Дата документу 16.12.2024 Справа № 331/4434/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/4434/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1069/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 190 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Мар`ївка Запорізького району Запорізької області, громадянин України, маючий середню спеціальну освіту, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

1) 25.12.2006 року Заводським судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

2) 05.12.2007 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309, ст. 71 КК України до 3 років позбавлення волі; звільнений 12.02.2010 року умовно-достроково, невідбутий строк: 08 місяців 08 днів;

3) 08.07.2010 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ст. 395, ст. ст. 70, 71, 72 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі, звільнений 17.05.2012 року за відбуттям строку покарання;

4) 11.10.2012 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 263 КК України до 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

5) 13.03.2013 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ст. 395 КК України до 2 місяців арешту, звільнений 02.08.2013 року за відбуттям строку покарання;

6) 18.03.2014 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

7) 13.05.2014 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

8) 15.05.2014 року Запорізьким районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 315, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений 04.07.2016 року за відбуттям строку покарання;

9) 17.01.2017 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

10) 21.03.2018 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням на 1 рік;

11) 13.06.2019 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі;

12) 27.08.2019 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі; звільнений 22.07.2022 року за відбуттям строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та йому призначено покарання у вигляді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за наступних обставин.

22 червня 2024 року, приблизно о 10.00 годині, ОСОБА_9 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись за місцем тимчасового проживання за адресою АДРЕСА_2 , під приводом зарядки мобільного телефону в супермаркеті «АТБ», отримав від потерпілого ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мобільний телефон «Samsung Galaxy Wide4» модель SM-A205 в корпусі чорного кольору іmei l: НОМЕР_1 , в якому знаходилась одна сім-карта оператора мобільного зв`язку Водафон, яка не становить для потерпілого матеріальної цінності та в подальшому, скориставшись довірою потерпілого та, не маючи намір повертати телефон, заволодів вищевказаним мобільним телефоном, який належить ОСОБА_10 .

Після чого, 22 червня 2024 року, о 10.30 годині, скориставшись тим, що ОСОБА_10 залишився вдома та передав йому мобільний телефон, в той час за його діями ніхто не спостерігав, ОСОБА_9 , продовжуючи реалізовувати протиправний умисел, направлений на незаконне заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, отримав у ПП «ЛОМБАРД» «Кредитний двір» ТОВ «Фортуна»-2014» і Компанія», розташованому за адресою: м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 68-В, фінансовий кредит під заставу вказаного телефону та таким чином розпорядився майном ОСОБА_11 , а саме, мобільним телефоном «Samsung Galaxy Wide4» модель SM-A205S в корпусі чорного кольору іmei l: НОМЕР_1 , вартість якого згідно з висновком експерта становить 2050 гривень, чим спричинив останньому матеріальний збиток на вказану суму.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 9 серпня 2024 року набув чинності Закон України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», яким ст. 51 КУпАП «Дрібне викрадення чужого майна» викладено в новій редакції, за якою адміністративній відповідальності підлягають особи, які здійснили дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, після набрання чинності Закону № 3886-IX з 9 серпня 2024 року, якщо вартість вкраденого на момент вчинення правопорушення не перевищувала двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян це адміністративне правопорушення, а якщо перевищувала кримінально карана крадіжка.

Отже, дії ОСОБА_9 , вчинені ним 22 червня 2024 року, які інкримінуються як заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно, на суму 2050 грн. мають кваліфікуватись за ст. 51 КУпАП України, що виключає подальше притягнення його до більш суворого виду відповідальності - кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 190 КК України.

Просить вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року у відношенні ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, захисника обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора про необхідність скасування вироку суду першої інстанції та закриття кримінального провадження на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

9 серпня 2024 року набув чинності Закон України № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 КУпАП («Дрібне викрадення чужого майна»).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлено, що відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З огляду на зазначене, аналіз указаних норм закону свідчить про те, що кримінальна відповідальність настає у випадку, якщо розмір такого майна перевищує розмір, установлений ст. 51 КУпАП, а саме 2 неоподатковуваних мінімуми доходів громадян.

Згідно з ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 1 січня звітного податкового року.

Зі змісту вироку вбачається, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України, ОСОБА_9 вчинив 22 червня 2024 року.

Станом на 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн., а 50 відсотків від його розміру становили 1514 грн.

Таким чином, з огляду на зміст положень Податкового кодексу України та Закону № 3886-IX, на момент вчинення ОСОБА_9 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, розмір вартості майна, з якого настає кримінальна відповідальність за ст. 190 КК України, становив 3028 грн. (1514 х 2 = 3028).

Як убачається з досліджених судом першої інстанції матеріалів кримінального провадження, діями ОСОБА_9 було заподіяно матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 в розмірі 2050 гривень.

Положеннями ч. 1 ст. 3 КК України встановлено, що законодавство України про кримінальну відповідальність становить КК України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. При цьому зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення (ч. 6 ст. 3 КК України).

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Зазначені норми Основного Закону України також знайшли своє відображення і в ч. 1 ст. 5 КК України, згідно з якою закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Ураховуючи те, що вартість майна, яким заволодів ОСОБА_9 становила 2050 гривень, тобто ця сума була меншою за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, а саме 3028 гривень, то колегія суддів вважає, що його дії не можуть кваліфікуватись за ст. 190 КК України, що виключає подальше притягнення його до кримінальної відповідальності.

Відповідно до п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

За таких обставин колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 284, 404, 405, 407, 409, 417, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 серпня 2024 року відносно ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, скасувати.

Кримінальне провадження закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4