Справа № 366/547/25
Провадження №1-кс/366/137/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2025 с-ще Іванків

Слідчий суддя Іванківського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

слідчого ОСОБА_4 ,

розглянувши клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному проваджені № 0000081, внесеному в ЄРДР 27.02.2025, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

І. Узагальнені доводи особи, яка подала клопотання

Прокурор звернувся в суд з клопотанням, у якому просив накласти арешт на вилучене 26.02.2025 під час проведення огляду місця події, а саме лісового масив, що відповідає 5,7, 8 виділу 27 кварталу Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» майно, а саме на:

деревину у виді стовбурів від дерев породи «береза», загальним об`ємом 14, 5 м куб, фактичним власником якої є ДП «СЛП «Київоблагроліс», залишивши її для відповідального зберігання у посадових осіб згаданого підприємства (Київська область, Вишгородський район, с-ще Іванків, вул. І. Проскури, 24);

вантажний автомобіль марки «УРАЛ» модель «375», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з краном-маніпулятором, який належить ОСОБА_6 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на цей автомобіль серії НОМЕР_2 , залишивши їх для відповідального зберігання ОСОБА_7 .

Клопотання мотивоване тим, що 26.02.2025 до ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області надійшло повідомлення від ОСОБА_8 , про те, що в лісі поблизу с. Поталіївка (7/8 виділи 27 кварталу) вирізають дерева породи береза та вільха, які завантажують на авто.

Цього ж дня, в період часу з 16 год. 04 хв. по 16 год. 55 хв. проведено огляд місця події, а саме відкритої ділянки місцевості, яка відповідає 5,7,8 кварталам 27 виділу Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс», в ході якого зафіксовано матеріальну обстановку на місці події та виявлено автомобіль марки «УРАЛ» моделі «375» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_9 , в кузові якого знаходилась деревина у формі березових колод, загальним об`ємом 14, 5 м. куб.

По завершенню огляду, автомобіль з деревиною вилучено. Автомобіль з деревиною передано під розписку на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , свідоцтво про реєстрацію на автомобіль вилучено до ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області.

27.02.2025 відомості про кримінальне правопорушення внесено в ЄРДР.

Цього ж дня проведено додатковий огляд 5,7,8 виділу 27 кварталу Димарського лісництва, в ході якого зафіксовано діаметри від свіжозрізаних пнів.

Прокурор стверджує, що викладені обставини свідчать про наявність події кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України, а тимчасово вилучене майно є речовим доказом у кримінальному провадженні. Незастосування до нього арешту може призвести до ризиків його відчуження, знищення, приховування, перетворення або зміни.

ІІ. Позиції сторін

Прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав клопотання прокурора ОСОБА_5 з наведених у ньому підстав та просив його задовольнити.

Слідчий також просив задовольнити клопотання з викладених у ньому підстав, оскільки майно, на яке накладається арешт є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Представник ДП «СЛП «Київоблагроліс» у судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву, у якому просив провести розгляд клопотання без його участі, проти його задоволення не заперечує та при вирішенні питання про арешт покладається на розсуд суду.

Особа, у якої тимчасово вилучено майно, ОСОБА_9 , у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання повідомлений завчасно, шляхом здійснення телефонного виклику. Причин неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило.

Відтак, судом вжито всіх можливих заходів у строк, визначений ч. 1 ст. 172 КПК України щодо виклику у судове засідання особи, в якої вилучено майно.

Відсутність ОСОБА_9 у судовому засіданні не завадить останньому, у разі задоволення клопотання прокурора, звернутись до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України з клопотанням про скасування арешту належного йому майна, навівши свої доводи щодо накладення арешту або ж звернутись з апеляційною скаргою на рішення суду.

ІІІ. Оцінка слідчого судді

Вивчивши клопотання та додані до нього документи, слідчий суддя приходить до такого.

Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб (абзац 2 ч. 1 ст. 170 КПК України).

Відповідно до вимог ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутись прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.

Відповідно до положень ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Клопотання подане прокурором з метою збереження речових доказів.

За ч. 4 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті (збереження речових доказів), арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

З огляду на вивчені та дослідженні долучені до клопотання матеріали кримінального провадження, що надані прокурором, слідчим суддею встановлено таке.

СВ ВП № 1 Вишгородського РУП ГУНП в Київській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000081, внесеному в ЄРДР 27.02.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 246 КК України та за наведених вище обставин.

26.02.2025 о 13 год. 40 хв. до ЧЧ Іванківського ВП № 1 Вишгородського РУП через лінію «102» Національної поліції України надійшло повідомлення від ОСОБА_8 про те, що в лісі вирізають дерева породи береза та вільха, які вантажать на автомобіль.

Цього ж дня, в період часу з 16 год. 04 хв. по 16 год. 55 хв. дізнавач СД ВП № 1 Вишгородського РУП ОСОБА_10 провів огляд місця події, а саме відкритої ділянки місцевості з відповідними координатами, яка знаходиться поблизу с. Поталіївка Вишгородського району Київської області. Під час огляду виявлено зрізані пні та рештки від різних порід дерев. Крім цього, на місці огляду виявлено автомобіль марки УРАЛ зеленого кольору з реєстраційним номером НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_6 під керуванням ОСОБА_9 . Під час огляду автомобіля за участю спеціаліста ДП «СЛП «Київоблагроліс» ОСОБА_8 виявлено свіжозрізану деревину породи береза об`ємом 14, 5 складометра. Автомобіль з деревиною вилучено та передано під розписку ОСОБА_8 . Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу поміщено в паперовий конверт та вилучено до ВП № 1 Вишгородського РУП.

Викладені у протоколі відомості деталізовано на фотознімках, що є додатком до протоколу огляду місця події та роздруківках знімків, зроблених з навігаційної системи.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником автомобіля марки УРАЛ 375 є ОСОБА_6 .

Відповідно до розписки ОСОБА_7 від 26.02.2025, він отримав на відповідальне зберігання від працівників поліції згаданий вище автомобіль з деревиною породи береза об`ємом 14,5 м, який зберігатиме до вирішення справи по суті в с. Поталіївка по вул. Шевченка, 1.

Постановою слідчого ОСОБА_4 від 27.02.2025 тимчасово вилучений автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та деревину визнано речовими доказами у кримінальному провадженні. Вирішено порядок їх зберігання: автомобіль зі свідоцтвом про реєстрацію у ОСОБА_7 ; деревину у посадових осіб ДП «СЛП «Київоблагроліс».

Згідно з матеріалами лісовпорядкування ДП «СЛП «Київоблагроліс», 5,7,8 виділи 27 кварталу Димарського лісництва відносяться до належності цього ДП, на яких вирощуються дерева порід береза, вільха, осика та які є сироростучими.

З огляду на встановлені обставини, слідчих суддя приходить до таких висновків.

Досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється за ч. 2 ст. 246 КК України, диспозиція якої передбачає відповідальність за незаконну порубку дерев або чагарників у лісах, захисних та інших лісових насадженнях, перевезення, зберігання, збут незаконно зрубаних дерев або чагарників, що заподіяли істотну шкоду, що вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 10.12.2004 № 17 «Про судову практику у справах про злочини та інші правопорушення проти довкілля», під знаряддями злочину в таких справах треба розуміти предмети чи технічні засоби, які умисно використовувалися їх власником чи співучасниками злочину для незаконного полювання, рибальства, порубки дерев тощо, а також для полегшення вчинення зазначених дій: рушниці, вибухівка, рибальські сіті, транспортні засоби (останні можуть бути визнані знаряддям злочину не тільки тоді, коли вони використовувалися безпосередньо в процесі полювання чи рибальства, а й коли без їх використання вчинення злочину було б неможливим чи надто складним).

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про доведеність прокурором тієї обставини, що тимчасово вилучена деревна має доказове значення у кримінальному провадженні, оскільки підпадає під ознаки предмета вчинення кримінального правопорушення, тому, є речовим доказом.

Також прокурором доведено, що тимчасово вилучений автомобіль є речовим доказом, оскільки підпадає під ознаки знаряддя імовірно вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому, слідчий суддя вважає недоведеним належність як речового доказу у кримінальному провадженні тимчасово вилученого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу з таких підстав.

Норма-дефініція речових доказів (стаття 98 КПК) щодо критеріїв (умов) визнання матеріальних об`єктів речовими доказами (були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин) з одного боку дійсно, сформульована в категоричній формі, і ці умови мають бути дотримані для визнання тих чи інших речей речовими доказами. У той же час слід зважати на стадію кримінального провадження. На стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування - це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) - стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

З огляду на положення частини 3 статті 170 КПК арешт майна на підставі пункту 1 частини 2 статті 170 КПК (тобто з метою забезпечення збереження речових доказів) передбачає дотримання стандарту «достатніх підстав» вважати, що майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК.

Стандарт «достатніх підстав (доказів)» для цілей арешту з метою забезпечення збереження речових доказів передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують певну річ з кримінальним правопорушенням (демонструють можливу приналежність до його вчинення в якості знаряддя або матеріального об`єкту, що містить певне відображення або інформацію про злочин), тобто наділяють її саму можливістю виконувати функцію доказу у кримінальному провадженні, і вони є достатніми, щоб виправдати її тимчасове обтяження у вигляді арешту для можливого використання в процесі доказування стороною обвинувачення в подальшому.

При цьому, набуття тими чи іншими речами матеріального світу статусу речового доказу не пов`язується з постановленням процесуального рішення про визнання їх речовими доказами, а нерозривно пов`язується з наявністю об`єктних ознак зв`язку з кримінальним правопорушенням.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 16.10.2024 у справі № 686/1900/14-к, згідно з якою КПК України не передбачає обов`язковості винесення слідчим чи прокурором окремих постанов про визнання речовими доказами.

Яким чином тимчасово вилучене свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу може бути використано як доказ у кримінальному провадженні прокурором не зазначено.

Таке свідоцтво є документом, який посвідчує належність транспортного засобу певній особі.

При цьому, це свідоцтво вже оглянуте органом досудового розслідування, з нього зафіксовані відомості про власника, дату реєстрації права власності та орган, що його видав. Про це свідчить протокол догляду місця події від 26.02.2025 та наявність копії свідоцтва в матеріалах клопотання.

Тому, згадане свідоцтво не може бути використано як доказ.

Разом з цим, слідчий суддя враховує, що таке свідоцтво, згідно з відомостями з протоколу огляду місця події від 26.02.2025, упаковано в паперовий конверт та приєднано до матеріалів кримінального провадження. Транспортний засіб вилучено не у власника, а у його фактичного володільця, який у судове засідання не з`явився та не повідомив обставини, за якими він володіє транспортним засобом.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до переконання, що у задоволенні клопотання в частині накладення арешту на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу слід відмовити, а саме свідоцтво для його збереження залишити в матеріалах кримінального провадження, про що повідомити власника транспортного засобу.

Щодо способу накладення арешту на майно, яке є речовим доказом, слідчий суддя приходить до такого.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Положеннями ч. 1 ст. 170 КПК України визначається, що арешт є заходом забезпечення кримінального провадження, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим КПК України порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном. Завдання такого заходу забезпечення кримінального провадження є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Тому, у кожному конкретному випадку спосіб накладення арешту на майно визначається пропорційно задля досягнення завдання такого арешту, а саме для запобігання настання зазначених ризиків.

Вжите в абзаці другому ч. 1 ст. 170 КПК України законодавцем формулювання «запобігання можливості» свідчить про те, що під час вирішення питання про існування/не існування ризиків приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна застосовується стандарт «достатніх підстав».

Наведений стандарт в контексті доведення існування згаданих ризиків не вимагає від сторони, яка заявляє про існування таких ризиків надання безумовних та беззаперечних доказів, а передбачає необхідність наведення достатньо вагомих фактів та об`єктивних відомостей, аналіз яких у їх взаємозв`язку між собою дозволяє дійти висновку про відповідність вилученого майна критеріям речових доказів.

Разом з цим, при визначенні способу арешту слід враховувати його наслідки для власника (володільця, розпорядника майна), які мають бути пропорційними завданням кримінального провадження.

За ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Виконання такого завдання кримінального провадження як забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду кореспондується з обов`язком сторони обвинувачення довести обставини, визначені в ч. 1 ст. 91 КПК України (ч. 1 ст. 92 КПК України), яке полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження (ч. 2 ст. 91 КПК України)

Доведення такої обставини як настання події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення) (п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України) можливе шляхом збирання доказів та вжиття заходів, щоб такі зберігались в розпорядженні сторони обвинувачення у спосіб, визначений КПК України, зокрема, шляхом накладення арешту на речові докази.

При вирішенні цього питання слідчий суддя також враховує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила:

1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном;

2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями;

3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах.

Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України" від 23.01.2014, заява № 19336/04, § 166-168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ у справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011, заява № 29979/04)

Також слідчий суддя враховує, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном.

Відтак, арешт майна не позбавляє особи права власності, а лише встановлює певні тимчасові обмеження, які є необхідними для виконання завдань кримінального провадження.

Прокурор, звертаючись в су з клопотанням, не зазначив, яким саме з визначених способів на тимчасово вилучене майно слід накласти арешт, аби це стало необхідним для виконання завдань кримінального провадження.

При цьому, запропонований спосіб зберігання тимчасово вилученого майна відповідає критеріям тимчасового позбавлення його власників (користувачів, розпорядників) права відчуження, розпорядження та користування майном.

З огляду на кваліфікацію кримінального правопорушення та спосіб його вчинення, слідчий суддя приходить до переконання, що на тимчасово вилучену деревину слід накласти арешт шляхом заборони володіння, користування та розпорядження нею.

Такий спосіб накладення арешту на тимчасово вилучене майно не сприятиме настанню будь-яких негативних наслідків, він буде пропорційним завданням кримінального провадження, у якому проводиться досудове розслідування.

Зокрема, накладення арешту в такий спосіб забезпечить органу досудового розслідування проведення з ним слідчих дій та, за необхідності, судових експертиз.

Щодо арешту автомобіля слідчий суддя враховує, що такий використовувався як знаряддя імовірно вчиненого кримінального правопорушення, він є речовим доказом. Його повернення власнику з високою імовірністю зможе призвести до приховування речового доказу та його відчуження.

Накладення арешту шляхом заборони відчуження не зможе запобігти ризику приховування майна як такого від органу досудового розслідування, а лише допоможе нівелювати ризик його передачі у власність іншим особам.

Тому, з метою уникнення ризиків його приховування, на автомобіль слід накласти арешт шляхом заборони його відчуження, розпорядження та користування.

Вилучений автомобіль з огляду на його конструкцію є спеціалізованим транспортним засобом, необхідним для завантаження та перевезення деревини, тому накладення на нього арешту в такий спосіб не призведе до надмірно негативних та непропорційних наслідків для його власника, пов`язаних з необхідністю використання автомобіля в повсякденних потребах.

Щодо місця зберігання тимчасово вилученого майна, слідчий суддя зазначає таке.

Прокурор стверджує, що автомобіль перебуває на відповідальному зберіганні у ОСОБА_7 , якому він переданий під розписку, а деревина у посадових осіб ДП «СЛП «Київоблагроліс», які є її фактичним власниками.

Однак, такі твердження не узгоджуються з наданими матеріалами кримінального провадження.

З матеріалів кримінального провадження, що надані прокурором як додатки до клопотання вбачається, що і автомобіль і деревина перебувають на відповідальному зберіганні ОСОБА_7 .

Процесуальних документів, які б свідчили про окрему передачу вилученої деревини уповноваженим особам ДП «СЛП «Київоблагроліс» немає.

Ким є ОСОБА_7 , якому на відповідальне зберігання передано речові докази невідомо.

Викладені розбіжності унеможливлюють слідчого суддю визначити місце зберігання речових доказів у запропонований прокурором спосіб.

Тому, визначаючи місце, у якому мають зберігатись речові докази, слідчий суддя приходить до переконання, що таке місце має визначити сам слідчий з огляду на необхідність збереження речових доказів та унеможливлення їх знищення сторонніми особами.

За таких обставин, речові докази слід залишити у розпорядженні слідчого, який проводить досудове розслідування і який самостійно визначатиме місце перебування речових доказів по мірі необхідності.

Саме такий вид арешту тимчасово вилученого майна на переконання слідчого судді є необхідним для виконання завдань КПК України, зокрема він унеможливить приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження речових доказів у кримінальному провадженні, при цьому такий арешт буде спів розмірним завданням кримінального провадження та не спричинить надмірних та невиправданих негативних наслідків для громадян.

Керуючись вимогами ст.ст. 98, 131, 167, 170-172, 173, 174, 369, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИЛА:

Клопотання задовольнити частково.

Накласти арешт шляхом заборони відчуження, користування та розпорядження на вилучене 26.02.2025 під час проведення огляду місця події, а саме лісового масиву, що відповідає 5, 7, 8 виділу 27 кварталу Димарського агролісництва ДП «СЛП «Київоблагроліс» майно, а саме на:

деревину у виді стовбурів від дерев породи «береза», загальним об`ємом 14, 5 м. куб., фактичним власником якої є ДП «СЛП «Київоблагроліс»;

вантажний автомобіль марки «УРАЛ» модель «375», реєстраційний номер НОМЕР_1 , з краном-маніпулятором, який належить ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ),

Перелічене майно залишити у розпорядженні слідчого, який здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні.

У задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 на автомобіль марки «УРАЛ» модель «375» з реєстраційний номер НОМЕР_1 залишити в матеріалах кримінального провадження, повідомивши про це власника автомобіля, ОСОБА_6 ( АДРЕСА_1 ).

Контроль за виконанням цієї ухвали покласти на прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 .

Копію цієї ухвали передати для виконання уповноваженому на це органу, вручити прокурору та надати іншим заінтересованим особам.

Ухвала про арешт майна підлягає негайному виконанню та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1