ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №610/3292/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/818/55/25
Категорія: запобіжний захід
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Харкова, в режимі відеоконференції, провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року,-

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою слідчого судді задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 Ізюмського РУП ГУНП в Харківській області та продовжено щодо ОСОБА_8 , 1983 року народження, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 30 січня 2025 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого в повному обсязі. В обґрунтування своєї апеляційної скарги послався на відсутність обґрунтованої підозри з посиланням на надання оцінки окремим доказам та показанням свідків. Наголосив, що підозрюваний був затриманий 02 вересня 2024 року працівниками ВСП, хоча протокол про затримання складено 03.09.204 року о 15:47, тобто в порушення вимог ст.207 КПК України підозрюваного не доставили до уповноваженої службової особи. Зазначив, що пред`явлення для впізнання є недопустимим доказом, оскільки особи на фотознімках суттєво відрізняються один від одного. Також посилається на наявність порушень у протоколі огляду, у якому невірно зазначено місце його проведення, істотні суперечності у показаннях свідків щодо нападу на свідка ОСОБА_9 . ОСОБА_8 та гонитви за вказаним свідком невідомого чоловіка. Указав, що підозрюваний не може бігти через отримання поранення та завжди пересувається на милицях. На думку захисника ризик переховування не доведений прокурором, а посилання слідчого в клопотанні на можливість самовільного залишення ОСОБА_8 військової частини є лише домислами. Крім того слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_8 раніше не судимий, є військовослужбовцем, який брав участь в бойових діях та отримав поранення під час виконання бойових завдань.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення слідчого судді є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості підозрюваного переховуватися від органу досудового розслідування чи суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, слідчий суддя бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України за вчинення якого останньому може бути призначено покарання до 8 років позбавлення волі.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин провадження, а саме того, що останній підозрюється в нанесенні тяжких тілесних ушкоджень, а також враховуючи конкретні обставини їх нанесення, а саме те, що підозрюваний вчинив зазначені дії перебуваючи військовослужбовцем, на думку колегії суддів у цьому провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства та потерпілого.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що підозрюваний може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків досудового розслідування та судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання сторони захисту на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Доводи захисника щодо необґрунтованості підозри, а також неповноти судового розгляду та невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження із посиланням та наданням оцінки показанням свідків, окремим доказам, не приймаються до уваги, оскільки оцінка доказів можлива виключно за результатами ухвалення остаточного рішення після проведення судового розгляду.

Що стосується посилань захисника на порушення вимог ст.207 КПК України під час його затримання працівниками ВСП, то вони не можуть свідчити про наявність істотних порушень, оскільки вже наступного для 03.09.2024 року підозрюваний був затриманий в порядку, передбаченому ст.208 КПК України.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_8 раніше не судимий, є військовослужбовцем, який брав участь в бойових діях та отримав поранення під час виконання бойових завдань, в даному конкретному випадку не достатньо свідчать про можливість застосування до ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, оскільки злочинні дії ОСОБА_8 були направлені щодо інших військовослужбовців.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді про продовження щодо ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги підозрюваного.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Ухвалу слідчого судді Балаклійського районного суду Харківської області від 02 грудня 2024 року, щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: