ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/206/25 Справа № 202/7838/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0005732 від 11 жовтня 2022 року, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м.Іловайськ Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.111-1 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.111-1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, пов`язаних з наданням публічних послуг, виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 15 років з конфіскацією майна на користь держави.

Згідно з обставинами, встановленими судом, 24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі - ООН).

До складу ООН увійшли Українська Радянська Соціалістична Республіка (з 24 серпня 1991 року змінено назву на Україна), Союз Радянських Соціалістичних Республік (з 24 грудня 1991 року змінено назву на Російська Федерація) та ще 49 країн-засновниць, а в подальшому до вказаної міжнародної організації прийняті інші країни світу.

Відповідно до ч.4 ст.2 Статуту ООН всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року №2734 (XXV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року №2131 (XX), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX), що містить визначення агресії, установлено, що ні одна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Декларації Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року № 3314 (XXIX) серед іншого визначено: застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної та політичної незалежності іншої держави; застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є перш за все свідченням акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії: вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не носила, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її; бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави; блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави; напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські і повітряні флоти іншої держави; застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за згодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди; дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави; засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно наведеним вище актам.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин не можуть бути виправданням агресії.

Статтями 1 та 2 III Конвенції про відкриття воєнних дій (Гаага, 18 жовтня 1907 року), яка вступила в дію 26 січня 1910 року, яку 7 березня 1955 року визнано Союзом Радянських Соціалістичних Республік, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього і недвозначного попередження, яке буде мати форму мотивованого оголошення війни або форму ультиматуму з умовним оголошенням війни. Стан війни повинен бути без уповільнення оповіщений нейтральним державам і буде мати для них дійсну силу лише після одержання оповіщення.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави - України. Згідно з указаним документом, територія України є неподільною та недоторканною.

16 липня 1990 року вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Згідно з п.п.1,2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань за Заключним актом Наради з безпеки і співробітництва в Європі Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року ШЗ/98-ВР та Федеральним Законом Російської Федерації від 2 березня 1999 року №42 ФЗ). Відповідно до ст.ст.2-3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису і карти державного кордону, які с додатками до Договору між Україною та Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22 квітня 2004 року), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганської областей відноситься до території України.

Статтями 1-2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно із статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Згідно з ч.1 ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132-134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Таким чином, із зазначених міжнародних нормативно-правових актів, а також актів національного законодавства, яке визначає основні засади державної політики, спрямованої на захист національних інтересів і гарантування в Україні безпеки особи, суспільства і держави від зовнішніх і внутрішніх загроз в усіх сферах життєдіяльності, випливає, що дії РФ на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України створюють реальні загрози національній безпеці та є проведенням підривної діяльності проти України. Її результатом стала в 2014 році анексія Криму, окупація території Донецької та Луганської областей, масштабні руйнування провідних промислових бюджетоутворюючих підприємств на сході держави, що призвело до загострення суспільно-політичної обстановки в Україні, падіння економіки держави та інших вкрай негативних для України наслідків.

Наведені вище факти розв`язання та ведення Російською Федерацією агресивної війни проти України, здійснення підривної діяльності, в тому числі, і шляхом вторгнення підрозділів ЗС РФ на територію півострова Крим, захоплення державних установ, організацій та військових частин із 27 лютого 2014 року широко висвітлювалися більшістю засобів масової інформації України та іноземних держав, у зв`язку з чим є фактом загальновідомим і таким, що не потребує доказування.

Постановою Ради Федерації Федеральних Зборів РФ «Про використання Збройних Сил Російської Федерації на території України» від 01 березня 2014 року № 48-СФ за результатами звернення Президента РФ, виходячи з інтересів безпеки життя громадян РФ, особового складу військового контингенту ЗС РФ, що дислокується на території України (АР Крим), надано згоду Президенту РФ на використання ЗС РФ на території України.

06 березня 2014 року Верховною Радою АР Крим прийнята Постанова «Про проведення загальнокримського референдуму». Указом Президента України від №261/2014 від 07 березня 2014 року дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України №2-рц/2014 від 14 березня 2014 року визнана неконституційною.

11 березня 2014 року Постановою Верховної Ради АР Крим прийнята «Декларація», якою проголошено АР Крим «суверенною державою» - «Республікою Крим». Указом Президента України від 14 березня 2014 року №296/2014 дія цієї Постанови Верховної Ради АР Крим була зупинена, а сама вона рішенням Конституційного Суду України №3-рп/2014 від 20 березня 2014 року визнана неконституційною.

Постановою Верховної Ради України від 15 березня 2014 року №891- VII Верховна Рада АР Крим була розпущена.

17 березня 2014 року представники розпущеної «Верховної Ради АР Крим» прийняли Постанову №1745-6/14 «Про незалежність Криму», за якою створено нелегітимне державне утворення «Республіка Крим», а також Постанову 1748-6/14 «Про правонаступництво Республіки Крим», за якою вищим органом влади «Республіки Крим» є «Державна рада Республіки Крим».

18 березня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» підписала «Договір» між РФ та «Республікою Крим» про прийняття до РФ «Республіки Крим» та утворення, у складі РФ нових суб`єктів, який вже 19 березня рішенням Конституційного Суду РФ визнаний таким, що відповідає Конституції РФ, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів Держдума РФ, а 21 березня 2014 року - Рада Федерації Федеральних Зборів РФ, відтак цей «Договір» набрав чинності 21 березня 2014 року.

21 березня 2014 року прийнятий Закон РФ № 6-ФКЗ (т.4 а.175-214), яким прийнято до РФ «Республіку Крим» та утворені в складі РФ нові суб`єкти. «Республіка Крим» вважається прийнятою до РФ з дати підписання «Договору» (ст.1 Закону РФ № 6-ФКЗ).

11 квітня 2014 року «Державна рада Республіки Крим» прийняла «Конституцію Республіки Крим» як суб`єкта РФ.

Надалі, продовжуючи підривну діяльність проти України, РФ утворила на окупованій території України в АР Крим федеральні органи державної влади РФ, правоохоронні органи та органи судової системи, місцевого самоврядування, з метою становлення та зміцнення окупаційної влади РФ та недопущення контролю України над цією територією.

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України

№ 1207-УІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон №1207-VII), за яким перебування підрозділів ЗС РФ на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, а також всупереч міжнародно-правовим актам, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію АР Крим, відповідні води, територіальне море України, територію виключної (морської) економічної зони України, а також повітряний простір над цими територіями визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії з боку РФ.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, «референдум», проведений в АР Крим 16 березня 2014 року, визнано таким, що не має законної сили і не може бути основою для зміни статусу АР Крим.

Реакцією на такі дії Російської Федерації, стало прийняття Верховною Радою України 21 квітня 2015 року постанови № 337-VIII «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», згідно з якою констатовано початок такої агресії з боку РФ на території АР Крим 20 лютого 2014 року, яка завершилася воєнною окупацією та подальшою незаконною анексією цієї частини території України.

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м.Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію з боку РФ внаслідок військової агресії частини території України - АР Крим - підтверджено невизнання п анексії.

Продовжуючи реалізацію злочинного плану, з метою створення приводів для ескалації конфлікту і спроби виправдання своєї агресії перед громадянами України Російської Федерації та світовою спільнотою, 21 лютого 2022 року Російською Федерацією визнано «Донецьку народну республіку» та «Луганську народну республіку» незалежними державами.

22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, направив до Ради Федерації звернення про використання Збройних Сил РФ за межами РФ, яке було задоволено.

24 лютого 2022 року о 05 годині Президент Російської Федерації оголосив про рішення розпочати військову операцію в Україні.

У подальшому, Збройними силами РФ, які діяли за наказом керівництва РФ і ЗС РФ, здійснено пуск крилатих та балістичних ракет по аеродромам, військовим штабам і складам зброї та підрозділам ЗСУ, також військовими формуваннями РФ здійснено вторгнення на територію суверенної держави Україна.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 18 квітня 2022 року №259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким внесено часткову зміну до статті 1 Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року №133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року №2119-ІХ), строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб, Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Указом Президента України №573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 року строком на 90 діб, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 58/2023 від 06.02.2023.

Відповідно до п.п.6,7 ч.1 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Тимчасово окупована територія - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.

Згідно ст.42 IV Конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додаток до неї: положення про закони і звичаї війни на суходолі (1907 року) територія визнається окупованою, якщо вона фактично перебуває під владою армії супротивника.

Внаслідок розв`язання і ведення агресивної війни, починаючи з 24.02.2022 збройними формуваннями Російської Федерації тимчасово окуповано частини території Дніпропетровської, Донецької, Запорізької, Луганської, Миколаївської, Сумської, Харківської, Херсонської областей.

Зокрема, починаючи з 27.05.2022 до 01.10.2022, Російською Федерацією тимчасово окуповано територію м. Лиман Донецької області.

Представниками Російської Федерації на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створено підпорядковану, керовану та фінансовану Російською Федерацією окупаційну адміністрацію, в яку входили органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасово окупованою територією України.

При цьому, представники підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів узурпували виконання владних функцій держави на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області, здійснювали підбір кадрів для зайняття посад в незаконних самопроголошених органах, у тому числі із числа громадян України, які на той час перебували на вказаній тимчасово окупованій території. Кінцевою метою окупаційних органів, є інтеграція та подальше незаконне включення захопленої частини суверенної держави Україна до складу Російської Федерації.

12.06.2022 указом т.зв. «главы ДНР» № 285 «Об администрации города Красный Лиман» на тимчасово окупованій території м. Лиман Донецької області створена непередбачена законодавством України так звана «местная администрация Донецкой Народной Республики администрациягородаКрасный Лиман», яка розташовувалась за адресою: Донецька область Краматорський район, м. Лиман, вул. Незалежності, буд.46, та на яку незаконно покладено здійснення функції властивих міській раді України.

10.01.2015 на тимчасово окупованій території Донецької області на підставі так званого «Постановления Совета Министров ДНР №1-38 от 10.01.2015 «О создании Государственного унітарного предприятия «Донецкая железная дорога»» (із подальшими змінами відповідно до так званого «Постановления Совета Министров ДНР № 1-23 от 12.06.2016»), виданого колишнім так званим «Главой ДНР» і «Председателем Совета Министров ДНР» ОСОБА_10 створено так зване «Государственное предприятие Донецкой Народной Республики «Донецкая железная дорога»» (далі «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»»). Вказане підприємство здійснює свою діяльність та функціонує у складі так званого «Министерства транспорта ДНР», що створене на підставі так званого «Постановления Совета Министров ДНР №40-8 от 22.10.2014» (із подальшими змінами).

14.05.2022 так званим «Постановлением об урегулировании некоторых вопросов железнодорожной отрасли на территориях Донецкой Народной Республики, ранее временно находившихся под контролем Украины» №58 за підписом т.зв. «голови державного комітету оборони ДНР (голови ДНР) ОСОБА_11 (досудове розслідування відносно якого проводиться в іншому кримінальному провадженні) за «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»» встановлено монополію у сфері надання послуг із транспортування вантажів та пасажирів територією «Донецької Народної Республіки». Вказаною постановою на захоплених територіях Донецької області весь майновий комплекс АТ «Укрзалізниця», у тому числі Лиманськіелектромехінчні майстерні, передавався «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»».

Таким чином, після окупації м.Лиман Донецької області весь комплекс споруд та устаткування Лиманських електромеханічних майстерень, за адресою: Донецька область, Краматорський район, м.Лиман, вул.Нова, б.10 був захоплений окупаційною адміністрацією «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»». На базі захопленого комплексу підрозділом «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»», а саме його «Дирекцией инфраструктуры» було розпочато формування структурного підприємства «Дорожных электромеханических мастерских ГУП ДНР «Донецкая железная дорога» (далі «ДЭММ ГУП ДНР «Донецкая железная дорога») у м.Лиман Донецької області.

На початку червня 2022 року (точна дата органом досудового розслідування не встановлена) діючи умисно, реалізуючи свій протиправний умисел, з корисливих мотивів, з метою усунення перешкод провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора,громадянин України ОСОБА_9 , будучи обізнаним про факт ведення Російською Федерацією (далі - РФ) агресивної війни проти України, невизнання РФ поширення державного суверенітету України на її тимчасово окуповані території, добровільного погодився на пропозицію та був призначений на посаду «уполномоченныйпредставитель Генерального директора ГУП ДНР «Донецкая железная дорога в вопросах организации и проведения восстановительных работ инфраструктуры Краснолиманского железнодорожного узла» в м.Лиман Донецької області.

08 червня 2022 року розпорядженням №Н-01/1838 так званого генерального директора «ГУП ДНР «Донецкаяжелезная дорога» ОСОБА_12 (відносно якого здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні) ОСОБА_9 був прийнятий на вищевказану посаду.

Посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГУП ДНР «Донецкая железная дорога в вопросах организации и проведения восстановительных работ инфраструктуры Краснолиманского железнодорожного узла» в м.Лиман Донецької області» ОСОБА_9 обіймав з 08.06.2022 до початку активної фази деокупації м.Лиман Донецької області, тобто до 09.09.2022.

Обіймаючи посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГУП ДНР «Донецкая железная дорога в вопросах организации и проведения восстановительных работ инфраструктуры Краснолиманского железнодорожного узла» в м.Лиман Донецької області», підпорядковуючись так званому генеральному директору ГУП ДНР «Донецкая железная дорога» ОСОБА_12 (відносно якого здійснюється досудове розслідування в іншому кримінальному провадженні), ОСОБА_9 виконував наступні організаційно-розпорядчі функції: здійснення поточного керівництва та управління діяльністю структурних підрозділів Краснолиманського залізничного вузла ГУП ДНР «Донецкаяжелезная дорога»; здійснення оперативного управління діяльністю структурних підрозділів Краснолиманського залізничного вузла ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; організацію заходів, спрямованих на відновлення функціонування всіх захоплених підрозділів регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» у складі ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; організацію взаємодії структурних підрозділів Краснолиманського залізничного вузла ГУП ДНР «Донецкая железная дорога» із лінійними підрозділами ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; налагодження роботи захоплених структурних підрозділів регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» в складі ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; проведення інвентаризації захопленого військовослужбовцями рф цілісного майнового комплексу регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця» у складі ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; розпорядження майном Краснолиманського залізничного вузла ГУП ДНР «Донецкая железная дорога»; видачу письмових та усних наказів, розпоряджень, тощо.

У зв`язку з нестабільністю ситуації в окупованому місті Лиман, «ДЕММ м.Красний Лиман» не завершило процес стабілізації робочого процесу і діяло в обмеженому режимі, так у період з початку червня 2022 року до 09.09.2022 року співробітники «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога» під керівництвом «уполномоченного представителя Генерального директора ГУП ДНР «Донецкая железная дорога в вопросах организации и проведения восстановительных работ инфраструктуры Краснолиманского железнодорожного узла» в м.Лиман Донецької області» ОСОБА_9 здійснювалось відновлення пошкоджених в результаті бойових дій залізничного полотна та енергетичних семафорів, проводились роботи з відновлення вузла станції «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога».

Місцем знаходження окупаційної адміністрації «ГУП ДНР «Донецкая железная дорога» було визначено адміністративну будівлю регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Укрзалізниця», за адресою м. Лиман, вул. Привокзальна, буд. 22.

Отже, громадянин України ОСОБА_9 , перебуваючи в окупованому м.Лиман, Донецької області, у період часу з 08.06.2022, до 09.09.2022, перебуваючи на вказаній посаді, вчинив умисні дії, спрямовані на проведення підривної діяльності проти України у період воєнного стану, добровільно та активно сприяв окупаційній владі Російської Федерації у веденні війни проти України.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, адвокат посилається на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону. Захисник зазначає, що у мотивувальній частині вироку суд обмежився викладом формулювання обвинувачення згідно з обвинувальним актом та при цьому не зазначив формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, який підтримав апеляційну скаргу, прокурора, який просив вирок залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 4 ст. 111-1 КК України, за встановлених судом обставин, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є обґрунтованим.

Так, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується дослідженими в ході судового розгляду:

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який зазначив, що під час окупації перебував у м.Лиман та працював підсобним робітником на підприємстві ГУК ДНР «Донецька дорога» (до окупації - «Лиманська станція Укрзалізниці»), де познайомився з обвинуваченим, який займав посаду «уполномоченного представителя Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР, давав розпорядження, надавав техніку та людей для виконання робіт, відвідував наради окупаційної влади;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка вказала на те, що під час окупації перебувала у м.Лиман та працювала на підприємстві. Обвинувачений був представником Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР, займав дану посаду з кінця червня 2022 року. На займаній посаді надавав розпорядження працівникам та проводив наради з працівниками;

- показаннями свідка ОСОБА_15 , який зазначив, що під час окупації перебував у м.Лиман та працював в ГУП ДНР Донецька дорога, де обвинувачений був представником Генерального директора;

- повідомленням про виявлення кримінального правопорушення заступника начальника ГВ ЗНД 2 управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях від 10.10.2022, відповідно до якого ГВ ЗНД 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях в ході виконання завдань, покладених на органи Служби безпеки України у сфері забезпечення державної безпеки, направлених на виявлення та припинення терористичної діяльності з боку громадян України, які залишилися на тимчасово окупованих територіях т.зв. «ДНР», під кураторством спецслужб Російської Федерації, отримано інформацію відносно ОСОБА_9 , який у період з червня по жовтень 2022 року, виконуючи організаційно-розпорядчі функції на т.зв. «ГУП ДНР «Донецька залізниця» умисно вчиняв дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а також надавав допомогу представникам псевдо установ «ДНР», підконтрольних Російській Федерації, у проведенні підривної діяльності проти України в умовах воєнного стану;

- протоколом огляду місця події від 11.10.2022 - приміщення управління дирекції Донецької залізниці за адресою: м.Лиман, вул.Привокзальна,22, у тому числі кабінету №217, де здійснював свою діяльність ОСОБА_9 , обіймаючи посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР, відеофіксацією та фототаблицею до нього;

- протоколом огляду речових доказів від 01.03.2023;

- протоколом огляду телеграмм каналу «Красный Лиман сейчас» від 01.02.2023, фототаблицею та відеофіксацією до нього;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_16 від 03.02.2023, який на фото №2 впізнав ОСОБА_9 , як особу, що під час окупації м.Лиман обіймав посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНРта виконував покладені на нього обов`язки;

- протоколом огляду телеграмм каналу «Красный Лиман сейчас» від 15.02.2023 за участю свідка ОСОБА_16 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_13 від 17.02.2023, який на фото №2 впізнав ОСОБА_9 , як особу, що під час окупації м.Лиман обіймав посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР та виконував покладені на нього обов`язки;

- протоколом огляду документів від 01.03.2023;

- протоколом огляду телеграмм каналу «Красный Лиман сейчас» від 15.02.2023 за участю свідка ОСОБА_13 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_15 від 17.02.2023, який на фото №3 впізнав ОСОБА_9 , як особу, що під час окупації м.Лиман обіймав посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР та виконував покладені на нього обов`язки;

- протоколом огляду телеграмм каналу «Красный Лиман сейчас» від 17.02.2023 за участю свідка ОСОБА_15 ;

- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участю свідка ОСОБА_14 від 17.02.2023, який на фото №4 впізнав ОСОБА_9 , як особу, що під час окупації м.Лиман обіймав посаду «уполномоченный представитель Генерального директора ГП «Донецкая железная дорога» ДНР та виконував покладені на нього обов`язки;

протоколом огляду телеграмм каналу «Красный Лиман сейчас» від 17.02.2023 за участю свідка ОСОБА_14 ;

- висновком судової почеркознавчої експертизи від 30.03.2023 №126, відповідно до якого підписи, які містяться в наданих на дослідження документах виконані ОСОБА_9 ;

- протоколом огляду інтернет-ресурсу від 31.03.2023, а саме веб-сайту ГИС НПА ДНР та відеофіксацією до нього;

- протоколом огляду інтернет-ресурсу від 31.03.2023, а саме веб-сайту ГИС НПА ДНР та відеофіксацією до нього;

- протокол огляду інтернет-ресурсу від 31.03.2023, а саме веб-сайту ГИС НПА ДНР та відеофіксацією до нього.

Надаючи оцінку наведеним доказам у своїй сукупності, у колегії суддів відсутні сумніви у їх належності та допустимості. Ці докази суд вважає достатніми для доведення винуватості ОСОБА_9 , а тому не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого та на кваліфікацію його дій, колегією суддів також не встановлено.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що суд не встановив обставин кримінального провадження, то вони не заслуговують на увагу.

Так, у постанові від 23 лютого 2023 року (справа № 733/859/21) Верховний Суд констатував, що встановлені досудовим розслідуванням обставини є основою висунення обвинувачення, натомість обставини встановлені судом є основою ухвалення рішення щодо винуватості чи невинуватості особи.

Законодавцем у ч. 1 ст. 337 КПК України визначено межі судового розгляду, зокрема встановлено, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Межі судового розгляду визначаються виходячи із висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються зокрема: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

На переконання колегії суддів, наведених вимог закону судом порушено не було.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд встановив обставини, які відповідають обвинувальному акту та розглянув провадження в межах пред`явленого обвинувачення.

За цих умов вважати вимоги кримінального процесуального закону істотним чином порушеними колегія суддів не може.

Інших обставин, які були залишені поза увагою при ухваленні вироку та потребували перевірки під час апеляційного провадження, захисник в апеляційній скарзі не навів.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Отже, колегія суддів не погоджується з доводами сторони захисту та приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, який скасуванню з викладених в апеляційній скарзі мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України,

колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Індустріального районного суд м. Дніпропетровська від 27 вересня 2023 року щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.4 ст.111-1 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3