ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2024 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2

ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

та сторін судового провадження:

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №0003185 від 15 серпня 2024 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого;

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше не судимого;

- обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України, -

ЄУНСС №720/2458/24 Головуючий в І інстанції: ОСОБА_10

Провадження №11-кп/822/415/24 Суддя - доповідач: ОСОБА_1

Категорія: ч.3 ст. 332 КК України

У С Т А Н О В И Л А:

Ким подані апеляційні скарги та зміст судового рішення суду першої інстанції.

Адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 подали апеляційні скарги на вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року.

Цим вироком, ОСОБА_8 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 ч.3 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, з позбавленням права протягом двох років обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, з конфіскацією всього належного йому майна, окрім житла.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обраховано з моменту його затримання, а саме з 15 серпня 2024 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

ОСОБА_9 , - визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 332 ч.3 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки, з позбавленням права протягом двох років обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, з конфіскацією всього належного йому майна, окрім житла.

Строк відбуття покарання ОСОБА_9 обраховано з моменту його затримання, а саме з 22 серпня 2024 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

Вирішено питання речових доказів.

Доводи апеляційних вимог.

Адвокат ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 вважає вирок районного суду таким, що ухвалений з порушенням вимог ч.1 ст. 370 КПК України.

Згідно вимог ч.1 ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З матеріалів кримінального провадження та показів ОСОБА_9 видно, що останній є молодою людиною, раніше не судимий, має постійне місце проживання, будучи молодою недосвідченою та наївною людиною, на цьому ґрунті, був втягнутий невідомими слідству особами у вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

При цьому зазначає, що діями ОСОБА_9 нікому не було спричинено шкоди.

Після затримання ОСОБА_9 , останній відразу детально розповів працівникам поліції про всі обставини вчиненого ним кримінального правопорушення та відомих йому причетних до скоєного осіб. В судовому засіданні обвинувачений свою вину у вчиненні вказаних вище злочинів визнав в повному обсязі, підтвердив усі ті обставини, які були встановлені досудовим слідством, пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, щиро розкаявся у скоєному. При цьому активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві.

Вказані вище обставини, з підстав передбачених ст. 66 КК України є обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого при призначенні покарання.

Проте, судом під час розгляду справи, не були взяті до уваги аргументи та докази зазначених вище пом`якшуючих покарання ОСОБА_9 , обставин на яких наполягала сторона захисту та не була застосована до останнього ст. 75 КК України про звільнення його від відбування покарання з випробовуванням.

Стверджує, що призначене ОСОБА_9 судом першої інстанції покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, так як за своїм видом та розміром є явно несправедливим через суворість. Вважає за доцільне призначити ОСОБА_9 покарання не пов`язане з позбавленням волі.

Адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 у своїй апеляційній скарзі вважає, що оскаржуваний вирок районного суду ухвалений з порушенням вимог ч.1 ст. 370 КПК України.

Попри це також посилається на ч.1 ст. 414 КПК України, згідно якої невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вказує про те, що ОСОБА_8 є молодою людиною, якому 31 липня 2024 року тільки виповнилося 18 років, раніше не судимий, має постійне місце проживання у м. Надвірна, в своєї бабусі ОСОБА_11 , так як є сиротою, працював по найму у мешканців району. ОСОБА_8 , будучи молодою недосвідченою та наївною людиною, на цьому ґрунті, був втягнутий невідомими слідству особами у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 332 КК України.

Звертає увагу, що внаслідок скоєння ОСОБА_8 інкримінованого йому діяння, він ніяких грошових коштів не отримав і його діями нікому не було спричинено шкоди.

При призначенні покарання, суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч.1 ст. 66 КК України, а в даному випадку наявні такі обставини, як молодий вік ОСОБА_8 та те, що він сирота, який виховувався бабусею.

Також зазначає, що після затримання ОСОБА_8 відразу детально розповів працівникам поліції про всі обставини вчиненого ним кримінального правопорушення та відомих йому осіб причетних до скоєного. В судовому засіданні ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, за яким він обвинувачений, визнав в повному обсязі, підтвердив усі ті обставини, які були встановлені досудовим слідством, пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, щиро розкаявся у скоєному, запевнивши суд у недопустимості подібних дій в майбутньому. При цьому активно сприяв розкриттю злочину на досудовому слідстві.

Наведені вище обставини є такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого при призначенні покарання. Однак, судом під час розгляду справи, не були взяті до уваги аргументи та докази зазначених вище пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин, на яких наполягала сторона захисту та не була застосована до останнього ст. 75 КК України, яка передбачає його звільнення від відбування покарання з випробовуванням.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 достовірно знаючи, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, на території України введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, у зв`язку із чим введено обмеження на виїзд за кордон чоловіків віком від 18 до 60 років, діючи умисно, з метою особистого збагачення та реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне переправлення осіб через державний кордон України, вступили між собою та іншими невстановленими слідством особами у попередню злочинну змову, підшукали трьох осіб, а саме ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , щодо яких діють обмеження на виїзд за кордон, та які бажали незаконно перетнути державний кордон України за грошову винагороду, розмір якої був попередньо обумовлений з невстановленими досудовим розслідуванням особами, а саме 1000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , домовились сплатити невстановленим досудовим розслідуванням особам від 7000 до 9000 доларів США кожний після перетину державного кордону.

В подальшому, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , діючи спільно, за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням особами, забезпечили місцем проживанням та харчуванням ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в готелі «Валерія», який розташований по вул. Комарова, 1-В в м. Новоселиця Чернівецької області, забезпечили вказаних громадян предметами для перетину державного кордону України через річку «Прут», надали вказівки та поради щодо подальших дій та визначили час, місце та маршрут для безперешкодного, незаконного перетину державного кордону України.

14 серпня 2024 року близько 22 год. 00 хв., у заздалегідь визначеному місці, а саме одному із номерів вищевказаного готелю «Валерія», ОСОБА_9 надав вказівку ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 слідувати за ОСОБА_8 , який за попередньою змовою з невстановленими досудовим розслідуванням

особами та узгодженим злочинним планом, повів останніх в напрямку лінії розмежування українсько-румунського кордону з метою подальшого переходу лінії державного кордону України поза пунктами пропуску у сторону кордону для перетину державного кордону України через річку Прут поза пунктами пропуску до суміжної держави Республіки Румунія.

Однак в подальшому, а саме 15 серпня 2024 року о 03 год. 05 хв. під час руху по польовій дорозі в межах с. Тарасівні Чернівецького району Чернівецької області на напрямку 906 прикордонного знаку, на відстані 240 метрів до державного кордону України ОСОБА_8 разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 були затримані працівниками НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України при спробі незаконного перетину державного кордону.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст. 332 КК України, тобто незаконне переправлення осіб через державний кордон України, сприяння їх вчиненню порадами, вказівками, наданням засобів, вчиненні за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів щодо кількох осіб.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_9 свою вину в скоєному визнали повністю, щиро розкаялися і просилив суворо їх не карати.

Позиції учасників апеляційного провадження в судових дебатах.

Адвокати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожен окремо, повністю підтримали подані ними апеляційні скарги та просили їх задовольнити. Змінити вирок суду І-ї інстанції і звільнити від відбування покарання з випробовуванням ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , застосувавши при цьому ст. 75 КК України, так як призначене їм покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених.

Прокурор просив вирок районного суду залишити без змін, а доводи наведені сторонами захисту в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 без задоволення, вважаючи їх безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду в частині призначеного їм покарання.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції. Мотиви, з яких апеляційний суд виходить при постановленні ухвали, і положення закону, яким керується.

Встановивши суть вироку та з`ясувавши вимоги апеляційних скарг сторін захисту, заслухавши доводи адвокатів ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та заперечення сторони обвинувачення щодо заявлених апеляційних вимог захисниками, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним

судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

З вироку вбачається, що кримінальне провадження відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 було розглянуто у відповідності до вимог ч.3 ст. 349 КПК України, а тому вирок в частині правильності кваліфікації дій останніх, доведеності їх вини та повноти зібраних і досліджених доказів щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, апеляційним судом не перевіряється.

За таких обставин, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених районним судом та згідно ч.1 ст. 404 КПК України переглядає рішення суду першої інстанцій у межах апеляційних вимог.

На думку апеляційного суду, доводи апелянтів щодо звільнення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, є безпідставними й жодним чином не підтвердженими, а також не спростовують висновків суду в цій частині.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнано винуватими за ч.3 ст. 332 КК України та призначено їм покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки з позбавленням права протягом двох років обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави та місцевого самоврядування, з конфіскацією всього належного їм майна, окрім житла.

На думку колегії суддів, призначене ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі встановленої у санкції ч.3 ст. 332 КК України (карається позбавленням волі на строк від семи до дев`яти років), у виді реального позбавлення, не можна вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинувачених, як про те апелюють захисники у своїх скаргах в інтересах обвинувачених та під час перевірки вироку в судовому засідання апеляційної інстанції.

Згідно з приписами ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винуватою у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Згідно із ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання,

яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого, у контексті ст. 414 КПК України, розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що призначаючи ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання за ч.3 ст. 332 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання від 7 до 9 років позбавлення волі.

Попри це, суд також взяв до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який є особою молодого віку, раніше не судимий, позитивно характеризується по місцю проживання, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , суд врахував щире каяття, яке виразилось у тому, що він повністю визнав свою вину та щиро шкодує про скоєне, засуджує свою протиправну поведінку, в процесі досудового та судового розгляду справи давав правдиві показання, які сприяли органам правосуддя встановити істину по справі, а також активне сприяння у розкритті злочину.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_9 , згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Щодо особи обвинуваченого ОСОБА_8 , судом враховано, що він є особою молодого віку, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, позитивно характеризується по місцю проживання, на обліках у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та його щире каяття, яке виразилось у тому, що він повністю визнав свою вину та жалкує про скоєння ним злочину, засуджує свою протиправну поведінку та в процесі судового розгляду справи давав правдиві показання, які посприяли органам правосуддя встановити істину по справі.

Обставин, які б відповідно до ст. 67 КК України обтяжували покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Зваживши наведене вище, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про призначення обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 реального покарання, а саме у вигляді позбавлення волі, яке є необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

Окрім цього, районний суд оцінюючи особи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , наявність у кожного з них двох пом`якшуючих покарання обставин у виді щирого каяття та активного сприяння у розкритті злочину, взявши до уваги позицію суду вищої інстанції (Постанову Верховного Суду від 07.11.2018 справа №297/562/17, провадження №51-329км18), суд дійшов висновку про визнання цих обставини винятковими, які істотно знижують ступень тяжкості вчиненого ними злочину за ч.3 ст. 332 КК України та призначив останнім покарання, необхідне і достатнє для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів, із застосуванням ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції даної статті.

Отже, врахувавши все вище наведене, характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, даних про особи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд апеляційної інстанції погоджується із таким рішенням районного суду та вважає, що призначене обвинуваченим покарання у виді реального позбавлення волі, проте нижче від найнижчої межі встановленої санкцією ч.3 ст. 332 КК України, згідно вимог ст. 69 КК України є достатнім та не може вважатися надто суворим, як про те твердять адвокати з посиланням на ч.1 ст. 414 КПК України.

Що стосується доводів сторін захисту в частині звільнення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, то вони не заслуговують на увагу суду та є голослівними й не можуть бути враховані апеляційним судом.

Так, статтею 75 КК України передбачено, що суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину,

особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема, у справі «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів та меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів з огляду на відповідність таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Проте, ті обставини, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 визнали свою вину, щиро розкаялися та активно сприяли розкриттю злочину, та відсутність обставин, які обтяжують їх покарання, не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість виправлення останніх без відбування покарання реально та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, т.я. враховані судом при застосуванні до них ст. 69 КК України.

Окрім того, для врахування тих чи інших пом`якшуючих обставин судом при призначенні покарання, обвинувачений та його адвокат повинні належним чином обґрунтувати і довести, яким є зв`язок цих обставин із вчиненим кримінальним правопорушенням, і чому вони істотно знижують його тяжкість. Більше того, визнання тієї чи іншої обставини пом`якшуючою, яка не зазначена в ч.1 ст. 66 КК України, є правом суду, а не обов`язком.

Слід зазначити, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 вчинили кримінальне правопорушення пов`язане з незаконним переправлення осіб через державний кордон України, саме в період запровадженого в країні воєнного стану, згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022.

Таким чином, судова колегія вважає, що призначене судом покарання у виді реального позбавлення волі є необхідним і буде достатнім для виправлення обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 та попередження вчинення ними нових злочинів.

Підстав для звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, як про те просять адвокати у своїх скаргах та у судових дебатах суду апеляційної інстанції, колегія суддів не вбачає, т.я. достатніх підстав для застосування ст. 75 КК України, апелянтами не наведено і не доведено під час слухання справи в апеляційному суді.

При цьому, колегія суддів керується ч.6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у Постанові від 5 липня 2023 року (справа №727/6140/22, провадження №51-2266 км 23) зауважив про необґрунтованість звільнення від відбування покарання з випробуванням у разі незаконного переправлення засудженим через державний кордон України, осіб, які намагалися ухилитися від мобілізації (ч. 3 ст. 332 КК України).

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуваний вирок районного суду в частині призначеного ОСОБА_9 та ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, а визначене покарання останнім у вигляді позбавлення волі на строк 2 роки, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства та слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст. 2 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для зміни оскаржуваного вироку та звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням за правилами ст. 75 КК України, як про те апелюють сторони захисту.

Таким чином, вирок районного суду відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства. Інших переконливих та обґрунтованих доводів, які би спростовували висновки районного суду в частині призначеного покарання, апелянтами в своїх скаргах та в судовому засіданні апеляційної інстанції не наведено.

Керуючись ч.2 ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Чернівецького апеляційного суду, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а Вирок Новоселицького районного суду Чернівецької області від 24 жовтня 2024 року, яким ОСОБА_8 та ОСОБА_9 засуджено за ч.3 ст. 332 КК України без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення проте може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду у складі Верховного суд протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженими у тому ж порядку і строк з дня отримання ухвали суду.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3