Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/348/25 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 190 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2025 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 березня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця м. Кіровограда, із повною загальною середньою освітою, неодруженого, немаючого на утриманні малолітніх та неповнолітніх дітей, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 31 березня 2025 року по 29 травня 2025 року включно, з визначенням застави у сумі 151400 гривень, що складає 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Цією ж ухвалою продовжено у відношенні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у сумі 151400 гривень, однак судове рішення відносно нього жодними учасниками не оскаржується.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Ленінського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000252, стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених за ч. 4 ст. 190 КК України.

В судовому засіданні прокурор подала клопотання про продовження у відношенні обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9 строку дії запобіжних заходів у виді тримання під вартою, посилаючись на те, що на даний час не зменшилися ризики, які були встановлені під час обрання останнім запобіжних заходів. В обґрунтування заявлених клопотань прокурор посилається на наявність ризиків можливого переховування обвинувачених від суду з метою ухилитися від кримінальної відповідальності, незаконного впливу на свідків та потерпілих, а також вчинення інших кримінальних правопорушень. Так, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину у складі організованої групи, мають не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості та знаходячись на свободі, маючи можливість вільного пересування та контактів, спроможні незаконно впливати прямо чи опосередковано на свідків та потерпілих з метою уникнення від кримінальної відповідальності та покарання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 березня 2025 року задоволено частково вказане клопотання прокурора.

Дію запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_8 обвинуваченого за ч. 4 ст. 190 КК України, у виді тримання під вартою продовжено на 60 (шістдесят) днів, тобто з 31 березня 2025 року по 29 травня 2025 року включно.

Визначено розмір застави в сумі 151400 гривень, що складає 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб яка може бути внесена на рахунок отримувача № UA0002505, отримувач коштів ТУ ДСА України в Кіровоградській області, , банк отримувача ДКСУ м. Київ, код банку отримувача (МФО) 820172, призначення платежу: застава за ОСОБА_8 .

В разі внесення заставодавцем визначеної в ухвалі суми застави, зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_8 по 29.05.2025 виконувати наступні обов`язки: прибувати за викликом до суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду; утриматись від спілкування зі свідками у даному кримінальному проваджені, за винятком їх участі в процесуальних діях; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну (за наявності).

Попереджено обвинуваченого ОСОБА_8 , що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, внесена застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України з одночасним вирішенням питання, передбаченого ч. 10 ст. 182 КПК України.

Цією ж ухвалою продовжено у відношенні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з визначенням застави у сумі 151400 гривень, однак судове рішення відносно нього жодними учасниками не оскаржується.

Роз`яснено порядок та строки оскарження судового рішення.

Судове рішення мотивовано тим, що з обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який кримінальним законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , яким інкриміновано вчинення злочину проти власності у складі організованої групи, опинившись на волі, зможуть перешкодити встановленню істини у справі під час судового провадження з огляду на тяжкість покарання, що загрожує їм в разі визнання їх винуватими у інкримінованому злочині, та беручи до уваги те, що останні не мають стійких соціальних зв`язків, офіційно не працевлаштовані, тобто офіційного та постійного джерела доходу не мають, а отже можуть ухилитися від суду та не виконувати його процесуальні рішення (ризик переховування), вчинити інше кримінальне правопорушення, а також незаконно впливати на свідків і потерпілих, які ще не допитані судом, а тому зазначені у клопотанні прокурора ризики продовжують існувати.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду міста Кіровограда від 31.03.2025 року та постановити нову ухвалу, якою зменшити розмір застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60650 грн.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що приймаючи стосовно обвинуваченого рішення про визначення розміру застави - 50 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд не в повній мірі врахував обставини , передбачені ст. 182 КПК України.

Сторона обвинувачення не представила переконливих даних, що вказана сума застави є помірною для обвинуваченого, а тому визначена сума не може залишатись у визначеному судом розмірі.

Вважає, що розмір застави слід зменшити до розміру, який з урахуванням матеріального стану обвинуваченого буде достатньою гарантією належної процесуальної поведінки та буде для нього помірною, а саме у 20 мінімальних прожиткових мінімумів або 60 560 грн. 00 коп.

Жодний ризик передбачений статтею 177 КПК України прокурором не доведений, не надано будь-яких доказів, щодо наявних ризиків у діях ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_8 не має сенсу переховуватись від суду так як він відбуває покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва у вигляді 4 років позбавлення волі.

Крім того, прокурором до суду не надано доказів, які підтверджують наявні ризики, на яких наголошено прокурором в клопотанні про продовження запобіжного заходу - тримання під вартою.

Викладені доводи у клопотанні прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_8 може переховуватись від суду та здійснювати вплив на свідків та потерпілих ґрунтується на припущеннях.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали клопотання, які надійшли на електронну адресу суду і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад три роки.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Про наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України свідчать, зокрема: протоколами допиту свідків, висновком експерта та іншими матеріалами.

На думку колегії суддів, суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні . кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_8 міг вчинити інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання або продовження запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру або якій пред`явлено обвинувачення.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті та під час винесення вироку, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_8 до вчинення злочину, що пред`явлені в обвинуваченні, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Тобто, суддя, дослідивши матеріали клопотання в межах своєї компетенції, у висновках, які зробив орган досудового розслідування відносно ОСОБА_8 встановив наявність ризиків передбачених ст. 177 КПК України.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу підозрюваного, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. За таких підстав, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_8 на особисту свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 колегією суддів не можу бити враховано.

Не визнання вини та тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_8 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду, вчинення нових кримінальних правопорушень.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні у вчиненні особливо тяжкого злочину у складі організованої групи. Крім того, ОСОБА_8 раніше судимий, на шлях виправлення не став та під час відбування покарання знову скоїв 7 епізодів нових корисливих злочинів.

Більш того, з обвинувального акту вбачається, що в ході досудового розслідування не встановлено обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 та встановлено обставину, що обрятує покарання рецидив злочину.

А тому, на думку колегії судді ризик переховування ОСОБА_10 від суду є реальним.

Ризик переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так, ОСОБА_8 усвідомлюючи тяжкість кримінальних правопорушень та розуміючи міру покарання, яка може бути до нього застосована у разі ухвалення обвинувального вироку, може переховуватись суду з метою уникнення відповідальності за вчинений злочин.

Зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001, в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості здійснення підозрюваним спроб перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість його розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть йому можливість залишити окуповану територію України та виїхати до російської федерації.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків та потерпілих, колегія суддів враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку, на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК).

За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілих існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

За таких обставин, не будучи обмеженими у вільному спілкуванні із зазначеним колом осіб ОСОБА_8 може здійснити вплив на свідків та потерпілих та інших обвинувачених, з метою їх спонукання до ненадання показань, перекручування або спотворення обставин, які їм достовірно відомі.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 добре зазнає свідків та потерпілих, а тому є вагомі підстави вважати, що останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин.

Отже, на переконання колегії суддів, обов`язок, який полягає в необхідності утримуватися підозрюваному від спілкування з визначеним колом осіб є об`єктивно виправданим.

Також, ОСОБА_8 може вчинити інші подібні кримінальне правопорушення, оскільки досудовим розслідуванням встановлено, що останній будучи раніше судимим, починаючи з 2020 року на шлях виправлення не став та вчинив нові кримінальні правопорушення.

Про наявність вказаного ризику свідчить те, що ОСОБА_8 не працює, не має на утриманні малолітніх та/або неповнолітніх дітей, та міцних соціальних зв`язків, які змогли гарантувати виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а тому у разі обрання йому більш м`якого запобіжного заходу може вчинити спроби переховування від суду та вчинити нові кримінальні правопорушення.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_8 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке вчинив останній є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень обвинуваченого та його захисника про те, що до ОСОБА_8 можливо застосувати запобіжний захід у вигляді застави,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Отже у разі застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою останній з високою імовірністю може вчинити спроби направлені як на ухилення від явки до суду, а також вчинити нові кримінальні правопорушення.

В той же час, у справі наявна реальна можливість обвинуваченого ухилятись від кримінальної відповідальності шляхом переховування від органів досудового розслідування та/або суду шляхом залишення постійного місця проживання зумовлена наявністю можливості і засобів.

З цих же підстав, колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить виконанням підозрюваним процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Отже, ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які мали місце та були враховані судом при обранні міри запобіжного заходу та продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати на даний час та не вичерпались і будуть продовжувати мати місце. Можливість настання ризиків безпосередньо залежить від застосування до обвинуваченого, більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, зокрема таких як особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава.

А тому, належна поведінка ОСОБА_8 не може бути забезпечена шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою та не зможе запобігти спробам переховуватись суду, впливати на свідків та вчиняти нові кримінальні правопорушення.

В той же час, обираючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

ОСОБА_8 , суддя визначив заставу в розмірі 50 прожитковим мінімумам для працездатних осіб та узгоджується зі змістом ст. 182 КПК України.

В даному випадку, за вказаних обставин справи, застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_8 , з визначенням застави в розмірі 50 прожитковим мінімумам для працездатних осіб не є надмірним.

Доказів неналежного майнового стану до суду не подано.

При цьому, колегія суддів бере до уваги пояснення сторони захисту про зменшення розміру застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки у відповідності до вимог п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України мінімальний розмір застави щодо обвинувачених у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Також необхідно зазначити про те, що з матеріалів обвинувального акту ОСОБА_8 інкримінують 7 епізодів особливо тяжкого злочину, кожен з яких кваліфіковано стороною обвинувачення за ч. 4 ст. 190 КК України, проте значний розмір заподіяних матеріальних збитків потерпілим не відшкодовано.

При цьому, необхідно зазначити про те, що згідно обвинувального акту ОСОБА_8 був керівником організованої групи.

А тому, підстав для зменшення обвинуваченому ОСОБА_8 розміру застави до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, із урахуванням того, що доводи апеляційної скарги під час апеляційного перегляду, свого підтвердження не знайшли, підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31 березня 2025 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто з 31 березня 2025 року по 29 травня 2025 року включно, з визначенням застави у сумі 151400 гривень, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4