Дата документу 09.04.2025
Справа № 334/8800/24
Провадження № 1-кп/334/348/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187 КК України,

установив:

в провадженні Ленінського районного суду м. Запоріжжя перебуває на розгляді кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч. 4 ст. 187 КК України.

Ухвалою суду від 18.02.2025 року продовжено строк дії раніше обраного запобіжного заходу відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою до 18.04.2025 року.

У судовому засіданні, яке відбулось 08.04.2025 року прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В обґрунтування свого клопотання вказав на те, що раніше встановлені ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ОСОБА_6 може переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілих та свідка у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

В обґрунтування існування вказаних ризиків прокурор посилається на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна, що може спонукати обвинуваченого переховуватись від суду або взагалі виїхати на тимчасово окуповані території.

ОСОБА_6 є особою, раніше неодноразово судимою, у тому числі, за вчинення тяжких злочинів, у тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, офіційного джерела доходу не має, наразі обвинувачується у вчиненні нового тяжкого злочину, що свідчить про те, що існує ризик того, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, передбачений пунктом 5 частини першої статті 177 КПК України.

Ризик, передбачений пунктом 3 частини першої статті 177 КПК України підтверджується тим, що обвинувачений знайомий із потерпілими у цьому кримінальному проваджені, а відтак може впливати на них шляхом погроз, залякування або умовлянь.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні, яке відбулось 08.04.2025 року повідомив суд, що не отримував примірника клопотання прокурора.

Прокурор вказав на те, що направляв копії клопотання обвинуваченому та захиснику електронною поштою та надав відповідний доказ.

Захисник підтвердив факт отримання примірника клопотання. Відомостей про передачу працівниками СІЗО примірника клопотання обвинуваченому суду надано не було, у зв`язку із чим суд оголосив перерву до 09.04.2025 року та вручив обвинуваченому копію про продовження дії запобіжного заходу. На розписці про отримання копії клопотання обвинувачений також вказав, що прокурором невірно зазначені його анкетні дані: національність, місце фактичного проживання та не вказана наявність малолітнього доньки.

Перед оголошенням перерви обвинуваченому було повідомлення про здійснення судового засідання 09.04.2025 року в режимі відеоконференції.

У судовому засіданні, яке відбулось 09.04.2025 року, обвинувачений заявив клопотання в порядку статті 206 КПК України про застосування щодо нього заходів безпеки, про відмову від захисника, про відвід суду, які були розглянуті судом. Після цього обвинувачений заявив про небажання приймати участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції та недовіру усім адвокатам Запорізької області.

Суд роз`яснив обвинуваченому, що питання проведення судового засідання в дистанційному режимі є виключно правом суду і приймається ним з урахуванням інших обставин. Також судом роз`яснено, що доставлення осіб, які перебувають під вартою до Ленінського районного суду м. Запоріжжя здійснюється Національною гвардією України лише по вівторках та четвергах і в обмеженій кількості, а тому з урахуванням того, що клопотання про продовження дії запобіжного заходу має бути розглянуте невідкладно, судом постановлено здійснювати судове засідання 09.04.2025 року в дистанційному режимі. Після цього обвинувачений ОСОБА_6 самостійно від`єднався від відеоконференцзв`язку у приміщенні ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» та покинув відповідне приміщення. Про що працівниками ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» складений акт.

Захисник заперечив проти задоволення клопотання прокурора, вказавши на те, що ризики, висловлені прокурором ґрунтуються виключно на припущеннях, а сама по собі суворість покарання не є достатнім обґрунтуванням для застосування найсуворішого запобіжного заходу. Просив суд визначити більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч. 1 ст. 186 КПК України клопотання про застосування або зміну запобіжного заходу розглядається судом невідкладно.

За змістом висновків ЄСПЛ, оскільки вирішується питання про свободу особистості, держава повинна забезпечити якомога оперативніший розгляд справи («Хлаіфія та інші проти Італії, § 131).

Частиною другою статті 336 КПК України визначено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

У кримінальному провадженні сторони, учасники та інші особи зобов`язані додержуватися порядку і беззаперечно підкорятися відповідним розпорядженням головуючого (ст. 329 КПК України).

Ураховуючи наведене, суд розцінює поведінку ОСОБА_6 , як самовільне (без дозволу суду) залишення судового засідання.

Відповідно до положень статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

При вирішенні питання про доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою, суд враховує практику Європейського суду з прав людини.

На даний час у судовому засіданні не допитані свідки, потерпілі, а тому існує ризик того, що знаходячись на свободі, обвинувачений зможе впливати на них, тим більше, що він обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства до потерпілих.

ОСОБА_6 є особою неодноразово судимою, немає власного житла, зі слів проживає разом із своєю «доброю знайомою» у її будинку, має малолітню доньку, якій допомагає фінансово.

Проте, донька обвинуваченого проживає у місті Києві окремо від нього разом із своєю матір`ю, із якою ОСОБА_6 розлучений. Також, сам обвинувачений у судовому засіданні вказав, що у місті Запоріжжі він перебував тимчасово «проїздом» та мав намір їхати до міста Києва, а зареєстроване місце проживання (як внутрішньо переміщеної особи) він має у місті Харкові.

Вищевказане свідчить, що обвинувачений не має місця проживання у м. Запоріжжі, а також стійких соціальних зв`язків, що підтверджує наявність ризику ймовірності втечі обвинуваченого.

Також обвинувачений вказав, що не мав постійної роботи, а підробляв на ринку у місті Харкові (на якому саме обвинувачений не вказав, зазначивши, що це був «комунальний ринок»).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Ураховуючи той факт, що обвинувачений має непогашену судимість за вчинення злочину, пов`язаного із застосуванням насильства, не має постійного місця проживання, а також підтверджений джерел доходів, знайомий із потерпілими у цьому кримінальному проваджені та знає адресу їхнього проживання, обвинувачується у вчинені насильницького злочину щодо них, суд вважає, що доводи прокурора про наявність та обґрунтованість ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджуються і на даний час не зменшились.

Керуючись ст. 183, 372, 376 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому запобіжного заходу задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 діб.

Термін дії ухвали в частині продовження запобіжного заходу закінчується 07 червня 2025 року о 16:30 годині.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів.

Судді ОСОБА_1

ОСОБА_2

ОСОБА_3