ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3741/24 Справа № 206/6131/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника КП "Дніпропетровська

багатопрофільна клінічна лікарня з

надання психіатричної допомоги" ОСОБА_7 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

особи, щодо якої подано заяву про

припинення застосування примусових

заходів медичного характеру ОСОБА_9 (приймає участь в

режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2024 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

якою задоволено заяву комунального підприємства "Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради" про припинення примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду як незаконну, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні заяви представника КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» про припинення примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ОСОБА_9 11.07.2023 року вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України. Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №202 від 12.11.2024 ОСОБА_9 в період часу інкримінованого йому діяння виявляв і на теперішній час виявляє психічний розлад у формі шизофренії параноїчної. На час огляду ОСОБА_9 не виключається соціальна небезпека з боку пацієнта.

З огляду на зазначене, у ОСОБА_9 на час огляду комісією лікарів-психіатрів зберігся діагноз - психічний розлад у формі шизофренії параноїчної та він потребує продовження примусових заходів медичного характеру у закладі з надання психіатричної допомоги.

Також ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначив, що він не вважає себе хворим та просить застосувати до нього 6 місяців арешту для безпеки суспільства. Критичне ставлення до вчиненого відсутнє, а також відсутнє усвідомлення необхідності лікування.

Стверджує, що судом не надано оцінку відсутності поліпшення психічного стану здоров`я пацієнта, необхідності подальшого лікування, суспільній небезпеці його, відсутності підстав припинення застосовування примусових заходів медичного характеру саме з причин зміни стану здоров`я, а не у зв`язку із набранням чинності Законом України №3886-ІХ.

Окрім того, застосування Закону України №3886-ІХ поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість, однак ОСОБА_9 вчинив суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності та відповідно до ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності, у зв`язку з чим судом застосовано примусові заходи медичного характеру.

Зазначає, що при судовому розгляді справи про припинення примусових заходів медичного характеру не дотримано вимоги п. 11, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», згідно із якими судам належить без зволікання вирішувати питання про призначення цих справ до розгляду й оперативно їх розглядати в закритих судових засіданнях, однак судове засідання відбулось у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2024 року задоволено заяву комунального підприємства "Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги" Дніпропетровської обласної ради" про припинення примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 .

Відповідно до ухвали суду, яка оскаржується, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2023 року до ОСОБА_9 в межах розгляду справи за ознаками суспільно - небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст.15 ч. 4 ст. 185 КК України, на суму 816,83 грн, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

В письмовій заяві та висновку №202 від 12.11.2024 року комісії лікарів-психіатрів вказано, що ОСОБА_9 доцільно припинити примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом, оскільки діяння, в межах розгляду справи щодо ОСОБА_9 застосовано примусові заходи медичного характеру - декриміналізовано, а стан ОСОБА_9 покращився.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку щодо задоволення заяви про припинення примусових заходів медичного характеру ОСОБА_9 , зважаючи на декриміналізацію діяння та стан особи, внаслідок пройденого лікування.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора, особу, щодо якої подано заяву про припинення примусових заходів медичного характеру, його захисника, представника медичного закладу, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 404 КПК України, ухвала суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 року перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію.

Відповідно до ст. 95 КК України продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника психіатричного закладу (лікаря-психіатра), який надає особі таку психіатричну допомогу, до якої додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Згідно із ч.3 ст.514 КПК України розгляд питання про продовження, зміну чи припинення застосування судом примусових заходів медичного характеру здійснюється за письмовою заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), де тримається дана особа. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про припинення застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 , вказаних вимог закону дотримався в повному обсязі.

Так, 09.08.2024 року набув чинності Закон України від 18 липня 2024 року № 3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон № 3886-IX), яким було внесено зміни до ст. 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Положеннями ч. 1 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст. 51 КУпАП (у редакції Закону № 3886-IX) установлена відповідальність за вчинення дій, передбачених ч. 1 ст. 51 КУпАП, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, особа, яка вчинила дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, підлягає адміністративній відповідальності у випадку, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

За змістом ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України сума неоподатковуваного мінімуму для кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу (у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року).

Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2023 рік» з 1 січня 2023 року прожитковий мінімум для працездатної особи в розрахунку на місяць становить 2684 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2023 року до ОСОБА_9 в межах розгляду справи за ознаками суспільно - небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст.15 ч. 4 ст. 185 КК України, яке було вчинено 11.07.2023 року на суму 816,83 грн, застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.

Отже, вчинене ОСОБА_9 11.07.2023 року суспільно небезпечне діяння за ознаками викрадення чужого майна на суму, меншу за розмір, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, є дрібним викраденням шляхом крадіжки, яке не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України.

За приписами п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

Колегія суддів вважає, що оскільки Законом №3886-ІХ підвищилась межа, з якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку, то вказані обставини є підставою для припинення примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_9 .

Окрім того, згідно із п.1 ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності.

Відповідно до ч.3 ст.513 КПК України встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння, при цьому судом не надано оцінку відсутності поліпшення психічного стану здоров`я пацієнта, необхідності подальшого лікування, суспільній небезпеці його, відсутності підстав припинення застосовування примусових заходів медичного характеру саме з причин зміни стану здоров`я є безпідставними, оскільки відповідно до ст.92 КК України примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

Оскільки діяння, вчинене ОСОБА_9 , не є суспільно небезпечним діянням, передбаченим законом України про кримінальну відповідальність, відповідно до положень ст. 503, 513 КПК України відсутні підстави для застосування до нього заходів медичного характеру, а тому апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Таким чином, ухвала Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2024 року постановлена згідно із нормами кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, з наведенням в ухвалі належних і достатніх мотивів і підстав, а тому підстави для її скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 94, 95 КК України, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2024 року - залишити без задоволення.

Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена в касаційному порядку.

Судді:

_____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4