Справа № 405/1219/25
провадження № 1-в/405/49/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2025 м. Кропивницький

Ленінський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника Подільського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання начальника Подільського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області ОСОБА_6 про вирішення питання щодо направлення до місця відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, з повною вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , засудженого 09.10.2014 Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області за ч.2 ст.190 КК України до обмеження волі строком на 3 (три) роки,

встановив:

до Ленініського районного суду м.Кіровограда надійшло подання начальника Подільського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області про направлення до місця відбування покарання засудженого ОСОБА_7 на підставі частиною 4 статті 57 КВК України.

Відповідно до наведених у поданні мотивів, засуджений ОСОБА_7 ухиляється від одержання припису. 21.01.2015 до Подільського районного відділу філії Державної установи «Центр пробації» в Кіровоградській області надійшов вирок Вознесенського районного суду Миколаївської області та в цей же день засуджений був поставлений на облік. В цей же день ОСОБА_7 було направлено виклик на 27.01.2015 за місцем проживання вказаним у вироці суду про необхідність явки до органу пробації. За викликом засуджений не з`явився, причини неявки не повідомив.

У зв`язку з цим було розпочато першочергові розшукові заходи для встановлення місця перебування гр. ОСОБА_7 . Проведеними заходами місце перебування останнього встановити не вдалося тому 22.01.2015 до Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області було направлено подання відносно ОСОБА_7 про передачу матеріалів для проведення подальших розшукових заходів, (а.о.с.23 т.1).

Відповідно до повідомлення Кіровоградського міського відділу УМВС України в Кіровоградській області відносно ОСОБА_7 19.02.2015 заведено справу оперативного обліку № 011-316 (а.о.с.30 т.1).

Відповідно до повідомлення з Кропивниццького РУП ГУНП в Кіровоградській області її 30.01.2025 місце перебування розшукуваного ОСОБА_7 , представилось за можливе, тому надалі проводяться всі можливі розшук» заходи на встановлення розшукуваного (а.о.с. 194 т.2).

Відповідно до відомостей Державної податкової служби України інформант про доходи отримані ОСОБА_7 відсутня (а.о.с. 197 т.2).

У судовому засіданні представник органу пробації підтримав подання та просив суд його задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення подання так як на даний час відсутні законні підстави для його задоволення.

Враховуючи, що відповідно до матеріалів особової справи засуджений ОСОБА_7 знаходиться у розшуку, та суд робив всі передбачені законом заходи по його повідомленню, суд вважає за можливе розглянути подання у відсутності останнього.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши думку учасників судового провадження, суд вважає, що подання не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.539 КПК України передбачено, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Пунктом 14 частини 1 статті 537 КПК України передбачено, що під час виконання вироків суд відповідно до ч.2 ст.539 цього Кодексу має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Відповідно до ч.4 ст.57 КВК України у разі невиїзду засудженого до місця відбування покарання без поважних причин або ухилення засудженого від отримання припису суд за поданням уповноваженого органу з питань пробації направляє засудженого до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Поважними причинами невиїзду засудженого після отримання припису до місця відбування покарання в призначений строк є хвороба та інші обставини, що фактично позбавляють його можливості своєчасно прибути за викликом і документально підтверджені.

Належним підтвердженням отримання засудженим припису є його підпис про отримання припису.

Ухиленням засудженого від отримання припису є його умисні дії, що унеможливлюють вручення припису персоналом уповноваженого органу з питань пробації та підтверджуються документально.

Згідно з ч.4 ст.57 КВК України у разі неприбуття засудженого до обмеження волі до місця відбування покарання та в разі, якщо його місцезнаходження невідоме, уповноважений орган з питань пробації надсилає органам Національної поліції подання про оголошення його в розшук та подання до суду для вирішення питання направлення засудженого до місця відбування покарання в порядку, установленому для засуджених до позбавлення волі. Після затримання засуджений направляється до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09.10.2014 за ч.2 ст.190 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 (три) роки. Вирок набрав законної сили 17.12.2014 та звернутий до виконання (а.о.с.2-6 т.1).

21.01.2015 Ленінським районним підрозділом Кіровоградського МРВ КВІ УДПтСУ в Кіровоградській області вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09.10.2014 прийнято до виконання.

Згідно матеріалів особової справи №01/2015р.відносно ОСОБА_7 припис засудженому для відбування призначеного покарання вручено не було.

15.06.2015 до Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області було направлено подання про передачу матеріалів для проведення подальших розшукових заходів засудженого (а.о.с.54,55 т.1).

Згідно копії повідомлення Кіровоградського МВ УМВС України в Кіровоградській області 19.02.2015, керуючись ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність» та наказом №3 дск, СРЗЗГ ВКР Кіровоградського МВ заведено справу оперативного обліку №011-316 відносно встановлення місцезнаходження гр.-на ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який ухиляється від виконання вироку суду (а.о.с.30 т.1).

Подальші розшукові дії не дали результатів, що підтверджується матеріалами вищевказаної особової справи, а саме: рапорти працівників міліції/поліції по відсутності засудженого по відомим місцям реєстрації та проживання останнього, відповіді на запити з лікувальних закладів, МВ по державній реєстрації смертей, військового комісаріату/ТЦК та СП, установ виконання покарань, прикордонної служби, правоохоронних органів, податкової служби тощо.

Відповідно судом встановлено, що уповноважений орган з питань пробації вчиняв дії направленні на розшук засудженого.

В свою чергу з моменту набрання законної сили вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09.10.2014, яким ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки, минуло більше 10 (десяти) років.

Виконання вироку - це діяльність органів виконавчої влади щодо виконання обвинувального вироку, яка пов`язана з реальним обмеженням визначених судом прав і свобод засудженої особи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 535 КПК України судове рішення, що набрало законної сили, якщо інше не передбачено цим Кодексом, звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції. Суд разом із своїм розпорядженням про виконання судового рішення надсилає його копію відповідному органу чи установі, на які покладено обов`язок виконати судове рішення.

При цьому особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати правообмеження, які входять до його змісту, сама до себе, оскільки це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини а отже унеможливлює виконання покарання.

Строк виконання обвинувального вироку, за винятком випадків, передбачених частиною шостою статті 80 КК України, має певний термін, після спливу якого держава не може застосовувати обмеження до особи за цим вироком.

Частинами 1, 2 статті 80 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та імперативні строки, сплив яких, є підставою для звільнення засудженої особи від відбування призначеного їй цим вироком покарання, крім покарання у виді довічного позбавлення волі. Частиною 5 цієї статті передбачено, що питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків.

Отже, застосування статті 80 КК України вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

Відповідно до частини 3 статті 80 КК України перебіг давності виконання обвинувального вироку зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 4 ст. 80 КК України).

Будь-яких інших умов та обмежень для застосування цих положень КК України не містить.

Щодо положень кримінального процесуального закону, то частина третя статті 374 КПК України передбачає необхідність зазначення у вироку, крім іншого, мотивів призначення покарання, звільнення від відбування покарання, мотивів ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Отже суд, приймаючи рішення щодо нового обвинувачення особи на стадії судового розгляду, встановивши підстави, передбачені ст. 80 КК, може прийняти рішення щодо звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання попереднього обвинувального вироку та відповідних правових наслідків цього.

При цьому відсутність у матеріалах конкретного кримінального провадження даних про те, що особа була звільнена судом від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання попереднього обвинувального вироку в порядку ст. 537, 539 КПК України або відбула це покарання, не може розцінюватись як ухилення цією особою від відбування покарання.

Ухилення від відбування покарання як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом і питання його вирішення належить до компетенції суду, а отже цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Редакція частини третьої статті 80 КК України певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК України, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК України. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК України, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання (постанова Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 24.12.2015, провадження № 5 - 324 кс 15).

Стаття 152 Кримінально-виконавчого кодексу України також передбачає можливість звільнення засудженої особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку. Реалізується таке звільнення в порядку та на підставі ст. 537, 539 КПК на стадії виконання вироку. Проте вказані положення не визначають такий порядок звільнення особи від відбування покарання з підстави, передбаченої ст. 80 КК, як єдиний і безальтернативний.

В конкретному кримінальному провадженні суд може прийняти рішення щодо звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку за наявності для цього підстав, передбачених ст. 80 КК, не лише в порядку ст.ст. 537, 539 КПК України, а й за наслідками розгляду справи, про що має бути зазначено в резолютивній частині рішення.

Дані висновки суду узгоджуються з правовими висновками об`єднаної палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.02.2025 24.12.2015 (справа №229/207/24, провадження №51 2789 км 24).

Згідно вироку ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Згідно п.2 ч.1 ст.80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано на протязі 3 (трьох) років у разі засудження до покарання у виді обмеження волі.

Відповідно, для вирішення питання згідно подання уповноваженого органу з питань пробації щодо направлення засудженого до покарання у виді обмеження волі до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі, суд зокрема зобов`язаний встановити чи не закінчився строк давності виконання обвинувального вироку, що передбачений у ст.80 КК України. Дана стаття вимагає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та відсутність фактів, які є підставою зупинення або переривання цих строків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.

В даному конкретному випадку, без встановлення факту ухилення ОСОБА_7 від виконання вироку, що в свою чергу вказувало б на зупинення перебігу трирічного строку давності його виконання (п.2 ч.1, ч.3 ст.80 КК України), суд не може прийти до висновку про наявність законних підстав для направлення засудженого до покарання у виді обмеження волі до місця відбування покарання в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі.

В межах розгляду даного подання уповноваженого органу з питань пробації суд не вправі робити висновок про ухилення ОСОБА_7 від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК України, так як суд тим самим фактично визнає його винним у вчиненні нового злочину. Як вже зазначалось вище, таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Суд вважає, що за таких обставин без наявності обвинувального вироку, яким би було встановлено факт ухилення ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі за вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09.10.2014, направлення засудженого для відбування покарання у виді обмеження волі в порядку, встановленому для засуджених до позбавлення волі є безпідставним.

З огляду на викладене, суд вважає, що у подання начальника Подільського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, ч. 4 ст. 57, ст. 87 КВК України, суд,

постановив:

у задоволенні подання начальника Подільського районного відділу філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області ОСОБА_6 про вирішення питання щодо направлення до місця відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Особову справу засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за № 01/2015 р. в 2-х томах повернути до Подільського РВ філії ДУ «Центр пробації» в Кіровоградській області.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_8