, що за вказаним вироком ОСОБА_3 відбув покарання, оскільки покарання за вказаним вироком на підставі ч. 4 ст. 70 КК України поглинуто більш суворим покаранням за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року.

Керуючись ст.ст. 377, 534, 537, 539 КПК України, ст. 74 КК України, Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», суд

ПОСТАНОВИВ:

клопотання ОСОБА_3 задовольнити.

На підставі ч. 2 ст. 74 КК України звільнити засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 жовтня 2021 року у зв`язку з усуненням караності діяння.

На підставі ч. 2 ст. 74 КК України звільнити засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від призначеного покарання за вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 04 березня 2020 року у зв`язку з усуненням караності діяння.

Вважати ОСОБА_3 засудженим вироком Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17 грудня 2020 року.

Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з Державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» негайно.

Копію ухвали направити начальнику Державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» для виконання в частині звільнення засудженого.

Ухвала суду в частині звільнення засудженого з Державної установи «Темнівська виправна колонія (№100)» підлягає негайному виконанню.

Ухвала протягом семи днів з дня її проголошення може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області.

Суддя ОСОБА_1