судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду
провадження № 51-3460 км 24
20 березня 2025 року колегією суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі головуючої ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у відкритому судовому засіданні було розглянуто матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Сумського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року стосовно виправданої ОСОБА_4 .
За результатами касаційного розгляду касаційну скаргу прокурора було задоволено, оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
З вищенаведеним рішенням колегії суддів суду касаційної інстанції не погоджуюсь з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За правилами ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
При цьому обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 209 КК України, дійшов переконання, що остання підлягає виправданню на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведенням вчинення злочину, в якому вона обвинувачувалася.
На обґрунтування своєї позиції місцевий суд, посилаючись на положення, передбачені ч. 9 ст. 216 КПК України (в редакції, що діяла станом на 07 листопада 2018 року, тобто на день внесення слідчим відомостей до ЄРДР), зауважив, що досудове розслідування у провадженнях із легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, проводиться без попереднього або одночасного притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, у кримінальних провадженнях за статтею 209 Кримінального кодексу України у разі, коли, зокрема:
- суспільно небезпечне протиправне діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, вчинено за межами України, а легалізація (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, - на території України;
- факт вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, встановлений судом у відповідних процесуальних рішеннях.
При цьому суд першої інстанції, дослідивши надані стороною обвинувачення докази, з-поміж іншого вказав, що зі змісту висновку судової будівельно-технічної експертизи від 26 вересня 2018 року № 1312/1606 (який був наданий стороною обвинувачення) видно, що за даними аналізу наданої експертам документації, проведеного натурального обстеження, протоколу результатів лабораторних випробувань зразків розчину, встановлено часткову невідповідність обсягів виконаних робіт з капітального ремонту стрілкового тиру даним акту № 1 за грудень 2016 року та даними локального кошторису до договірної ціни, всього на суму 131 072,00 грн. Водночас, через ненадання органами досудового розслідування на дослідження усіх необхідних експертам документів, останні не мали можливості надати відповіді на питання: щодо відповідності вартості фактично виконаних робіт по договору проектно-кошторисній документації та вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва, щодо відповідності проектної документації на об`єкт вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва та наведеним розрахункам; щодо вартості фактично виконаних робіт на об`єкті «Капітальний ремонт стрілкового тиру КУ Сумська гімназія №1 м. Суми Сумської області».
Хочу звернути увагу на те, що прокурор у своїй касаційній скарзі не навів жодних обґрунтувань на спростування висновків місцевого суду в цій частині.
Отже, зі змісту вироку видно, що місцевий суд, ураховуючи вказане, а також беручи до уваги й інші докази, які були надані стороною обвинувачення, дійшов висновку про те, що у кримінальному провадженні не було встановлено, що грошові кошти у сумі 131 072,00 грн., про які йдеться в обвинувальному акті та у висновку експерта № 1312/1606, на який посилався прокурор, були здобуті внаслідок вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, пов`язаного з одержанням цих грошей злочинним шляхом (предикатний злочин).
Крім того, ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд також зауважив, що висновок спеціаліста - головного державного ревізора-інспектора сектору боротьби з відмивання доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у Сумській області від 14 листопада 2018 року № 31/18-28-16-0006/, на який посилався прокурор як на доказ одержання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 131 072 грн внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння, з огляду на положення, передбачені ч. 2 ст. 86 КПК України, є недопустимим доказом, оскільки вказаний документ здобутий з порушенням вимог статей 69, 101, 102, 242, 243 КПК України, а саме:
- у ньому відсутні відомості, що особа, яка надавала такий висновок, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи, а також - що була попереджена, як те передбачає ст.70 КПК України про відповідальність за завідомо неправдивий висновок;
- висновок не відповідає жодній з вимог статей 101, 102 КПК України щодо порядку проведення експертного дослідження та його змісту;
- органи досудового розслідування звертались до головного державного ревізора-інспектора сектору боротьби з відмивання доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у Сумській області з питаннями для з`ясування питань права, про що прямо вказано у висновку експерта від 22 листопада 2018 року №1883.
Таким чином, беручи до уваги вищенаведене, а також з огляду на положення ч. 9 ст. 216 КПК України, суд першої інстанції дійшов переконання, що жодним із наданих прокурором доказів не було доведено, що ОСОБА_4 вчинила і кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.209 КК України.
З такими висновками погодився і суд апеляційної інстанції.
Так, залишаючи апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а вирок - без зміни, суд апеляційної інстанції, серед іншого, зазначив, що місцевий суд обґрунтовано визнав висновок спеціаліста - головного державного ревізора-інспектора сектору боротьби з відмивання доходів, одержаних злочинним шляхом ГУ ДФС у Сумській області від 14 листопада 2018 року № 31/18-28-16-0006/40464884, недопустимим доказом, навівши з цього приводу належні мотиви.
При цьому, спростовуючи доводи апеляційної скарги прокурора про те, що вказаний висновок з точки зору його процесуального джерела слід оцінювати не як висновок експерта, а як документ, колегія суддів суду апеляційної інстанції посилаючись на положення, ч. 1 ст. 99 КПК України, зауважила, що:
- документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження;
- до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати: 1) матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані); 2) матеріали, отримані внаслідок здійснення під час кримінального провадження заходів, передбачених чинними міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України; складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії; висновки ревізій та акти перевірок.
Така позиція суду апеляційної інстанції, на мою думку, в цілому є обґрунтованою.
При цьому хочу зауважити, що за приписами ч. 1 ст. 242 КПК України (в редакції чинній станом на 07 листопада 2018 року) експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.
Відповідно до п. 6 ч. 2 цієї статті слідчий або прокурор зобов`язані звернутися з клопотанням до слідчого судді для проведення експертизи щодо визначення розміру матеріальних збитків, шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяної кримінальним правопорушенням.
Системний аналіз положень, передбачених статтями 71, 72 КПК України свідчить про те, що спеціалістом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних або інших засобів і може надавати консультації під час досудового розслідування і судового розгляду з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок. Спеціаліст може бути залучений для надання безпосередньої технічної допомоги (фотографування, складення схем, планів, креслень, відбір зразків для проведення експертизи тощо) сторонами кримінального провадження під час досудового розслідування і судом під час судового розгляду.
При цьому зазначені норми КПК України не містять посилань та вимог до висновку спеціаліста, складеного за результатами проведення ним певного дослідження, а також не містять вимог щодо попередження спеціаліста про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, що, на мою думку, виключає можливість урахування як доказу висновку спеціаліста без проведення відповідної експертизи.
Таким чином, подання до суду як доказу (щодо заподіяння матеріальних збитків) саме висновку спеціаліста, а не експерта, не передбачено положеннями кримінального процесуального закону.
Водночас суд апеляційної інстанції також наголосив, таке:
- відповідно до висновку комісійної судової будівельно-технічної експертизи від 26 вересня 2018 року № 1312/1606 за даними аналізу наданої експертам документації, проведеного натурального обстеження, протоколу результатів лабораторних випробувань зразків розчину встановлено часткову невідповідність обсягів виконаних робіт з капітального ремонту стрілкового тиру даним акту № 1 за грудень 2016 р. та даними локального кошторису до договірної ціни, всього на суму 131072 грн. Через ненадання органами досудового розслідування на дослідження усіх необхідних експертам документів, останні не мали можливості надати відповіді на питання: щодо відповідності вартості фактично виконаних робіт по договору проектно-кошторисній документації та вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва, щодо відповідності проектної документації на об`єкт вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва та наведеним розрахункам; щодо вартості фактично виконаних робіт на об`єкті «Капітальний ремонт стрілкового тиру КУ Сумська гімназія № 1 м. Суми Сумської області»;
- згідно з висновком судової економічної експертизи від 22 листопада 2018 року № 1883 висновки дослідження ГУ ДФС у Сумській області від 14 листопада 2018 року № 31/18-28-16-0006/40464884:
1) щодо документального та нормативного обгрунтування правопорушення стосовно «ознак вчинення посадовою особою ТОВ «Колпро» предикатного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК щодо заволодіння грошовими коштами в сумі 131072 грн, а також вчинення фінансових операцій з даними коштами в діях посадової особи ТОВ «Колпро» можуть вбачатися ознаки вчинення фінансових операцій з коштами у сумі 131072 грн, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, тобто вчинення легалізації (відмивання) коштів у сумі 131072 грн, одержаних злочинним шляхом» потребують правової оцінки дій посадової особи та встановлення фактичних даних справи, що не є предметом судової економічної експертизи та виходить за межі компетенції судового експерта;
2) підтверджуються документально щодо проведеної оплати вартості робіт по капітальному ремонту стрілкового тиру КУ Сумська гімназія № 1 м. Суми Сумської області на загальну суму 948 243 грн відповідно умов укладеного договору № 116 від 21 грудня 2016 року на підставі акту № 1 від 28 грудня 2018 року приймання виконаних будівельних робіт за грудень 2016 року.
Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу й на те, що:
- предметом злочину, передбаченого ст. 209 КК України є кошти, одержані на рахунок підприємства на виконання умов договору та якими службова особа заволоділа (ст. 191 КК України). Разом з тим джерело походження злочинних доходів та відображення зв`язку легалізації (відмивання) з предикатним злочином, внаслідок якого безпосередньо отримані злочинні доходи, що легалізується, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони, важливою з точки зору кваліфікації;
- стороною обвинувачення, як того вимагають приписи ст. 92 КПК України, не доведено того, що грошові кошти, з якими ОСОБА_4 вчинила фінансові операції, були отримані нею внаслідок суспільно небезпечного протиправного діяння (незаконної діяльності).
Мотивуючи своє рішення в цій частині, колегія суддів апеляційного суду вказала, що:
- елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу (абз. 1-3 п. 4 рішення ВП КСУ від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019);
- у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 не було пред`явлено обвинувачення в одержанні майна злочинним шляхом, проведення судового розгляду за яким одночасно із обвинуваченням за ч. 1 ст. 209 КК надавало б суду процесуальну можливість здійснити оцінку наданих доказів на предмет легалізації (відмивання) майна, одержаного злочинним шляхом;
- докази, якими сторона обвинувачення доводить одержання майна злочинним шляхом самі по собі в розумінні ст. 91 КПК України не можуть встановлювати наявність або відсутність фактів та обставин, які б мали значення для кримінального провадження за ч. 1 ст. 209 КК України та підлягали доказуванню.
Таким чином, ураховуючи наведене вище, а також беручи до уваги те, що:
1. Досудове розслідування у цьому кримінальному провадженні за ст. 209 КК України могло проводиться без попереднього або одночасного притягнення особи до кримінальної відповідальності за вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом лише у разі, коли факт вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, встановлений судом у відповідних процесуальних рішеннях (ч. 9 ст. 216 КПК України);
2. Сторона обвинувачення не наводила переконливих доводів, які б свідчили про встановлення відповідним чином факту скоєння виправданою ОСОБА_4 суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом;
3. У касаційній скарзі прокурора відсутні посилання щодо необґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, в частині того, що:
- експерти, через відсутність усіх необхідних документів, не мали можливості встановити вартість фактично виконаних робіт на об`єкті (судова будівельно-технічна експертиза від 26 вересня 2018 року № 1312/1606);
- для встановлення ознак вчинення посадовою особою предикатного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК України щодо заволодіння грошовими коштами в сумі 131072 грн, а також вчинення фінансових операцій з даними коштами, необхідно надати правову оцінку діям посадової особи та установити фактичні дані справи, що не є предметом судової економічної експертизи та виходить за межі компетенції судового експерта (судова економічна експертиза від 22 листопада 2018 року № 1883);
- матеріали провадження містять дані, які документально підтверджують лише факт проведення оплати вартості робіт по капітальному ремонту стрілкового тиру КУ «Сумська гімназія № 1» м. Суми Сумської області на загальну суму 948 243 грн (судова економічна експертиза від 22 листопада 2018 року № 1883),
вважаю, що у кримінальному провадженні відсутні підстави, які б свідчили про допущення судом апеляційної інстанції таких істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили або могли перешкодити цьому суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, а тому в цьому конкретному випадку, на мою думку, касаційну скаргу прокурора необхідно було залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без зміни.
Суддя ОСОБА_1