ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 594/1349/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/91/25 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ст.128 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2025 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду

в складі: головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000100,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Житомир, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.128 КК України і призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Згідно вироку, між обвинуваченим ОСОБА_7 та його матір`ю ОСОБА_9 , які відповідно до п.7 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є матір`ю та сином, 08 травня 2024 року біля 22.30 год. в приміщенні квартири, в АДРЕСА_1 , виникла суперечка на побутовому ґрунті, яка переросла в конфлікт, під час якого в ОСОБА_7 , виник злочинний умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень. Реалізуючи свій злочинний умисел на заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 взяв обома руками кухонний дерев`яний табурет та спробував нанести ОСОБА_9 удар в ділянку голови. Остання в момент нанесення удару табуретом схопила одну із ніжок меблевого виробу. Надалі ОСОБА_7 намагався силою вирвати табурет, який однією рукою утримувала ОСОБА_9 , в ході чого частина правої руки потерпілої, а саме, кисть та передпліччя, прослизнула всередину конструкції меблевого виробу. Надалі ОСОБА_7 , діючи з необережності, не передбачаючи небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, утримуючи кухонний дерев`яний табурет обома руками, з метою, звільнення меблевого виробу, яким він намагався нанести удар, від утримання потерпілою, здійснив силовий вплив на праву руку ОСОБА_9 , яка була затиснута між елементами конструкції меблевого виробу, шляхом вчинення ривка, внаслідок чого відбулося викручування передпліччя правої руки потерпілої. В результаті необережних дій ОСОБА_7 потерпіла ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого косого перелому нижньої третини діафіза правої ліктьової кістки, закритого внутрішньо-суглобного уламкового перелому дистальної метаепіфізарної частини правої променевої кістки, закритого розриву м`яза квадратоного пронатора, які за ступенем тяжкості належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просить вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст.128 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що скарга вноситься у зв`язку з істотними порушеннями судом вимог кримінального процесуального закону та з приводу невідповідності висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи. Зокрема, вказує на те, що: суд першої інстанції надав перевагу показанням потерпілої ОСОБА_9 , яка, як вбачається з показань останньої в судовому засіданні, зацікавлена у визнанні сина винуватим, і жодним чином не мотивував неврахування доказів, наданих стороною захисту; місцевий суд, постановляючи вирок, не дав оцінку доводам обвинуваченого про те: що саме на його повідомлення прибула слідчо-оперативна група; що працівники поліції не вважали, що подія злочину мала місце; письмові пояснення в ОСОБА_7 , в його матері, в очевидців не відбиралися; не дав оцінку суд і тому факту, що і в ході розслідування, огляд місця події проведений не був, речові докази, зокрема табурет, на який вказувала ОСОБА_9 , не вилучалися; так як учасники слідчого експерименту зокрема, поняті та статист, не відповідали вимогам кримінального процесуального законодавства, а тому протокол проведення слідчого експерименту є неналежним та недопустимим доказом, однак суд першої інстанції проігнорував обов`язок визнати протокол проведення слідчого експерименту неналежним та недопустимим, і всупереч вимогам кримінально-процесуального законодавства зіслався на нього, як на доказ винуватості обвинуваченого; протокол проведення слідчого експерименту від 23 травня 2024 року є неналежним доказом також з тієї підстави, що він проведений з порушенням норм КПК, так як вбачається зі змісту протоколу та фотоілюстрацій, долучених до протоколу, не потерпіла ОСОБА_9 відтворює обставини спричинення їй перелому руки, а статист, який є працівником поліції; суд першої інстанції не звернув увагу на доводи сторони обвинувачення про те, що показання потерпілої ОСОБА_9 не відповідають її показанням, які та дала на досудовому розслідуванні, а також не зазначив у вироку, чому суд взяв до уваги показання потерпілої, викладені у протоколі слідчого експерименту, і відкинув її показання, дані в судовому засіданні; покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не заслуговують на увагу, так як вони не були очевидцями подій; так як протокол слідчого експерименту є неналежним та недопустимим доказом, на що суд не звернув своєї уваги, відповідно і показання понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в якості свідків є неналежними та недопустими доказами; висновок судово-медичної експертизи № 90 також підлягає визнанню недопустимим з огляду на те, що фактично при проведенні слідчого експерименту не ОСОБА_9 відтворювала обставини спричинення їй перелечу руки, а статист - працівник поліції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року скасувати, а вразі визнання його винним, пом`якшити міру покарання. Свої вимоги мотивує тим, що: докази його вини у матеріалах справи відсутні, що і підтвердив прокурор на останньому судовому засіданні; суддя першої інстанції незаконно використала його судимості, так як вони жодного значення не мають до даної справи; показання потерпілої ОСОБА_9 не відповідають її показанням, які та дала на досудовому розслідуванні; місце події не оглядалося, речові докази в справі відсутні; потерпіла ОСОБА_9 могла зламати руку ще до приходу додому, або вдома коли вона падала в кімнаті через сміття, яке вона регулярно приносить додому; згідно висновку експерта №90 потерпіла ОСОБА_9 отримала легкі тілесні ушкодження, так як фактично лікувалася лише одинадцять днів; в судовому засіданні допитувалася свідок ОСОБА_10 , яка повідомила суд що не пам`ятає якого числа відбувалися події, однак суд незаконно у вироку вказав дату події; призначаючи міру покарання суд першої інстанції не врахував ту обставину, що на його утриманні є малолітня дитина, якій від народження дев`ять місяців, що є пом`якшувальною обставиною; під час слідчого експерименту, ні він, ні його захисник присутні не були, так як їх ніхто не попередив про проведення такого експерименту; потерпіла на протязі досудового слідства претензій до ОСОБА_7 не мала, що підтверджується її заявами.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду,

пояснення обвинуваченого та доводи його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги з наведених у них підстав і просили вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року скасувати та закрити кримінальне провадження,

думку прокурора, яка заперечила проти доводів обвинуваченого та його захисника і просила залишити вирок без змін,

пояснення потерпілої, яка заперечила проти доводів обвинуваченого та його захисника, але просила призначити більш м`яке покарання,

перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції з`ясував наступне.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що висновки про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій за ст.128 КК України, судом першої інстанції зроблені на підставі детально досліджених в судовому засіданні та оцінених у вироку доказів.

Так, показаннями потерпілої ОСОБА_9 підтверджується, що 08 травня цього року біля 23 години вони разом з обвинуваченим (її сином), який був напідпитку, знаходилися вдома. Між ними виникла суперечка з побутових питань і обвинувачений розлютився, взяв табурет і почав цілитися ним їй в голову. Вона, захищаючись, схопила табурет правою рукою за ніжку, а син в цей час прокрутив ним вліво і тоді її рука хруснула і вона зрозуміла, що рука зламана.

Факт спричинення обвинуваченим зазначених тілесних ушкоджень за повідомлених потерпілою обставин підтвердили допитані судом першої інстанції свідки, зокрема:

ОСОБА_10 , яка пояснила, що проживає по сусідству з потерпілою ОСОБА_9 . Біля 23 години 08 травня 2024 року вона пробудилася від гуркоту в будинку та почула крик. Зрозуміла, що це крик з квартири ОСОБА_9 , яка знаходиться поверхом нижче. Наступного дня від сусідів дізналася, що ОСОБА_9 ударив син і її швидка завезла до Борщівської лікарні.

ОСОБА_11 , який пояснив, що працює фельдшером в пункті постійного базування бригади Е(Ш)МД смт. Скала Подільська КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Тернопільської обласної ради. В травні ОСОБА_9 прийшла на обстеження і на його запитання пояснила, що син намагався нанести їй удар, від якого вона закрилася рукою і отримала травму. Далі їхня бригада доставила ОСОБА_9 в Борщівську лікарню, де в неї діагностували перелом передпліччя.

Аналізуючи матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги показання потерпілої та свідків, оскільки вони об`єктивно узгоджуються між собою в окремих деталях та за хронологією подій, що свідчить про їх послідовність.

Крім того, показання потерпілої та свідків узгоджуються з об`єктивними даними інших досліджених судом доказів і встановленими в ході судового розгляду обставинами провадження.

Так, показання потерпілої ОСОБА_9 були перевірені і знайшли своє підтвердження під час проведення з її участю слідчого експерименту від 23 травня 2024 року, в ході якого потерпіла розповіла та продемонструвала обставини спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим.

Допитані в ході судового розгляду ОСОБА_12 та ОСОБА_13 підтвердили, що були запрошені понятими під час проведення слідчого експерименту з потерпілою ОСОБА_9 , під час якого вона без будь-якого тиску і сторонніх вказівок розказала і показала, як саме їй було спричинено тілесне ушкодження під час конфлікту з сином.

Показання потерпілої і результати слідчого експерименту з її участю підтверджуються об`єктивними даними висновку експерта № 90 за результатами проведеної судово-медичної експертизи в період з 17 червня 2024 року по 21 червня 2024 року, згідно якого, при судовомедичному обстеженні у ОСОБА_9 лікарями були встановлені такі тілесні ушкодження: закритий косий перелом нижньої третини діафіза правої ліктьової кістки; закритий внутрішньосуглобовий уламковий перелом дистальної метаепіфізарної частини правої промененої кістки; закритий розрив м`яза - квадратного пронатора (м`яза, що повертає кисть та передпліччя всередину). З приводу цих ушкоджень 16 травня 2024 року ОСОБА_9 було проведено оперативне втручання: відкрита репозиція, металоостеосинтез перелому нижньої третини правої ліктьової кістки, відкрита репозиція, металоостеосинтез перелому дистального метаепіфізу правої променевої кістки, ушивання м`яза - квадратного пронатора. Дані тілесні ушкодження, враховуючи їх вид, властивості та розташування на тілі, утворилися від дії тупого предмету, не виключено, в час та при обставинах, вказаних у постанові та протоколі проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 . Спричинена ОСОБА_9 травма правого передпліччя (переломи обох кісток передпліччя, розрив м`яза) не супроводжувалась небезпечними для життя явищами (у наданих медичних документах не описано проявів шоку тяжкого ступеня, масивної крововтрати тощо) і згідно п.п. 2.2.1 .а/в/, 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», МОЗ України, Київ, 1995, за ознакою тривалого, понад три тижні, розладу здоров`я відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки, при звичайному перебігу травматичного процесу, така травма потребує для повного свого загоєння термін, тривалістю більш як 21 день.

Як вбачається з матеріалів провадження показання потерпілої та свідків, є послідовними, не мають суперечностей по обставинах кримінального правопорушення, а також повністю узгоджуються з об`єктивними даними судово-медичної експертизи і результату слідчого експерименту.

Будь-яких об`єктивних даних, які би давали підстави сумніватися в достовірності зазначених доказів в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Показання потерпілої і свідків суд першої інстанції оцінив із дотриманням вимог ст. 94 КПК України в сукупності та взаємозв`язку з об`єктивними даними результатів проведених під час досудового розслідування слідчих дій та висновку експертизи, а тому колегія суддів погоджується з викладеними у вироку висновками суду першої інстанції.

В судовому засіданні, як і в апеляційній скарзі обвинувачений стверджував, що в зазначені в обвинувальному акті дату і час дійсно у нього відбувся конфлікт із його матір`ю ОСОБА_9 . Однак, заперечив заподіяння їй тілесних ушкоджень, а стверджував, що вони могли утворитися в іншому місці чи за інших обставин, а саме внаслідок її падіння за місцем проживання.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дав правильну оцінку зазначеним показанням обвинуваченого про його непричетність до вчинення інкримінованого злочину як таким, що спрямовані на уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи і спростовуються встановленими в судовому засіданні та наведеними у вироку обставинами, які підтверджуються сукупністю досліджених в ході судового розгляду доказів, а саме - показань потерпілої, результату слідчого експерименту і висновку експертизи, яким підтверджено можливість спричинення потерпілій тілесних ушкоджень (закритий косий перелом правої ліктьової кістки; закритий внутрішньосуглобовий уламковий перелом правої промененої кістки; закритий розрив м`яза, що повертає кисть та передпліччя всередину) в час та при обставинах, вказаних у протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 .

Тому доводи сторони захисту про те, що суд першої інстанції надав перевагу показанням потерпілої ОСОБА_9 , і жодним чином не мотивував неврахування доказів, наданих стороною захисту, а також те, що потерпіла ОСОБА_9 могла зламати руку ще до приходу додому, або коли вона падала в кімнаті будинку, суд апеляційної інстанції оцінює критично.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника про скасування оскаржуваного вироку з тих підстав, що не було проведено огляд місця події , а речові докази, зокрема табурет, на який вказувала ОСОБА_9 , не вилучалися, суд апеляційної інстанції оцінює критично з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.1 ст.237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Окрім основної мети огляду, що визначена Кримінальним процесуальним кодексом України, з криміналістичної точки зору виділяється й поза процесуальна мета, - попереднє дослідження матеріальних слідів кримінального правопорушення.

Попереднє дослідження дозволяє негайно отримувати орієнтуючу інформацію, що використовується для висування слідчих версій про напрями пошуку злочинця, об`єктів, що залишили сліди на місці події, для обмеження кола об`єктів, що підлягають перевірці, визначення виду, класу виявлених предметів, речовин, матеріалів, з`ясування механізму та обставин вчинення кримінального правопорушення тощо.

У конкретному кримінальному провадженні всі відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення отримано досудовим розслідуванням із інших джерел доказів, а тому, через відсутність процесуальної необхідності, у межах цього кримінального провадження огляд місця події не проводився. В апеляційних скаргах сторони захисту не обґрунтовано яким чином це вплинуло на повноту проведеного досудового розслідування, а у подальшому на повноту, об`єктивність судового слідства. В матеріалах провадження відсутні і в апеляційних скаргах не наведені відомості про те, що слідчим під час досудового розслідування, чи судом під час розгляду обвинувачення були відхилені клопотання сторони захисту про дослідження речових доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких на думку сторони захисту може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, а тому відсутні підстави вважати проведений судових розгляд неповним.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку навів переконливі висновки про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення з наведенням всіх доказів, які це підтверджують.

Що стосується тверджень захисника про те, що учасники слідчого експерименту зокрема, поняті та статист, не відповідали вимогам кримінального процесуального законодавства, а тому протокол проведення слідчого експерименту є неналежним та недопустимим доказом, апеляційний суд зазначає наступне.

Положеннями ч.7 ст.233 КПК України визначено, що слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Понятими не можуть бути потерпілий, родичі підозрюваного, обвинуваченого і потерпілого, працівники правоохоронних органів, а також особи, заінтересовані у результатах кримінального провадження. Зазначені особи можуть бути допитані під час судового розгляду як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії.

Отже, КПК забороняє залучати в якості понятих співробітників поліції, пов`язуючи це з можливою їх зацікавленістю у конкретному кримінальному провадженні.

Понятий - це не заінтересована в результатах кримінального провадження особа, яку запрошує слідчий або прокурор для участі у слідчій (розшуковій) дії з метою засвідчення факту, змісту та результатів її проведення. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 514/662/14-к, від 16 березня 2020 року у справі № 203/232/17.

Тобто понятий це особа, яку запрошують слідчий або прокурор бути присутніми при проведенні обшуку, виїмки, огляду, пред`явленні осіб, трупа і предметів для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, освідування особи, відтворенні обстановки і обставин події (слідчий експеримент), або інших процесуальних діях. Ця фізична особа своїм підписом засвідчує відповідність записів у процесуальних документах виконаним діям і має бути особисто не заінтересована у результатах проведених дій, тобто не мати власного процесуального інтересу у кримінальному провадженні.

При цьому, під «незаінтересованістю» понятого слід розуміти відсутність його власного процесуального інтересу в кримінальному провадженні.

Участь понятих є гарантією правильного безпосереднього сприйняття під час провадження слідчих дій обставин та фактів, що мають значення для кримінального провадження, їх належного фіксування в процесуальних документах. Свідчення понятого базуються на обставинах, свідком яких він був. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 425/217/17, від 22 листопада 2018 року у справі № 194/1437/15-к.

Так, захисник вказує, що для участі в проведенні слідчого експерименту були запрошені поняті ОСОБА_12 та ОСОБА_14 , які є працівниками Центру пробації України.

При цьому, захисником не вказано належних мотивів та обставин, які могли викликати сумнів у неупередженості цих понятих і як саме таке місце праці могло вплинути на об`єктивне встановлення обставин під час проведення слідчого експерименту.

Відповідно до ст.19 Закону України Про пробацію права, обов`язки, відповідальність, правовий та соціальний захист персоналу органу пробації визначаються цим Законом та Законом України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України", згідно ст. 6 якого Державна кримінально-виконавча служба України здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. Наведеними законодавчими актами не передбачено підпорядкування чи підконтрольність служби пробації органам досудового розслідування, а тому доводи про зацікавленість працівників пробації в даному випадку апеляційний суд вважає безпідставними.

Стороною захисту не було надано доказів зацікавленості вказаних понятих у результатах кримінального провадження, а також те, що вони входять до категорії осіб, які не можуть бути залучені в такому статусі, а тому відповідна слідча дія була правильно визнана судом такою, що проведена з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а саме зі складанням протоколу слідчого експерименту та роз`ясненням учасникам їх прав та обов`язків.

Також, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання результатів слідчого експерименту недопустимим доказом з тих підстав, що в якості статиста в ньому брав участь працівник поліції, оскільки чинне кримінальне процесуальне законодавство не містить вимог до особи статиста, він не є самостійним учасником слідчого експерименту, а його функція зводиться до заміни певного учасника слідчого експерименту під час проведення такої слідчої дії і підбір статиста здійснює на свій розсуд особа, яка проводить відповідну слідчу дію.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про те, що протокол проведення слідчого експерименту від 23 травня 2024 року є неналежним доказом з тієї підстави, що він проведений з порушенням норм КПК, так як вбачається зі змісту протоколу та фотоілюстрацій, долучених до протоколу, не потерпіла ОСОБА_9 відтворює обставини спричинення їй перелому руки, а статист, який є працівником поліції, то слід зазначити, що положення ст.240 КПК України, не передбачає обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події, а вимагає лише моделювання умов, наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту, що було і зроблено під час проведення експерименту. При цьому, відповідно до даного слідчого експерименту за участю понятих, потерпіла на статисту показала, які дії щодо неї вчиняв обвинувачений, спосіб та механізм нанесення ударів.

Доводи сторони захисту про безпідставність врахування місцевим судом показань свідків ОСОБА_10 (сусідка потерпілої) та ОСОБА_11 (фельдшер в смт.Скала-Подільська), які не були очевидцями події інкримінованого злочину, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки вказані свідки надали показання щодо поведінки потерпілої після спричинення їй тілесних ушкоджень.

Доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про те, що показання потерпілої ОСОБА_9 не відповідають її показанням, які вона дала на досудовому розслідуванні є безпідставними, так як вбачається із матеріалів справи, показання потерпілої ОСОБА_9 як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду щодо обставин нанесення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим не містять істотних розбіжностей, є логічними, послідовними та узгоджуються з іншими наявними у матеріалах доказами.

Під час апеляційного розгляду потерпіла категорично ствердила, що саме обвинувачений заподіяв тілесні ушкодження і категорично заперечила їх отримання внаслідок падіння в своєму будинку. Тому доводи сторони захисту, що місцевий суд, постановляючи вирок, не дав оцінку доводам обвинуваченого про те, що саме на його повідомлення прибула слідчо-оперативна група, однак тоді працівники поліції не вважали, що подія злочину мала місце і письмові пояснення ні в кого не відбирали, не вказують на неповноту досудового розслідування та судового слідства, не ставить під сумнів отримання потерпілою ОСОБА_9 тілесних ушкоджень 08 травня 2024 року від дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, зокрема рапорту т.в.о. начальника ВП №1 (м.Борщів) Чортківського РВП ГУНП в Тернопільській області капітана поліції ОСОБА_15 від 09 травня 2024 року, саме від фельдшера ОСОБА_16 надійшло повідомлення про те, що в КНП Борщівську міську лікарню доставили гр. ОСОБА_9 із діагнозом: закритий перелом діафіза ліктьової кістки правої руки, травми їй наніс син, за адресою проживання, близько 22:50 год.

Посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що суд у вироку виклав показання свідка ОСОБА_10 не так, як вони були надані в судовому засіданні не спростовують встановлених судом обставин, оскільки суд у вироку не повинен дослівно відтворювати показання учасників судового розгляду, а має у вироку вказати які саме обставини кримінального провадження він встановив із показань свідків чи потерпілих.

Технічних запис судових засідань вказує на те, що суд у вироку виклав зміст показань учасників судового провадження, який в цілому відповідає наданим в судовому засіданні показанням. Те, що свідок ОСОБА_10 на запитання обвинуваченого не змогла пригадати дату події, через те, що пройшов тривалий час із дня події, не свідчить про те, що вона надала недостовірні показання щодо усіх інших обставин.

Доводи обвинуваченого про те, що проведений 23 травня 2024 року слідчий експеримент є недопустимим доказом через те, що ні він, ні його захисник не були присутні при його про проведенні, суд апеляційної інстанції оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.

Отже, чинне законодавство не передбачає обов`язкової участі у слідчому експерименті як підозрюваного, так і його захисника.

Суд апеляційної інстанції оцінює критично і сумніви обвинуваченого щодо правильності встановлення експертом тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_9 , оскільки як убачається із висновку експерта № 90, експерту було надано медичні документи хворої ОСОБА_9 , які містили достатньо об`єктивних судово-медичних даних для встановлення результатів експертного дослідження. За медичними даними, під час проведення рентгенологічного обстеження 09 травня 2024 року у КНП Борщівська ЦМЛ та послідуючому стаціонарному лікуванні з 11 травня 2024 року по 20 травня 2024 року у КНП Тернопільська міська комунальна лікарня швидкої допомоги, у потерпілої мали місце такі тілесні ушкодження: закритий косий перелом нижньої третини діафіза правої ліктьової кістки; закритий внутрішньосуглобний уламковий перелом дистальної метаепіфізарної частини правої променевої кістки; закритий розрив м`яза квадратного пронатора (м`яза, що повертає кисть та передпліччя всередину). Як зазначено у підсумковій частині цього висновку, спричинена громадянці ОСОБА_9 травма правого передпліччя (переломи обох кісток передпліччя, розрив м`яза) не супроводжувалась небезпечними для життя явищами (у наданих медичних документах не описано проявів шоку тяжкого ступеня, масивної крововтрати тощо) і згідно п.п. 2.2.1 .а/в/, 2.2.2. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», МОЗ України, Київ, 1995, за ознакою тривалого, понад три тижні, розладу здоров`я відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки, при звичайному перебігу травматичного процесу, така травма потребує для повного свого загоєння термін, тривалістю більш як 21 день.

Тобто висновок про середній ступінь тяжкості тілесних ушкоджень експертом встановлено за ознакою тривалості розладу здоров`я, а не за строком фактичного перебування потерпілої в лікувальному закладі.

Твердження апелянта про те, що призначаючи міру покарання суд першої інстанції не врахував як пом`якшуючу покарання обставину те, що на його утриманні є малолітня дитина, не ґрунтуються на положеннях кримінального закону, оскільки вказана обставина не міститься в переліку ст.66 КК України.

Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого про можливість призначення йому менш суворого покарання, то апеляційних суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.

Як встановлено апеляційним судом, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Разом з тим, наявні обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Також в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимий, востаннє у 2019 році на шлях виправлення не став та знову вчинив нетяжкий злочин, а тому апеляційний суд критично оцінює доводи ОСОБА_7 про наявність обставин, які знижують суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення.

Таким чином, суд першої інстанції за наявності обтяжуючих обставин та відсутності пом`якшуючих обставини, враховуючи особу обвинуваченого, який неодноразово судимий і відбував покарання у виді позбавлення волі, не має постійного місця роботи, по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні малолітню дитину, прийшов до обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у межах санкції інкримінованої статті у виді обмеження волі.

Враховуючи встановлені в ході судового розгляду обставини вчинення злочину і ступінь його тяжкості та відомості про особу обвинуваченого , апеляційний суд не вбачає підстав для зміни вироку суду та зменшення строку покарання чи застосування більш м`яких покарань у виді громадських чи виправних робіт, так як всі зазначені стороною захисту обставини були правильно враховані судом першої інстанції, а призначене покарання відповідає вимогам ст. 50, 65-67 КК України і є необхідним та достатнім виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів.

Аналізуючи інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, апеляційний суд також приходить до переконання, що вони не спростовують правильність прийнятого місцевим судом рішення по суті обвинувачення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно, всебічно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

Вирок суду першої інстанції достатньо мотивований і обґрунтований, при перевірці справи в апеляційному порядку не виявлено будь - яких обставин, які не були предметом перевірки суду першої інстанції і вплинули на висновки суду по суті пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення.

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду з підстав, зазначених в апеляційних скаргах як обвинуваченого, так і його захисника, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404,405,419,426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий

Судді