ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 16.08.2024 року за №0000251, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Інгулець Дніпропетровської області, із середньою освітою, працюючого не офіційно, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 24.01.2024 року Київським районним судом м. Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі, в силу ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік;

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, -

встановив:

ОСОБА_6 10.07.2024 року приблизно о 12:00 год. знаходився неподалік парадної будинку №20 по вулиці Педагогічній в м. Одесі, повз якого проходив ОСОБА_4 . В цей час ОСОБА_4 зробив зауваження з приводу порушення тиші зі сторони ОСОБА_6 , внаслідок чого між вказаними особами розпочався словесний конфлікт.

В подальшому, під час вище вказаного конфлікту у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_4 .

Реалізуючи раптово виниклий в ході сварки протиправний намір, направлений на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спереду підійшов до ОСОБА_4 та наніс кулаками своїх рук не менше 5 ударів в область обличчя потерпілого.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_4 спричинено наступне тілесне ушкодження, а саме: забійна рана верхньої губи зліва, яке згідно «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

У судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненому визнав, щиро розкаявся у вчиненні вказаного кримінального проступку, підтвердив обставини кримінального проступку, не піддавши сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті.

Приймаючи до уваги повне визнання обвинуваченим своєї вини в обсязі пред`явленого йому обвинувачення, а також те, що він не піддав сумніву фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, у суду не виникає сумнівів в добровільності позиції обвинуваченого, у суду також не виникає сумнівів в добровільності позиції інших учасників судового провадження.

У зв`язку з цим, згідно ч. 3 ст. 349 КПК України суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, та визнав можливим обмежити обсяг досліджуваних доказів допитом обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_4 , дослідженням доказів, що стосуються особи обвинуваченого, доказів та документів, що підтверджують ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, завданих потерпілому, а також тих, що стосуються речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження. При цьому судом роз`яснено учасникам судового провадження, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини справи в апеляційному порядку.

Обвинувачений ОСОБА_6 дав суду показання про те, що він 10.07.2024 року приблизно о 12:00 год., перебував у м. Одеса, вул. Педагогічна біля будинку №20 та в цей час потерпілий зробив йому зауваження з приводу порушення ним тиші. Так, між ними розпочався конфлікт, в ході якого він вдарив разів 5 потерпілого кулаком в область обличчя. При цьому він розумів, що застосована ним фізична сила до потерпілого потягне негативні наслідки для останнього у виді тілесних ушкоджень.

Потерпілий ОСОБА_4 дав суду показання про те, що обвинуваченого бачив раніше до подій, оскільки вони живуть напроти, проте жодних відносин з обвинуваченим він не має. Так, пояснив, що обвинувачений та його друзі протягом тижня до подій, постійно дебоширили після комендантської години. В день подій, зокрема 10.07.2024 року, він повертався додому та запитав у компанії, де також знаходився обвинувачений, «це ви дебоширите?», проте один із друзів обвинуваченого сказав «Ну все ти сам нарвався». Він підійшов до ліфту та в цей час на нього накинувся обвинувачений з ножем, почав бити кулаком по обличчю, після чого він впав до нього підійшла собака та почала кусати його за ноги. В подальшому, він піднявся додому та зателефонував в поліцію та швидку.

Згідно висновку експерта №1228 від 23.08.2024 року на підставі даних судово-медичної експертизи ОСОБА_4 , та даних медичної документації на нього ж, у останнього мались наступні тілесні ушкодження (4): забійна рана верхньої губи зліва (1), рани правого (2) та лівого (1) стегон (в медичній документації вказані як вкушені).

Забійна рана верхньої губи зліва виникла від дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні особливості яких в ушкодженні не відобразились.

Рани правого (2) та лівого (1) стегон виникли від дії тупого твердого предмета (предметів) з обмеженими контактуючими поверхнями поверхнями. Не виключено, що дані ушкодження могли утворитися від дії зубів тварини.

Дані ушкодження утворилися незадовго до звернення ОСОБА_4 у лікувальний заклад (КНП «МКЛ №11» ОМР), і таким чином, могли бути заподіяні 10.07.2024 року.

Всі вищевказані ушкодження не були небезпечними для життя, як окремо так і разом, викликають розлади здоров`я строком понад 6 днів, але не більше трьох тижнів (21 день), і за цим критерієм, згідно п.п. 2.3.3 і 4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 р.), відносяться до категорії ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Тілесні ушкодження у ОСОБА_4 виникли від не менше ніж чотирьох травмуючих дій (в область голови, правого та лівого стегон).

Враховуючи характер та різну локалізацію ушкоджень слід вважати, що вони не могли утворитися одномоментно, в умовах падіння з положення стоячи на площині.

Таким чином, допитавши обвинуваченого, потерпілого, дослідивши письмові докази, надані сторонами кримінального провадження, суд вважає, що зібрані докази є належними, допустимими та достовірними і, є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

Тому, суд вважає доведеною винність ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального проступку, та кваліфікує його дії за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Оцінюючи доводи потерпілого, що кримінальний проступок, вчинений обвинуваченим відносно нього мав більш тяжкі наслідки, оскільки після події у нього стався інсульт, суд, з огляду на положення ст.ст.36, 337 КПК України, розглядає дане кримінальне провадження лише в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд у відповідності до ст.ст.65-67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання винного.

Обвинувачений ОСОБА_6 вчинив направлене проти здоров`я потерпілого кримінальне правопорушення, яке у відповідності до положень ст.12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків.

ОСОБА_6 має постійне місце проживання, не одружений, дані про його перебування на обліку у лікарів психіатра та нарколога відсутні, раніше судимий.

До обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання ОСОБА_6 , суд відносить щире каяття.

Обставиною, яка згідно ст. 67 КК України обтяжує покарання ОСОБА_6 , суд визнає рецидив злочину, оскільки він вчинив умисне кримінальне правопорушення, маючи судимість за умисне кримінальне правопорушення.

З урахуванням вказаних обставин, суд у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає, що ОСОБА_6 необхідно для його виправлення та запобігання нових злочинів призначити покарання у виді штрафу, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 125 КК України.

Визначаючи розмір штрафу, як покарання, яке має понести винний ОСОБА_6 за вчинений кримінальний проступок, суд враховує, наявність встановлених у цій справі обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання винного, те, що обвинувачений повністю визнав свою вину, висловив щирий жаль з приводу вчинених дій та осуд своєї поведінки, проявив готовність понести кримінальну відповідальність за вчинене, що виглядало для суду достатньо переконливо, а також те, що потерпілий до обвинуваченого претензій у цьому провадженні а ні морального, а ні матеріального характеру не заявляв. Відтак, суд дійшов висновку про призначення винному покарання у виді штрафу у мінімальному його розмірі, визначеному санкцією частини статті, за якою ОСОБА_6 визнається винуватим.

В даному випадку, за переконанням суду, покарання у виді штрафу саме у мінімальному розмірі повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки, у зв`язку з чим суд не вбачає необхідності призначати більш суворе покарання винному.

Саме таке покарання суд вважає пропорційним, необхідним, достатнім і справедливим для виправлення винного та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, в даному випадку мета застосування кримінального покарання буде досягнута при призначенні ОСОБА_6 саме такого виду покарання.

При призначені остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд також враховує те, що він вчинив кримінальний проступок під час іспитового строку, встановленого йому вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2024 року, яким він засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк один рік та на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на один рік. Суд також враховує, що призначене ОСОБА_6 покарання по вказаному вироку не відбуте ним повністю.

У зв`язку із зазначеним вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального проступку в період встановленого йому іспитового строку слід розцінювати як порушення ним умов застосування ст. 75 КК України про звільнення від відбування покарання з випробуванням, тому суд дійшов висновку про те, що в силу ч. 3 ст. 78 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 слід призначити покарання за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, а саме за сукупністю вироків.

Вказані висновки суду повністю збігаються з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в абз. 4 п. 10 його постанови від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» в редакції від 06.11.2009, відповідно до яких, виходячи з положень ч. 2 ст. 75 КК (в редакції 2001 р.), а також зі змісту частини 3 статті 78 КК, у разі вчинення особою під час іспитового строку нового злочину суди мають розцінювати це як порушення умов застосування статті 75 КК про звільнення від відбування покарання з випробуванням і призначати покарання за сукупністю вироків на підставі статті 71 КК. У таких випадках повторне звільнення від відбування покарання з випробуванням є неприпустимим.

При цьому, враховуючи те, що обвинуваченому ОСОБА_6 за цим вироком призначено покарання у виді штрафу, то слід застосувати положення ч. 3 ст. 72 КК України, згідно з якими основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно, а також положення ч. 4 ст. 71 КК України, згідно яким остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинання одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більше від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Також, суд також враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у його постанові від 17.08.2021 у справі №185/10985/19, згідно якій положення ч. 3 ст. 72 КК не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70, 71 КК щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань.

Таким чином, в силу ст. 71, ч. 3 ст. 72, ч. 3 ст. 75, ч. 3 ст. 78 КК України обвинуваченому ОСОБА_6 повністю невідбуте ним покарання у виді позбавлення волі на строк один рік, призначене йому за попереднім вироком, слід приєднати до покарання, призначеного за цим вироком у виді штрафу, та ці покарання слід виконувати самостійно.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні не затримувався та під вартою не тримався, запобіжні заходи відносно нього не застосовувалися.

Процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 369 371, 373 375 КПК, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 , визнати винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.125 КК України, у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень 00 коп.

В силу ст. 71, ч. 3 ст. 72, ч. 3 ст. 75, ч. 3 ст. 78 КК України до покарання, призначеного ОСОБА_6 за даним вироком приєднати повністю невідбуте ним покарання, призначене вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2024 року у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік та призначити ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю вироків у виді штрафу у розмірі п`ятдесят неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень та позбавлення волі на строк 1 (один) рік, та покарання, призначенні за цим вироком та вироком Київського районного суду м. Одеси від 24.01.2024 року, виконувати самостійно.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченому ОСОБА_6 рахувати з моменту набрання вироком законної сили.

З набранням вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_6 затримати та взяти під варту.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, у разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення Одеським апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Не пізніше наступного дня після ухвалення вироку надсилати його копію учасникам судового провадження, які не були присутніми в судовому засіданні. Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Суддя

Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1

Єдиний унікальний номер справи: №522/14393/24

Номер провадження № 1-кп/522/816/25

Головуючий суддя ОСОБА_1