Справа № 136/596/25
провадження №1-кп/136/53/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2025 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 розглянувши у порядку спрощеного провадження, обвинувальний акт та матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 від 19.03.2025 про обвинувачення

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - невідомо, уродженця с. Кобильня Липовецького району Вінницької області, українця, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 24.07.2024 Липовецьким районним судом Вінницької області за ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.;

2) вироком Вінницького апеляційного суду від 02.12.2024 за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді 200 годин громадських робіт, покарання не відбуте,

який обвинувачується у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 , будучи засудженим вироком Вінницького апеляційного суду від 02.12.2024 за ч. 1 ст. 125 КК України (справа № 136/1671/24), який набрав законної сили, до покарання у виді 200 годин громадських робіт, ухилився від відбування вказаного покарання за наступних обставин. Так, 19.12.2024 до Вінницького районного сектору № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області надійшов вищевказаний вирок суду із розпорядженням про його виконання та на підставі вказаних документів стосовно засудженого ОСОБА_2 заведено особову справу № 07/2024. У подальшому 14.02.2025 ОСОБА_2 роз`яснено під підпис порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт згідно ст. ст. 37, 40 КВК України та попереджено про кримінальну відповідальність у разі ухилення від відбування вказаного покарання, після чого надано направлення до Турбівської селищної ради про виконання вироку, згідно якого ОСОБА_2 повинен приступити до відбування покарання з 18.02.2025. Разом з цим, засуджений ОСОБА_2 з 18.02.2025 по 24.02.2025 для відпрацювання громадських робіт не з`явився, причин неявки не повідомив. Враховуючи викладене, 24.02.2025 начальником Вінницького PC № 3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_3 відповідно до ч. 1 ст. 40 КВК України за допущене порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт засудженому ОСОБА_2 винесено застереження у виді письмового попередження, що у разі продовження порушення порядку та умов відбування покарання він може бути притягнутий до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України. Крім цього, 03.03.2025 та 17.03.2025 до Вінницького PC №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області надійшли повідомлення із Турбівської селищної ради про те, що засуджений ОСОБА_2 для відпрацювання громадських робіт починаючи з 25.02.2025 по 28.02.2025 та з 03.03.2025 по 17.03.2025 також не з`явився, причини неявки не повідомляв. Фактично із запланованих згідно графіку виходу на роботу за лютий 2025 року ОСОБА_2 із 36 годин не відпрацював жодної години громадських робіт, за березень 2025 року із запланованих згідно графіку виходу на роботу станом на 24.03.2025 64 годин не відпрацював жодної години громадських робіт. Причинами невиходу ОСОБА_2 на відбування громадських робіт стала зайнятість особистими справами та небажанням виконувати вказане рішення суду. Отже, ОСОБА_2 своєю поведінкою ухилився від покарання, призначеного вироком суду, тобто не виконав обов`язок щодо відбування покарання у виді громадських робіт, до якого він засуджений, не маючи поважних причин його не відбувати.

Такі умисні дії ОСОБА_2 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Суд, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження встановив, що обвинувачений ОСОБА_2 , отримавши копії матеріалів досудового розслідування, добровільно, беззаперечно визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, не оскаржує встановлені під час дізнання обставини вчиненого кримінального проступку, його кваліфікацію, ознайомлений з обмеженням права апеляційного оскарження, передбаченого ч. 2 ст. 302 КПК України. За участю захисника адвоката ОСОБА_4 обвинуваченим подано письмову заяву про розгляд обвинувального акту в спрощеному порядку, без судового розгляду в судовому засіданні за його відсутності.

Суд, враховуючи вищевикладене, вважає за можливе розглянути обвинувальний акт про обвинувачення ОСОБА_2 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, оскільки це узгоджується з приписами ч. 2 ст. 381 КПК України.

За змістом ст.91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення). Згідно з ч.2 ст.91 КПК доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

В силу положень ст.92 КПК України у кримінальному провадженні обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засад змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення (ст. 94 КПК України).

Суд, оцінивши кожен доказ із погляду належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, дійшов висновку, що подія кримінального проступку мала місце, вина обвинуваченого ОСОБА_2 у скоєнні ним кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.389 КК України, знайшла своє підтвердження й доведена поза розумним сумнівом.

Дії обвинуваченого ОСОБА_2 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 389 КК України, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 скоїв кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України належить до категорії кримінальних проступків, раніше судимий, не працює, не одружений, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебував та не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд, призначаючи ОСОБА_2 вид та міру покарання, виходить із встановленої ст.50 КК України, мети кари, виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, при цьому враховує визначені ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання стосовно обставин цієї справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винуватого, наявності обставини, що пом`якшує покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, майнового стану обвинуваченого, який офіційно ніде не працює та не має стабільного джерела доходу.

Отже, з урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім для виправлення й запобігання вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень буде покарання передбачене санкцією частини статті, за якою інкриміновано його діяння у виді обмеження волі на строк 1 рік оскільки така міра покарання сприятиме вихованню особи в дусі додержання законів України, тобто формування в неї звички законослухняної поведінки й не бажання в майбутньому повторювати дії, які мають наслідком встановлення зазначених обмежень.

Обмежень, які встановлені в ч.3 ст.61 КК України та унеможливлюють призначення ОСОБА_2 покарання у виді обмеження волі, матеріали кримінального провадження не містять.

Обвинувачений ОСОБА_2 був засуджений вироком Вінницького апеляційного суду від 02.12.2024 за ч. 1 ст. 125 КК України до 200 годин громадських робіт. Вирок набрав законної сили 02.12.2024. Обвинувачений ОСОБА_2 вказане покарання не відбув у повному обсязі, не відпрацьованими залишились 200 годин громадських робіт.

Враховуючи викл адене, суд вважає необхідним, у відповідності до частини 1 статті 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до покарання призначеного за цим вироком не відбутого покарання за вироком Вінницького апеляційного суду від 02.12.2024, беручи до уваги, що згідно з п.4 ч.1 ст.72 КК України при переведенні та складанні покарань одному дню обмеження волі відповідають 8 годин громадських робіт та остаточно призначити ОСОБА_2 покарання у виді 1 року 10 днів обмеження волі.

Крім того як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_2 24.07.2024 вироком Липовецького районного суду Вінницької області визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 гривень.

Відповідно до довідки Вінницького районного сектора №3 філії Державної установи "Центр пробації" у Вінницькій області №42/10/313-25 від 24.03.2025 станом на вказану дату ОСОБА_2 сплатив частину встановленогї суми штрафу в розмірі 4000 грн. Таким чином відомостей про те, що на час постановлення даного вироку попередній вирок від 24.07.2024 виконано в матеріалах кримінального провадження відсутні.

Таким чином, суд вважає, що цей вид покарання обвинувачений ОСОБА_2 не відбув, судимість за вироком від 24.07.2024 не знята та не погашена, а відтак обвинувачений вчинив новий кримінальний проступок, передбачений ч.2 ст.389 КК України, у період невідбутого строку покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.07.2024, що зобов`язує призначити покарання обвинуваченому ОСОБА_2 із обов`язковим застосуванням вимог ст.71 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Положення вказаної норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування.

Згідно з приписами ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

За правилами ч. 3 ст. 72 КК України основне покарання у виді штрафу при призначенні його за сукупністю злочинів і сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Положення ч.3 ст.72 КК України не тільки не виключає можливість застосування положень статей 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказує про необхідність такого застосування. У той же час ч.3 ст.72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складання цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_2 вчинив новий кримінальний проступок до відбуття покарання за попереднім вироком, то при призначенні остаточного покарання суд призначає остаточне покарання з урахуванням ст. ст. 71, 72 КК України (Постанова Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 243/2528/19).

Суд вважає, що таке покарання для обвинуваченого ОСОБА_2 буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Процесуальні витрати та речові докази відсутні.

Заходи забезпечення даного кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись ч.2 ст.389 КК України, ст.ст. 100, 368, 374, 376, 381-382, 394, 395, 532 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року обмеження волі.

Відповідно до ч.1 ст. 71, п.4 ч.1 ст.72 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Вінницького апеляційного суду від 02 грудня 2024 року та остаточно призначити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання у виді 1 (одного) року 10 (десяти) днів обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України призначене покарання у виді 1 (одного) року 10 (десяти) днів обмеження волі та невідбуту частину покарання за вироком Липовецького районного суду Вінницької області від 24.07.2024, яким ОСОБА_2 засуджено за ч.1 ст.382 КК України до штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 8500 грн, - виконувати самостійно.

Строк відбування покарання ОСОБА_2 у виді обмеження волі обчислювати з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Вирок за результатами розгляду обвинувального акту щодо вчинення кримінального проступку може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених статтею 394 КПК України.

Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому статтями 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Апеляційна скарга може бути подана на вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку спрощеного провадження, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального правопорушення не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя ОСОБА_1