УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000784 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2024 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, українця, громадянина України, не одруженого, із середньо-спеціальною освітою, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який на момент вчинення кримінального правопорушення проходив військову службу за мобілізацією на посаді командира НОМЕР_1 взводу (з охорони об`єкта № 340) 1-го стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України у військовому званні "молодший сержант", має встановлену інвалідність 2-ої групи, раніше не судимого

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_8

обвинувачений ОСОБА_6

захисник ОСОБА_7

потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10

представник потерпілого адвокат ОСОБА_11

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційних скаргах обвинувачений та його захисник просять вирок суду змінити. Призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України. Зменшити суму стягнення за позовними заявами потерпілих.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.270 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 в дохід держави витрати по проведенню експертиз у розмірі 42858.28 гривень. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди один мільйон гривень. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування моральної шкоди дев`яносто тисяч гривень. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі обвинувачений наголошує, що щиро співчуває

родині потерпілих, кається у скоєному. Вказує, що стан його здоров`я дуже погіршився, після тривалих обстежень і лікування йому була проведена операція на серці, про що до суду надавалися документи. Звертає увагу, що ця ситуація викликала у нього погіршення здоров`я, проте суд вказавши, що він є інвалід 2-ої групи, не послався у своєму вироку на довідки про стан здоров`я, на діагнози обвинуваченого. Зазначає, що і зараз він потребує госпіталізації, а ще здійснює постійний сторонній нагляд за матір`ю, яка є інвалідом 2-ої групи по онкозахворюванню.

Пояснює, що коли його сім`я дізналась про смерть ОСОБА_13 , його мати зверталась з вибаченнями до ОСОБА_9 . Зі свого боку він разом з побратимами по службі допомагали грошовими коштами на лікування потерпілих, а потім на поховання ОСОБА_14 . Зауважує, що після того, як його мати неодноразово зверталася до ОСОБА_9 з вибаченнями від його імені та грошовими коштами, щоб відшкодувати витрати на лікування, ОСОБА_9 гроші не взяла, натомість звернулась з позовною заявою про стягнення грошей в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вказує, що навіть під час суду вона не отримувала грошові кошти, які їй були направлені поштою і відмовилася від їх отримання.

Вказує, що потерпіла ОСОБА_9 не заявляла, що від позову відмовляється, а уточнювала, коли планує піти на пошту та одержати гроші. Зауважує, що у вироку вказується, що «відмова в отриманні коштів свідчить про те, що потерпіла не пробачила обвинуваченого та бажає йому суворого покарання». Потерпіла ОСОБА_9 не відмовилась отримати кошти, а заявила, що отримає кошти після вироку. Суд витлумачує заяву потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 про необхідність суворого покарання як заяву про позбавлення волі на певний строк. Це суб`єктивна оцінка. Вважає, що для нього застосування ст. 75 КК України, тобто покарання з випробуванням - це теж сувора міра покарання, оскільки згідно зі ст. 76 КК України судом можуть бути покладені обов`язки, які значно обмежують волю; обов`язки, які, як вважає обвинувачений, є суворими з урахуванням стану його здоров`я та стану здоров`я його матері ОСОБА_15 .

Стверджує, що якщо він буде знаходитись в місцях позбавлення волі, то не зможе виплатити задоволену суму позовів потерпілим. Вважає, що існують також підстави для застосування ст.69 КК України, як щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; частково-добровільне відшкодування збитків, інвалідність 2-ої групи його матері ОСОБА_15 . Зазначає, що після випадку у військовій частині, ніяких інших кримінальних правопорушень не вчиняв, працевлаштувався, але не офіційно, щоб відшкодувати збитки потерпілим.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з вироком суду в частині призначення покарання, вважає його таким, що підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Стверджує, що обвинувачений свою вину визнав, щиро розкаявся, є інвалідом 2-ї групи, позитивно характеризується, раніше не судимий. Вважає, що знаходження ОСОБА_6 у звичайній виправній колонії унеможливлюється станом його здоров`я. На дуку сторони захисту, з урахуванням всіх характеристик та обставин, суд першої інстанції мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст.75 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 02.04.2022 ОСОБА_6 призвано на військову службу за мобілізацією ІНФОРМАЦІЯ_2 та направлено до військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 НГУ від 18.08.2022№ 58 о/с ОСОБА_6 призначено на посаду командира НОМЕР_1 взводу (з охорони об`єкта № 340) 1-го стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) військової частини НОМЕР_2 НГУ та наказом № 233 від 25.08.22 визначено таким, що справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою, присвоєно звання «молодший сержант».

Рішенням командира 1 стрілецького батальйону (з охорони та оборони об`єктів державного значення) військової частини НОМЕР_2 НГУ від 03.11.2022 призначено варту для охорони та оборони радіотелевізійної вежі ( АДРЕСА_2 ) у кількості 8 військовослужбовців, в тому числі молодшого сержанта ОСОБА_6 , сержанта ОСОБА_14 , солдатів ОСОБА_10 та ОСОБА_16 . Начальником варти вказаного об`єкта було призначено ОСОБА_6 .

На території вказаного об`єкту охорони, окрім інших, розташована одноповерхова кам`яна будівля, яка складається з коридору та кімнати, що була визначена місцем відпочинку особового складу варти, та для опалення якої використовувалась цегляна (теплоємна) піч.

04.11.2022 близько 06 год. 40 хв., більш точного часу не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи у кімнаті відпочинку варти за адресою: АДРЕСА_2 , де на той час відпочивали ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , вирішив розтопити піч.

Так, діючи з необережністю, а саме із кримінально протиправною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, оскільки маючи змогу та будучи зобов`язаним в силу життєвого досвіду передбачити небезпечні наслідки своїх дій, наклав деревини до печі, та побачивши, що вона не розгорілась, налив до печі легкозаймисту горючу рідину бензин з пластикової пляшки, яку попередньо приніс з собою, внаслідок чого спалахнув вогонь та у кімнаті відпочинку варти почалась пожежа, тобто неконтрольоване горіння, що розповсюджується у часі й просторі.

Внаслідок пожежі, ОСОБА_16 отримав опіки полум`ям обличчя, верхніх та нижніх кінцівок 1-П АБ ступеню 10%, що відноситься до категорії середньої ступені тяжкості, як ті, що потягли за собою тривалий розлад здоров`я, ОСОБА_12 отримав опіки полум`ям 1,П А ступеня 7% обличчя обидві верхні кінцівки, що відноситься о категорії середньої ступені тяжкості, як ті що потягли за собою тривалий розлад здоров`я та ОСОБА_14 отримав опіки шкіри ІІ-ІІІ ступеня, що займають приблизно 80% поверхні тіла (голова, шия, тулуб, верхні та нижні кінцівки), опік дихальних шляхів, які призвели до опікового шоку, внаслідок якого останній помер.

Наслідки у виді тілесних ушкоджень ОСОБА_16 , ОСОБА_12 та смерті ОСОБА_14 перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку із недбалими діями ОСОБА_6 .

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 , судом кваліфіковані за ч.2 ст.270 КК України, як порушення встановлених законодавством вимог пожежної безпеки, що спричинило виникнення пожежі, якою заподіяно шкоду здоров`ю людей та спричинило загибель людей.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, думки прокурора та потерпілих, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного кримінального правопорушення.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст. 270 КК України є правильною і апелянтами не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, щодо невідповідності призначеного покарання особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, апелянт не наводять жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим розміром покарання, яке просить призначити.

Так, призначаючи обвинуваченому покарання, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносить до тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, виключений з особового складу військової частини за станом здоров`я, має вади серця, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, проживає з батьками, характеризується виключно позитивно, має встановлену другу групу інвалідності пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 , обставиною, яка пом`якшує покарання суд визнав щире каяття у вчиненому злочині, часткове відшкодування шкоди потерпілому ОСОБА_12 , обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено, за такого суд призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в мінімальних межах санкції передбачене ч. 2 ст. 270 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилаються обвинувачений та його захисник в апеляційних скаргах.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційних скаргах, колегія суддів не знаходить.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційні скарги не містять.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання ґрунтується на положеннях ст. ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів, а тому вважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість, апеляційний суд не вбачає.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Так, судом першої інстанції враховано, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проживає з батьками, характеризується позитивно, має встановлену другу групу інвалідності пенсійне посвідчення № НОМЕР_3 .

Крім цього, суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що ОСОБА_6 вчинив злочин проти громадської безпеки під час дії воєнного стану, в період повномасштабного вторгнення збройними силами рф на територію України, в момент вчинення злочину був військовослужбовцем, а пожежна безпека в Збройних Силах України забезпечується здійсненням комплексу організаційних і технічних заходів, спрямованих на запобігання виникненню пожежі та системою пожежного захисту. Усі військовослужбовці повинні знати й виконувати вимоги пожежної безпеки і вміти користуватися засобами пожежогасіння. Їм забороняється користуватися несправними печами, застосовувати для розпалення вогню запалювальні рідини, залишати матеріали, що можуть горіти, й майно поблизу печей та самі печі без нагляду. При цьому судом враховано, що в результаті злочинних дій обвинуваченого постраждало декілька осіб, в тому числі потерпілий ОСОБА_14 , який помер від отриманих опіків.

Також, є неспроможними доводи обвинуваченого про існування підстав призначення йому покарання з застосуванням вимог ст. 69 КК України, тобто про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України є можливим за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Висловлене ОСОБА_6 щире каяття у вчиненому злочині, часткове відшкодування збитків, не є достатньою підставою для застосування вимог ст. 69 КК України, оскільки застосування цих вимог закону можливо лише за наявності кількох вагомих обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

За такого, врахувавши всі обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_6 покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі винного. Обставини наведені в апеляційних скаргах, судом першої інстанції, були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Що стосується стягнення моральної шкоди з обвинуваченого на користь потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , суд першої інстанції вірно, керуючись положеннями ст.23, ст.1167 ЦК України та ст.206 ЦПК України, задовольнив позовні вимоги в повному обсязі з урахуванням суми відшкодованої потерпілому ОСОБА_12 .

Висновок суду першої інстанції стосовно стягнення моральної шкоди, виходив із вимог розумності та справедливості, враховуючи встановлені вище обставини вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим, характер та обсяг перенесених потерпілими душевних страждань, їх тривалість, а також ту обставину, що обвинуваченому призначається покарання за вчинення злочину відносно потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , що само по собі є відшкодуванням завданої потерпілим моральної шкоди.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції вважає, що загибель потерпілого ОСОБА_14 , який є чоловіком ОСОБА_9 та батьком ОСОБА_18 , ОСОБА_19 за вини обвинуваченого безумовно потягло для останніх позбавлення певних елементів благополуччя, психологічних страждань і суттєвих негативних змін в їх подальшому житті, а для потерпілого ОСОБА_12 , який, в наслідок недбалих дій ОСОБА_6 отримав опіки полум`ям 1, ПА ступеня 7% обличчя обох верхніх кінцівок, що відноситься до категорії середньої ступені тяжкості, потягли за собою тривалий розлад здоров`я, фізичні та душевні страждання.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги характер і тривалість моральних страждань потерпілих, обставини, за яких була завдана моральна шкода, ступінь вини обвинуваченого, який визнав свою вину у вчиненому, не відмовлявся від відшкодування потерпілим моральної шкоди, а навпаки робив кроки до її відшкодування, заявляв про подальші наміри відшкодування спричиненої шкоди. Враховуючи викладене суд апеляційній суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про повне задоволення позовних вимог потерпілих в частині стягнення моральної шкоди, що є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілими моральними стражданнями.

З огляду на наведене та відсутністю підстав для зміни вироку, передбачених ст.409 КПК України, з наведених апелянтами мотивів, апеляційний суд не вбачає підстав для пом`якшення призначеного покарання та застосування ст.ст.69, 75, 76 КК України та зменшення сум цивільних позовів, у зв`язку з чим апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.376, 405,407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 4 червня 2024 року, стосовно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді