Справа № 489/1073/25
Провадження № 1-кс/489/318/25
Ленінський районний суд міста Миколаєва
Ухвала

іменем України

26 лютого 2025 року місто Миколаїв

Слідчий суддя Ленінського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0000055 від 07.02.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28 ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 ч.2 ст.15 ч.5 ст.191, ч.3 ст.28 ч.1 ст.366 КК України, про арешт майна,

встановив:

24.02.2025 прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження №0000055 від 07.02.2023, звернулась до слідчого судді з клопотанням, в якому просила накласти арешт на квартиру, зареєстровану за ОСОБА_4 , яка є спільною сумісною власністю її та підозрюваного ОСОБА_5 .

В обґрунтування клопотання зазначено, що Першим слідчим відділом (з дислокацією у м. Миколаєві) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000055 від 07.02.2023 за підозрою ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України, тому із метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання просила накласти арешт на майно, зазначене у клопотанні.

У судове засідання прокурор не з`явилась, у клопотанні просила його задовольнити та розглянути без її участі.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 172 КПК України, розгляд клопотання проведено без повідомлення підозрюваного, оскільки слідчий суддя дійшов висновку, що це є необхідним для забезпечення мети арешту майна, а саме: для запобігання можливості його відчуження.

Розгляд клопотання проводиться без фіксування ходу засідання за допомогою технічних засобів відповідно до положень ч. 4 ст. 107 КПК України.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов таких висновків.

Із матеріалів клопотання вбачається, що ОСОБА_5 підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, а саме:

- заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах, організованою групою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 191 КК України;

- замах на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене в умовах воєнного стану, в особливо великих розмірах, організованою групою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191 КК України;

- складання, видача службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, вчинене організованою групою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

24.01.2025 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 28 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 28 ч. 1 ст. 366 КК України.

Обґрунтованість підозри підтверджується долученими до клопотання та дослідженими доказами, зокрема, договорами поставки товару з додатками та додатковими угодами; рахунками на оплату; платіжними дорученнями; банківськими виписками; видатковими накладними; протоколом огляду місця події; висновками експерта.

Санкцією ч. 5 ст. 191 КК України передбачено покарання, окрім іншого, у вигляді конфіскації майна.

Крім того, Департаментом з питань цивільного захисту та оборонної роботи Херсонської обласної державної адміністрації в порядку ст. 128 КПК України пред`явлено цивільний позов від 13.02.2025 № 46-03-4- 266/0/25/46-03 про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням (у кримінальному провадженні №0000055) до підозрюваних ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та третіх осіб ТОВ «Золотий клєвєр», ТОВ «Екотранссервіс-21» на загальну суму 11 860 735,90 грн.

Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 3 від 19.02.2025, відповідно до актового запису № 965 від 29.11,1986 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 414128185 від 19.02.2025, за ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстровано 08.06.2021 право власності на об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею 109,7 кв.м., житловою площею 42,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00) в розмірі 1/1 частки.

Тобто, зазначене нерухоме майно набуто ОСОБА_4 у період шлюбу. Доказів того, що майно поділено, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, підлягає можливій конфіскації.

Згідно з п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: конфіскації майна як виду покарання; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов).

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження (ч. 6 ст. 170 КПК України).

Виходячи зі змісту зазначених норм закону, накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, передбачає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, кримінального правопорушення.

З клопотання про арешт майна та матеріалів, наданих стороною обвинувачення на його обґрунтування вбачається, що ця обов`язкова умова органом досудового розслідування дотримана, оскільки згідно повідомленої підозри, покарання у виді конфіскації майна з інкримінованого ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення передбачене санкцією ч. 5 ст. 191 КК України. Крім того, у вказаному кримінальному провадженні заявлено цивільний позов до підозрюваного про відшкодування шкоди.

Зазначені у клопотанні обставини підозри ОСОБА_5 могли мати місце і підтверджуються на цьому етапі розслідування достатньою сукупністю даних.

При цьому, на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення, тому на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише можна визначити, що причетність ОСОБА_5 до скоєння кримінального правопорушення, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування слідчим суддею щодо нього такого обмежувального заходу, як арешт майна.

Вимогами ст.173 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Зазначена у ч. 5 ст. 170 КПК України умова щодо можливості накладання арешту на майно підозрюваного з метою забезпечення його конфіскації як виду покарання не передбачає можливості арешту майна інших осіб (окрім зазначених у цій нормі), в тому числі дружини підозрюваного.

У той же час, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном (ч. 1 ст. 67 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною 12 ст. 100 КПК України передбачено, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства.

Положеннями ст. 183 ЦК України речі визначаються на подільні і неподільні. Зокрема, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей про визначення часток подружжя у праві власності на нерухоме майно, належне ОСОБА_4 , слідчий суддя позбавлений можливості їх визначати на етапі досудового розслідування, поза межами позовного провадження, через що обтяження майна в цілому є єдиним можливим, реальним та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливого виконання конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Тобто, зазначене вище майно, враховуючи норми ч. 10 ст. 170 КПК України, є об`єктом, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Щодо розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, слідчий суддя враховує, що вказані критерії є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчого судді.

Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Beyeler проти Італії (Рішення Великої Палати від 5 січня 2000 року, заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (серед інших, James та інші проти Сполученого Королівства (Рішення від 21 лютого 1986 року, заява № 8793/79, параграф 50).

Накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, а носить тимчасовий характер застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження, тому відповідні обмеження є розумними і співмірними з огляду на завдання кримінального провадження.

Верховний Суд у постанові від 04.10.2022 р. у справі №752/7440/18 зазначив, що спори щодо виділення частки майна із спільної сумісної власності вирішуються у інший спосіб, при цьому в межах кримінального провадження є неприпустимим вирішення спору про право власності на майно шляхом поділу його з виділенням часток.

Отже, накладення арешту на майно, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, не суперечить вимогам кримінального процесуального закону, адже у межах кримінального провадження відсутні законодавчі можливості виокремлення частки, яка належить чоловіку чи дружині. Такий виділ (поділ) здійснюється виключно у межах цивільного судочинства, і дружина підозрюваного, якій це майно також може належати на праві спільної сумісної власності, не позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ майна.

Вирішуючи питання щодо способу арешту майна, який підлягає застосуванню, слідчий суддя враховує конкретні обставини провадження, а також пропорційність втручання в права та інтереси власника майна.

Слідчий суддя вважає доведеним існування достатніх підстав вважати, що не накладення арешту на нерухоме майно, зазначене прокурором у клопотанні, може призвести до його можливого відчуження на користь третіх осіб або настання інших наслідків, у зв`язку з чим не буде досягнута дієвість даного кримінального провадження.

Тому, враховуючи доведеність слідчим наявності ризиків, передбачених абзацом другим ч. 1 ст. 170 КПК України, слідчий суддя дійшов висновку, що заборона відчуження майна виправдає у цьому випадку ступінь втручання у право спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Негативних наслідків та обмежень застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження слідчим суддею не встановлено.

З урахування викладеного, слідчий суддя дійшов висновку, що клопотання прокурора підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 131-132, 167, 170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя

постановив:

Клопотання про арешт майна задовольнити.

Накласти арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, загальна площа 109,7 кв.м., житлова площа 42,5 кв.м.), яка зареєстрована за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , в розмірі 1/1 частки та є спільною сумісною власністю її та підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 шляхом заборони відчуження майна.

Ухвала в частині арешту майна підлягає негайному виконанню прокурором.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Оскарження ухвали не зупиняє її виконання.

Слідчий суддя ОСОБА_1