ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/606/25 Справа № 191/2568/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спеціального судового провадження (in absentia) апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000056 від 09.03.2022 року щодо:

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Новоайдар Луганської області, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2025 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та призначено йому покарання у виді 15 років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна та позбавлення права обіймати посади в органах державної влади у тому числі правоохоронних та місцевого самоврядування строком на три роки.

На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_6 спеціального звання сержант поліції.

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним за наступних обставин.

Так, наказом начальника Головного управління Національної поліції в Луганській області №1023 о/с від 01.09.2020 ОСОБА_6 призначено на посаду поліцейського взводу № 3 роти конвойної служби Головного управління Національної поліції в Луганській області. Таким чином, ОСОБА_6 був працівником правоохоронного органу.

У березні - квітні 2014 року в м. Луганськ та інших населених пунктах Луганської області розпочалася збройна агресія Російської Федерації шляхом неоголошених та прихованих вторгнень підрозділів збройних сил та інших силових відомств Російської Федерації, організації та підтримки терористичної діяльності та діяльності, направленої на окупацію Луганської області та порушення територіальної цілісності України.

В окремих містах та районах Луганської області всупереч законодавству України 11 травня 2014 року проведено незаконний референдум з питання «Про підтримку акту про державну самостійність Луганської народної республіки», за результатами якого 12.05.2014 проголошено створення незаконного псевдодержавного утворення «Луганська народна республіка» (далі - «ЛНР»).

З метою забезпечення діяльності самопроголошеної «ЛНР» представниками Російської Федерації з числа своїх громадян та місцевого населення Луганської області сформовані підрозділи політичного (так звані «органи державної влади «ЛНР») та силового блоків (до складу яких увійшли представники так званих правоохоронних органів та незаконних збройних формувань).

В результаті вищезазначених подій значна кількість території та населених пунктів Луганської області протягом квітня-вересня 2014 року опинилась під контролем регулярних з`єднань і підрозділів збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації, підпорядкованих і скеровуваних ними російських радників та інструкторів, Російської Федерації на території Луганської області так званої «ЛНР», які Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268- VIII від 18.01.2018, Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17.03.2015 та Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-/ЛІ від 16.09.2014 визнані тимчасово окупованими територіями, а органи державної та місцевої влади України та бюджетні установи, згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 07.11.2014, припинили свою діяльність на вказаних територіях та переміщені на підконтрольну органам державної влади України територію.

24 лютого 2022 року Указом Президента Володимира Зеленського № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України.

09.03.2022 року, ОСОБА_6 пройшов співбесіду з представниками так званої «ЛНР», які є частиною окупаційної адміністрації РФ, на предмет його переходу на сторону окупанта. У ході вказаної співбесіди ОСОБА_6 надав згоду представникам РФ на вступ до структурного підрозділу окупаційної адміністрації РФ, а саме так званого «Старобільського РОВД МВД ЛНР».

Продовжуючи виконувати свій злочинний умисел, спрямований на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, 10.03.2022 ОСОБА_6 присягнув на вірність так званій «Луганській народній республіці», що є частиною окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 111 КК України, як державна зрада, тобто умисне діяння вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України - перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану.

В апеляції:

- захисник просить вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неповноту судового розгляду недоведеність вини ОСОБА_6 у скоєному та порушення права на захист.

Зазначає, що судовий розгляд проведено без участі обвинуваченого, який не надав пояснень щодо пред`явленого обвинувачення, чим порушено право на справедливий суд.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, оскільки відеозапис на якому нібито він присягнув на вірність так званій ЛНР, розміщено в мережі Інтернет, у зв`язку з чим виникає сумнів в його автентичності, так як стороною обвинувачення не спростовано факту його підробки за допомогою монтажу, комп`ютерної графіки.

В запереченнях прокурор просить апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року без змін.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що кримінальне правопорушення в якому обвинувачується ОСОБА_6 входить до обсягу визначених ч. 2 ст. 297-1 КПК України, які розглядаються у порядку спеціального судового розгляду за відсутності обвинуваченого та обов`язковою участю захисника, про що свідчить хвала Синельниківського міськрайонного суд Дніпропетровської області від 06 грудня 2023 року. Зауважує, що під час досудового розслідування та судового розгляду були дотримані та прийняті усі вичерпні заходи для забезпечення прав обвинуваченого. Вказує про те, що усі повістки та публікації про процесуальні дії були опубліковані у засобах масової інформації, а саме в газеті Урядовий кур`єр та на офіційному веб-сайті суду та Офісу Генерального прокурора України.

Вважає, судом надана належна оцінка показанням свідків, які були безпосередньо допитані у суді та доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема протоколам огляду відеозапису та додаткам до них, які у своїй скупності вказують про прийняття поліцейським ОСОБА_6 присяги на вірність нелегітимній республіці ЛНР.

Розгляд даного кримінального провадження як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), останній показань суду не надавав, будь-яких заяв та клопотань до суду не надсилав.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), дане кримінальне провадження здійснювалось за обов`язкової участі захисника. Всі можливі, передбачені кримінальним процесуальним законом заходи, щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя дотримані, що відповідає та узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, наведеною, зокрема у справах «Колоцца проти Італії» від 12 лютого 1985 року та «Шомоді проти Італії» від 18 травня 2004 року.

Заслухавши захисника ОСОБА_5 , який підтримав доводи і вимоги своєї апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти апеляції захисника, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінально-процесуальним кодексом України. Вирок є обґрунтованим, якщо він ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є вирок, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, а саме переході на бік ворога в період збройного конфлікту, вчиненого в умовах воєнного стану.

Доводи апеляційної скарги захисника, які зводяться до недоведеності вини ОСОБА_6 , з посиланням на те, що досліджений судом відеозапис, на якому зафіксовано прийняття присяги обвинуваченим, не доводить поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 , не є переконливими, виходячи з наступного.

Так, в основу вироку судом першої інстанції покладене повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення поліцейського взводу №3 роти конвойної служби ГЕНП сержанта поліції ОСОБА_6 , який маючи умисел на державну зраду, в умовах воєнного стану вчинив перехід на бік ворога.

Відповідно до дослідженого судом першої інстанції протоколу огляду від 16 березня 2022 року, яким було оглянуто відеофайл під назвою В Новойдаре прозвучали слова Присяги на верность более 10 бывших сотрудников государственной полиции Украины, к несению службы в качестве сотрудников МВД ЛНР.

Згідно вказаного протоколу, публікація, розміщена в інтернет ресурсі за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 , так на 00 год. 24 сек. запису вставлено, що у зеленому камуфляжному одязі приймає присягу поліцейський взводу №3 конвойної служби ГУНП в Луганській області ОСОБА_6 , який промовляє: Торжественно присягаю на верность Луганской народной республики, після чого на 31 секунді запису зафіксовано шеврон на форменному одязі ОСОБА_6 з написом Полиция ЛНР МВД.

Наведені відомості також підтверджуються показами свідка ОСОБА_9 , який був допитаний судом першої інстанції, приведений судом до присяги та попереджений про кримінальну відповідальність завідомо неправдиві відомості. Зокрема, свідок повідомив, що на початок збройної агресії працював на посаді поліцейського водія взводу № 3 роти конвойної служби ГУНП в Луганській області, з 24.02.2022 по 14.03.2022 знаходився на території Луганській області, у вказаний період територія Старобільської територіальної громади була окупована незаконними збройними формуваннями в кінці лютого 2022 року, свідок виїхав на підконтрольну Україні територію, а ОСОБА_6 залишився.

Також, свідок повідомив, що в березні 2022 року, в Інтернеті побачив відео, на якому впізнав поліцейського ОСОБА_6 який проголошував текст присяги на російській мові, тримаючи теку червоного кольору з позначками т.зв «министерства внутренних дел лнр.»

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснила, що вона працювала у відділі кадрів Старобільського РУП ГУНП в Луганській області, а тому обвинуваченого ОСОБА_6 вона знає, він працював у роті конвойної служби. Коли була команда виїжджати, вона обдзвонювала всіх співробітників та повідомляла, що потрібно виїжджати до м. Лисичанськ, м. Сєвєродонецьк або м. Дніпро. ОСОБА_6 вона теж телефонувала та що він відповів не пам`ятає, далі з наказом про звільнення ознайомлювала через месенджери. Крім того, свідок зазначила, що ОСОБА_11 після повномасштабного вторгнення росії прийняв присягу на вірність МВД ЛНР, про що вона дізналась від колег та з Інтернет ресурсів.

Відповідно до протокол огляду відеозапису, розташованого в Інтернет ресурсі за посиланням: « ІНФОРМАЦІЯ_3 » дата розміщення відеозапису 06.03.2022, який проводився за участі свідка ОСОБА_10 , остання на відео впізнала ОСОБА_6 , як особу, яка прийняв присягу на вірність МВД ЛНР.

Окрім того, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які до повномасштабного вторгнення безпосередньо працювали з ОСОБА_6 у конвойній службі ГУНП в Луганській області, пояснили, що у лютому 2022 року коли відбулось вторгнення росії, був наказ від командування про евакуацію у безпечні місця. Всупереч наказу ОСОБА_6 у березні чи квітні 2022 року прийняв присягу на вірність окупантам, про що свідки дізнались під час перегляду «Телеграм» каналу, де вони побачили, як ОСОБА_6 був одягнений у форму окупантів, мав шеврон ЛНР.

Відповідно до протоколу огляду від 22 червня 2022 року, свідок ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_6 , який на відеозаписі в камуфляжній формі приймав присягу на вірність МВД ЛНР.

Таким чином, за встановлених вище обставин, враховуючи пояснення свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відсутні підстави ставити під сумнів протоколи оглядів, які містять фото, відеозаписи, оскільки покази свідків узгоджуються як між особою, так і з іншими доказами у справі та не містять суттєвих розбіжностей.

Окрім, того зі змісту показань свідків слідує, що співробітникам поліції була надана можливість добровільного виїзду з окупованої території, однак ОСОБА_6 такою можливістю не скористався, дані щодо застосування до нього примусу, чи будь-якого впливу свідками не повідомлялось та стороною захисту не зазначалось.

При цьому, усі допитані судом першої інстанції свідки підтвердили, що на оглянутому відеозаписі є саме ОСОБА_6 , з яким останні були попередньо знайомі та проходили службу до повномасштабного вторгнення.

Більш того, відеозапис є досить чіткими, що дозволяє впізнати особу, а тому, в даному випадку не були потрібні спеціальні знання, а отже і відсутні підстави для проведення відповідних експертиз.

Слід зауважити, що сам факт проведення даної слідчої дії, а саме огляду за участі свідків був спрямований на процесуальні фіксування здобуття доказу, а тому відсутні підстави ставити його під сумнів.

Доводи захисника про отримання доказів з неналежного джерела, що могло вплинути на їх достовірність, зокрема відомостей, які були розміщенні на Інтернет-сторінці, не є слушними, з огляду на таке.

Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів ч. 2 ст. 54 КПК України.

Приписами ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали звукозапису та електронні носії інформації.

Для виконання завдань кримінального провадження з огляду на положення Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму (частина 3 статті 5); візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною (частина 4 статті 5); допустимість електронного документа як доказу не можна заперечувати винятково на підставі того, що він має електронну форму (частина 2 статті 8).

Відповідно до статті 7 вищезазначеного Закону у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Так, в матеріалах кримінального провадження є вищенаведені протоколи оглядів з Інтернет сторінок.

Як видно з вказаних протоколів та ходу слідчих дій, проведених слідчим, останній з метою правильного збору та збереження отриманих даних і недопущення видалення інформації з мережі Інтернет дотримався такої послідовності дій: (1) здійснив повне збереження веб-сторінки за допомогою браузера; (2) створив файли з назвою збереженої сторінки із розширенням «HTML» і папки, в яких містяться автоматично створені файли цих сторінок; послідовність своїх дій під час проведення слідчої дії огляду інформації, розміщеної в Інтернеті відобразив у протоколі огляду з графічним копіюванням сторінок.

Враховуючи вищевикладене, копія такого документа, прирівнюватися до оригіналу і зберігатися у тому вигляді, в якому вона створювалася, що означає збереження оригіналу зібраного цифрового елемента у всіх форматах, в яких він був зібраний та обумовлює їх достовірність та допустимість як доказів.

Отже, суд колегія суддів відхиляє відповідні доводи захисника щодо недостовірності та недопустимості цих доказів.

Апеляційні доводи щодо порушення права на захист обвинуваченого під час здійснення судового розгляду не є переконливими, оскільки матеріалами справи підтверджено, що відповідно до вимог ст. ст. 111, 135, 278 КПК в газеті «Урядовий кур`єр», яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора неодноразово, опубліковувались виклики ОСОБА_6 , крім того представництво інтересів останнього здійснював захисник, який приймав участь під час судового розгляду та інших даних щодо засобів зв`язку зі своїм підзахисним не надавав. Застосування інших, не передбачених законом способів для повідомлення учасника процесу про місце, дату та час судового розгляду кримінально процесуальним законодавством не передбачено.

Таким чином, судом першої інстанції в повній мірі наведені усі дослідженні ним докази у їх сукупності, які узгоджуються між собою і надана їм вмотивована об`єктивна оцінка, які покладені в основу вироку, а тому відсутні підстави, вважати з цього приводу, висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, як на це вказує захисник в апеляційній скарзі.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

З огляду на наведене, вирок суду першої інстанції належним чином мотивований та обґрунтований, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та за своїм змістом відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України.

Підстави для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 відсутні, оскільки, враховуючи вищенаведене, вирок суду першої інстанції ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а висновки у судовому рішенні прямо випливають з аргументації, є чіткими, не допускають неоднозначного трактування, а тому, колегія суддів погоджується з вироком суду першої інстанції, і вважає необхідним у задоволенні апеляційної скарги захисника відмовити.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції дотримався наведених вище вимог ст. ст. 50, 65 КК України та врахував особу винного, зокрема, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливого тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, однак умисно вчинив особливо тяжкий злочин проти основ Національної безпеки України, в умовах воєнного стану проти, на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності, обороноздатності держави.

Приймається до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, а також і те, що інкримінований злочин вчинений ОСОБА_6 у статусі працівника правоохоронного органу Національної поліції України, оскільки він перебував у спеціальному званні «сержант поліції», застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення спеціального звання та позбавлення права обіймати певні посади у відповідності до ст. 54, 55 КК України, є законним та обґрунтованим.

Таким чином, при призначенні покарання, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що покаранням необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна та додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки.

Такий вид і розмір покарання є достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).

З огляду на вище разом наведене, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , - залишити без задоволення.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні №0000056 від 09.03.2022 року щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення її копії.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4