ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5256/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/80/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ухвала слідчого судді
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю - прокурора ОСОБА_6 ,

власника майна ОСОБА_7 ,

його представника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою слідчого судді клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 , про арешт майна задоволено.

Накладено арешт шляхом заборони користування, розпоряджання та відчуження на майно, яке вилучене 14.03.2025 в ході проведеного обшуку у ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон марки Хіаоmі Мі 9SЕ ІМЕI1: НОМЕР_1 та ІМЕI2: НОМЕР_2 в якому наявна сім-карта з абонентським номером НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 120 Євро, 1650 доларів США та 9950 гривень.

Накладено арешт шляхом заборони розпоряджання та відчуження на 1/3 квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить поновити строк апеляційного оскарження, мотивуючи тим, що копію повного тексту ухвали слідчого судді не отримано.

Також просить скасувати ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні.

Свої вимоги мотивує тим, що не встановлено будь-яких даних на обґрунтування законності підстав накладення арешту на майно, які би відповідали меті та завданням арешту та свідчили про наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України.

Також вказує, що органом досудового розслідування не була доведена суду необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, про який ідеться в клопотанні, що він виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи особи, якій належить майно, що є правові підстави для такого арешту, а також можливі наслідки здійснення арешту, а саме, обмеження права власності, є розумними і співрозмірними з завданням кримінального провадження.

Звертає увагу на те, що ухвала слідчого судді не містить належного обґрунтування про наявність ризиків, передбачених абзацом 2 ч.1 ст.170 КПК України, а саме можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування або передачі майна, не ґрунтується на матеріалах клопотання, яке не містить будь-яких даних на його підтвердження.

Також зазначає, що:

під час проведення обшуку було вилучено майно, яке не було зазначено в резолютивній частині ухвали слідчого судді;

вказане майно немає відношення та немає жодного доказового значення для встановлення обставин у кримінальному провадженні;

вилучене майно немає ідентифікуючих ознак.

Також вказує, що майно у даному кримінальному провадженні не є речовим доказом, свідчить про відсутність будь-яких законних підстав накладення арешту, які би відповідали меті та завданням арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження.

Вважає, що судом першої інстанції не було враховано відповідну практику ЄСПЛ.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, доводи володільця майна, який підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній мотивів, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою та просить залишити її без змін, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно матеріалів провадження власник майна ОСОБА_7 24 березня 2025 року подав апеляційну скаргу на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду від 14 березня 2025 року з пропуском строку апеляційного оскарження і просить поновити цей строк, мотивуючи тим, що повний текст оскарженої ухвали він не отримав.

Такі доводи апелянта підтверджуються матеріалами провадження, а тому його клопотання підлягає до задоволення.

Щодо суті апеляційної скарги в ході апеляційного розгляду встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000009 від 29.01.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_7 вимагав та 03.02.2025р. отримав частину неправомірну вигоду у сумі 1000 доларів США у військовозобов`язаного ОСОБА_10 за вплив на службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо внесення до системи «Оберіг», відомостей щодо зняття його з розшуку у зв`язку із порушенням ним законодавчих актів.

14 березня 2025 року у період часу з 06 год. 52 хв. по 07 год. 49 хв. на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.03.2025 року (справа №607/5126/25) проведено обшук у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , в ході якого виявлено та вилучено: мобільний телефон марки Xiaomi Mi 9SE ІМЕІ1: НОМЕР_1 та ІМЕІ2: НОМЕР_2 в якому наявна сім-карта з абонентським номером НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 120 Євро, 1650 доларів США та 9950 гривень.

14 березня 2025 року постановою старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 вищевказані речі визнано речовими доказами.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14.03.2025 року клопотання старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Тернопільської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_6 , про арешт майна задоволено.

Накладено арешт шляхом заборони користування, розпоряджання та відчуження на майно, яке вилучене 14.03.2025 в ході проведеного обшуку у ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_1 , а саме на:

- мобільний телефон марки Хіаоmі Мі 9SЕ ІМЕI1: НОМЕР_1 та ІМЕI2: НОМЕР_2 в якому наявна сім-карта з абонентським номером НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 120 Євро, 1650 доларів США та 9950 гривень.

Накладено арешт шляхом заборони розпоряджання та відчуження на 1/3 квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 .

14 березня 2025 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України.

Відповідно до вимог частини першої статті 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання.

Відповідно до частини п`ятої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання старшого слідчого про накладення арешту на майно, яке визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000009 від 29.01.2025 року та яке виявлено і вилучено 14 березня 2025 року у період часу з 06 год. 52 хв. по 07 год. 49 хв. на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2025 року у справі №607/5126/25 в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на: мобільний телефон марки Хіаоmі Мі 9SЕ ІМЕI1: НОМЕР_1 та ІМЕI2: НОМЕР_2 з абонентським номером НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 120 Євро, 1650 доларів США та 9950 гривень, з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки вказане майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Дослідивши матеріали поданого клопотання про накладення арешту на майно колегія вважає, що старшим слідчим у клопотанні наведено вагомі доводи, які свідчать, що вказаний у клопотанні мобільний телефон містить відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому його обґрунтовано визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення збереження речових доказів. Інше майно обвинуваченого у вигляді грошових коштів та права власності на частку в нерухомому майні може бути предметом конфіскації майна у випадку призначення покарання за інкримінований злочин.

Таким чином, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення збереження речових доказів та забезпечення можливої конфіскація майна як додаткового покарання, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке старший слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів уважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на вищезазначені грошові кошти, мобільний телефон та на 1/3 квартири АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що незастосування арешту даного майна може призвести до його пошкодження, псування, знищення чи відчуження, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Таким чином, колегія суддів уважає, що слідчий суддя обґрунтовано наклав на зазначене у клопотанні старшого слідчого майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Аналізуючи доводи захисника про відсутність доказів вимагання підозрюваним неправомірної вигоди, колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що вилучене майно під час обшуку, не є речовим доказом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлені слідчим суддею фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вилучені речі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для їх арешту як речових доказів з метою збереження.

При цьому, згідно постанови старшого слідчого в ОВС СУ ГУНП в Тернопільській області підполковник поліції ОСОБА_9 про визнання речовими доказами від 14 березня 2025 року визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000009 від 29 січня 2025 року, зокрема, вилучені в ході проведенні обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 мобільний телефон марки Хіаоmі Мі 9SЕ ІМЕI1: НОМЕР_1 та ІМЕI2: НОМЕР_2 в якому наявна сім-карта з абонентським номером НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 120 Євро, 1650 доларів США та 9950 гривень (а.к.п 21).

Аргументи апелянта, що під час обшуку вилучено майно, яке не зазначено в резолютивній частині ухвали слідчого судді, є необґрунтованими, оскільки згідно зазначеної ухвали слідчого судді було надано дозвіл, зокрема на виявлення та вилучення у приміщенні квартири АДРЕСА_2 , що на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_11 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , за місцем проживання ОСОБА_7 , грошові кошти в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США, а саме: 10 (десять) купюр номіналом 100 (сто) доларів США кожна із наступними серіями та номерами: НВ25788714I, КВ48617093С, HL93446966F, KF48385442B, HG94583230A, НЕ97459517В, KF37010604A, KF37010603A, НВ42529908Н, HL93446969F, чорнові записи, мобільні телефони, сім-картки, якими користується ОСОБА_7 (а.к.п.9).

На переконання колегії суддів, в даному випадку рішення слідчого судді не суперечить практиці Європейського суду з прав людини, на яку посилається в своїй апеляційній скарзі апелянт.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Таким чином, колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Інші зазначені в апеляційні скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-174,404,405,407,422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Поновити власнику майна ОСОБА_7 строк апеляційного оскарження.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 березня 2025 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді