Номер провадження:1-в/521/505/25
У Х В А Л А
03 березня 2025 року
Малиновський районний суд м. Одеси засідаючи у складі:
Головуючого судді ОСОБА_1
із секретарем судового засідання ОСОБА_2 на стадії виконання судових рішень, розглянув клопотання засудженого:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в с. Загнітків, Кодимського району, Одеської області, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, не одружений, інвалід ІІ групи (має ампутацію ноги), зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1)23.10.2015 року Кодимським р/с Одеської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком 1 рік, засуджений 20.01.2022 року Кодимськи р/с Одеської області за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК до позбавлення волі на строк 4 роки 4 місяці.
Сторони, які приймали участь, з боку обвинувачення: прокурор ОСОБА_4 , з боку захисту: засуджений ОСОБА_3 ; інші учасники, які приймали участь у судовому розгляді: представник ДУ «ОВК (№ 14)» ОСОБА_5
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
1.Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається.
Судом проводився розгляд клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування до нього умовно дострокового звільнення від відбування покарання.
Клопотання розглядалось за ініціативою засудженого.
2.Встановлені судом обставини із посиланням на докази.
З клопотання вбачається, що ОСОБА_3 відбуває покарання в ДУ «ОВК (№14)» за вироком Кодимського районного суду Одеської області за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК від 20.01.2022 року у вигляді позбавлення волі строком 4 роки 4 місяці. Просить застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
3.Позиції сторін.
Засуджений виступив в судовому засіданні та просив задовольнити клопотання (заяву) та звільнити його умовно-достроково.
Представник колонії в судовому засіданні підтримав заяву засудженого та підтвердив, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи з ампутованою кінцівкою ноги (вище коліна).
Прокурор в судовому засіданні висловив думку на розсуд суду. Вважав, що з одного боку засуджений є особою з інвалідністю і йому важко працевлаштуватись в колонії, з іншого в його практиці були випадки, коли особа з інвалідністю на інвалідному візку мала деякі заохочення за працю у колонії. Тобто, відсутність заохочень може бути підставою для відмови у задоволені заяви засудженого.
4.Мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали, положення закону яким керувався суд.
Суду необхідно було вирішити питання наявності підстав для умовно-дострокового звільнення засудженого.
Так, закон пов`язує умовно-дострокове звільнення від відбування покарання з двома обов`язковими елементами: 1) доведення засудженим свого виправлення та 2) фактичне відбуття засудженим певної частини призначеного строку покарання.
Щодо другої умови, засуджений ОСОБА_3 відбув більше двох третин покарання, призначеного вироком суду. Відповідно, формально за такою умовою він має право на застосування до нього положень ст. 81 КК.
Відповідно, підлягало вирішенню лише питання, пов`язане з доведенням свого виправлення, яке пов`язується із сумлінною поведінкою та ставленням до праці під час відбування покарання.
Питання сумлінної поведінки та ставлення до праці, очевидно, можливо встановити лише після тривалого спостереження за життям особи в тих умовах, в яких вона перебуває.
Зазвичай таку інформацію суд може отримати лише після дослідження документів, які надані адміністрацією установи виконання покарань, які складаються з характеристики на засудженого та довідки про стягнення і заохочення.
Однак, на думку суду, не менш значущим, з точки зору інформативності є безпосереднє спілкування з особою під час судового засідання, а також безпосередня характеристика засудженого особою, яка здійснює кожного дня нагляд за поведінкою та роботою такої особи. Такий наглядач, очевидно, краще за інших зможе надати оцінку особистості людині, яка перебуває в певних життєвих обмеженнях.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 народився та виріс в с. Загнітків, Кодимського району, Одеської області. До засудження проживав у вказаному селі, де і працював. Не одружений. Однак має в селі співмешканку, до якої бажає повернутись. Раніше судимий за кримінальне правопорушення проти власності. Судимість за якою відбуває покарання в теперішній час стосується обставин вчинення одного епізоду замаху на грабіж, вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у сховище. Встановлено, що за змістом такі дії були крадіжкою, тобто таємним викраденням чужого майна. Натомість, під час викрадення, він та інша особи були викриті третьою особою. Жодного насилля до людини не було застосовано. Тобто, загальна характеристика кримінального правопорушення, яке було вчинено засудженим та за які він був засуджений, свідчать про вчинення не насильницьких дій проти власності.
Під час судового засідання вдалось з`ясувати наступне. ОСОБА_3 до 2023 року був працевлаштований у колонії на промисловій зоні у ливарному цеху. Там же він отримав тяжку травму ноги. В зв`язку з відсутністю належного лікування та розумної медичної допомоги протягом більше року в нього розпочались незворотні процеси у нозі, в результаті чого його було доставлено до лікарні у місті Одесі де встановили, що потрібна ампутація ноги вище коліна. Така ампутація була здійснена восени 2023 року. В теперішній час ОСОБА_3 встановлена ІІ група інвалідності.
Є очевидним, що влаштуватись працювати в колонії без ноги дуже важко. Безумовно існують певні види робіт, які можливо виконувати наприклад тільки руками і в положенні сидячі. Натомість, обмеженість у кількості таких місць та існуюча об`єктивна конкуренція на такі види робіт, де більш м`які форми роботи, свідчать про відсутність достатньої кількості відповідних умов праці. Вказаний факт підтвердив в судовому засіданні представник колонії, щодо обмеження у кількості робочих місць, де можливо задіяти ОСОБА_3 як інваліда ІІ групи. Окрім того, він стверджувально зазначив, що ОСОБА_3 проявляв неодноразово ініціативу для пошуку роботи, намагався влаштуватись на будь-яку можливо роботу, задля отримання необхідних йому заохочень. Однак, в зв`язку з обмеженнями, відповідну роботу він отримати не зміг.
Тобто зауваження прокурора в цій частині, спростовуються самим змістом життя в колонії та відсутністю належної кількості умов для праці інвалідів.
Щодо питань моралі. Оцінюючи факти, повідомлені засудженим, можливо побачити, що частково ампутація кінцівки стала можлива тільки тому що засудженому не надали вчасно належної медичної допомоги. За змістом його травми можливо зробити висновок, що він страждав протягом більше одного року, після отриманої травми і належного лікування не отримував.
Не вдаючись в подробиці вказаних дій, оскільки вони знаходяться поза межами даного предмета судового розгляду, слід зазначити, що вже той факт, що травма отримана в умовах колонії та тривалість страждань особи після її отримання, необхідно враховувати як пом`якшуючи обставини для цілей даного розгляду. Навіть якщо припустити, що держава, в особі адміністрації установи, здійснила всі необхідні заходи для забезпечення лікування ОСОБА_3 , не можна не розуміти певну долю відповідальності установи за отриману травму.
Не можна також абстрагуватись від слів засудженого та в цілому від його життя, яке очевидно після звільнення зміниться до невпізнання. Стверджувати, що особа не постраждала і психологічно після ампутації ноги є помилкою. Неминуча зміна у способі життя, так само неодмінно призведе до психічних та психологічних розладів.
Суд враховує, що ОСОБА_3 протягом 2002-2023 років мав три стягнення, які станом на сьогодення погашені. Разом з тим, існуючі, встановлені обставини життя, як інваліда нівелюють, змінюють підходи в оцінці самої особистості засудженого.
З пояснень представника адміністрації, засуджений останній час не порушує встановлений порядок і умови відбування покарання. Працювати влаштуватись не може, хоча наполегливо намагається влаштуватись на будь-яку роботу у колонії. Характеризує його в цілому задовільно. Вважає його не конфліктним та спокійним.
Загальний висновок у відношенні засудженого можливо зробити наступний. ОСОБА_3 вчинив умисне кримінальне правопорушення, будучи раніше судимим. Обставини скоєного не заперечував. Весь час під час відбування покарання намагається змінити своє ставлення до оточуючого його світу. Працював до отримання травми, та утверджував в собі любов до праці. Зараз є активною людиною та не втрачає бажання до працевлаштування.
Слід зазначити також, що виконання призначеного судом покарання має своєю метою не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових злочинів. Разом з тим, є очевидним, що в певних випадках подальше виконання покарання є не тільки не доцільним унаслідок досягнення цілей покарання у процесі його відбування, але й не гуманним по відношенню до засудженої особи.
Суд далекий від думки, що знаходячись в умовах ізоляції, людина всім своїм способом думок здатна на перевтілення в іншу ніж була людину тільки завдяки наполегливій і тяжкій праці.
У даному випадку, самі властивості кримінальних правопорушень, їх тяжкість, фактичні обставини з урахуванням особистості обвинуваченого свідчать про факт необхідності розумного покарання ОСОБА_3 , яке на думку суду вже відбулось.
Станом на 03.03.2025 року, тобто на день винесення ухвали, засуджений відбув 3 роки 1 місяць 13 днів.Вказаний строк покарання суд вважає достатнім для формальної думки про виправлення і попередження нових правопорушень.
Тобто, очевидно, що у даному випадку засуджений навіть не відбувши всього строку покарання, є такою особою, яка понесла заслужену кару за свої вчинки щодо викрадення чужого майна. Суд впевнений, що ОСОБА_3 , очевидно, усвідомив всі негативні наслідки своїх дій. Є також очевидним, що за таке правопорушення не за нормою закону, а за своїм змістом (фактично вчинено таємне викрадення чужого майна, яке переросло у грабіж, без насилля) подальше відбуття особою покарання не буде відповідати ані цілям закону, ані формальній справедливості. Навіть, у випадку помилки щодо позитивного перевтілення особи на законослухняну, подальше відбуття покарання жодним чином не виправить мислення такої особи.
Суд вважає, що ОСОБА_3 не є суспільно небезпечною особою, яка втратила можливість бути повноцінним членом суспільства, в тому числі і тому, що доля його занадто суворо покарала в умовах колонії.
Суд вважає, що засуджений ОСОБА_3 має підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та має право на застосування такої позитивної норми до нього. Відбувши більшу частину покарання, ОСОБА_3 ,на думку суду, довів своє виправлення, а тому суд приймає рішення про звільнення його умовно-достроково.
Суд також враховує той факт, що звільнення у даному випадку є умовним, оскільки воно не є остаточним. Особа звільняється від частини строку призначеного покарання за певної умови невчинення будь-якого нового злочину протягом невідбутого строку покарання, який залишається.
Постановляючи ухвалу, суд керується ч. ч. 2, 3 ст. 81 КК, ст. ст. 537, 539 КПК.
РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
1.Висновки суду.
Клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - задовольнити.
Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від відбування покарання з місць позбавлення волі, умовно - достроково, на не відбутий строк 01 (один) рік 2 (два) місяці 17 (сімнадцять) днів (станом на 03.03.2025 року).
2.Строк і порядок набрання ухвалою законної сили та її оскарження.
Апеляційна скарга, на ухвалу суду, може бути подана протягом семи днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення. Якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Оскарження прокурором ухвали суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким зупиняє її виконання.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

С У Д Д Я: ОСОБА_1