Провадження №11-кп/801/1409/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2024 року,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Оскаржуваною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто з 12 грудня 2024 року до 23:59 години 09 лютого 2025 року.

Суд вважав за доцільне з метою забезпечення кримінального провадження та попередження вчинення обвинуваченим позапроцесуального впливу на потерпілого та свідків кримінального провадження, а також вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідно до положень частини першої статті 177 та частини першої статті 178 КПК, продовжити ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів. Також судом установлено, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого корисливого насильницького злочину, судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, зокрема не допитані потерпілий та свідки кримінального провадження. Крім цього, суд взяв до уваги, що об`єктивних даних, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого під вартою, у тому числі за станом здоров`я, під час судового розгляду надано не було.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі обвинувачений просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та застосувати до нього запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що не має намірів до ухилення від суду, як і не бажає вчиняти тиск на свідків або потерпілого, оскільки визнає вину.

Вважає ухвалу про продовження строку тримання під вартою протиправною, оскільки прокурор не обґрунтував,а припустив наявність передбачених законом ризиків, мотивуючись фактично лише тяжкістю санкції правопорушення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, просили її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити її без задоволення, а ухвалу - без змін.

Мотиви і висновки апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За правилами ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов до висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вимог кримінального процесуального закону, а доводи обвинуваченого про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою є необґрунтованими з огляду на таке.

Підставою застосування або продовження запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1ст.177 КПК України, а клопотання слідчого, прокурора про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний, обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії підозрюваного кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Так, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1,3,4 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду та можливого здійснення впливу на свідків та потерпілого в межах цього ж кримінального провадження, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого корисливого насильницького злочину, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до десяти років, а тому, розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення, останній може переховуватися від суду.

При цьому апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Як додаткову обставину в підтвердження продовження ризику переховування, апеляційний суд враховує, введення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, зокрема домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає обвинувачений.

Крім того, прокурором доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику незаконного впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків у даному кримінальному провадженні. У разі здійснення на них впливу з боку обвинуваченого ОСОБА_7 останні можуть змінити свої покази, чим ввести суд в оману та перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд наголошує, що ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від таких осіб та дослідження їх судом. Таким чином, ризик незаконного впливу на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні підтверджується тим, що судовий розгляд кримінального провадження, а саме судове слідство (з`ясування обставин справи та перевірка їх доказами) на цей час не завершене, потерпілий та свідки не допитані у судовому засіданні, а тому обвинувачений, не перебуваючи під дією запобіжного заходу у виді тримання під вартою, може здійснювати на них незаконний вплив, шляхом умовлянь або погроз, з метою зміни їх показів задля уникнення кримінальної відповідальності.

Також, з огляду на стадію судового розгляду, на переконання апеляційного суду, є небезпідставним ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, що може полягати у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, у створенні останнім штучних доказів на підтвердження висунутих ним версій стосовно обставин кримінального провадження.

При цьому посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що він визнає вину у вчиненні злочину не спростовують правильність висновків суду про наявність у обвинуваченого можливості в подальшому вчиняти дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, та не забезпечують впевненості у подальшій належній процесуальній поведінці обвинуваченого, у випадку застосування щодо нього запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

З огляду на встановлені на даний час ризик, які не зменшились та продовжують існувати, наявні дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який має не зняту на непогашену судимість, офіційно непрацевлаштований, обвинувачується у тяжкому насильницькому корисливому злочині, апеляційний суд вважає, що застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту не зможе запобігти встановленим судом першої інстанції ризикам.

Апеляційним судом не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту такі відомості доведені не були.

На переконання апеляційного суду, при вирішенні питання щодо продовження ОСОБА_7 строку тримання під вартою суд першої інстанції правильно виходив не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків переховування обвинуваченого від суду, впливу на потерпілого, свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу,який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

У даному провадженні продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 відповідає охороні прав і інтересів суспільства, що не суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу та можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Також суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 4 ст. 183 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про недоцільність визначення застави обвинуваченому.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкоджали ухваленню у даному кримінальному провадженні законного та обґрунтованого рішення, не встановлено.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 12 грудня 2024 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4