23.01.2025 Справа № 756/9707/18
ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 756/9707/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.01.2025 місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвало слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2018 №761/3136/18,

за участю учасників судового провадження:

прокурор ОСОБА_5 ,

обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисники ОСОБА_3 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и в:

У провадженні Оболонського районного суду міста Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000438 від 23.07.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 369 КК України, та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вчинені злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 2 ст. 368 КК України.

Поміж тим, до суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2018 №761/3136/18 на транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_9 .

Обгрунтовуючи вимоги клопотання, адвокат посилається на те, що для доказування винуватості ОСОБА_6 вищевказаний транспортний засіб саме в якості речового доказу стороні обвинувачення не знадобився, оскільки обвинувальний акт не містить будь-яких обґрунтувань з цього приводу. Доказове значення в частині використання ОСОБА_6 вказаного автомобіля при вчиненні інкримінованих останньому дій має відповідна відеофіксація, яку долучено до матеріалів судового провадження і вже досліджено судом.

У клопотанні адвокат зазначає, що згідно чинного технічного паспорту на транспортний засіб власником автомобіля марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ) є ОСОБА_10 .

03.10.2020 ОСОБА_10 уклала шлюб, після чого остання має прізвище ОСОБА_4 , а тому на даний час вона, як власник автомобіля, має потребу/необхідність привести у відповідність документи на автомобіль відповідно до фактичних ідентифікаційних даних фізичної особи. Однак, на сьогодні вона не має реальної можливості це зробити, оскільки під час досудового розслідування було накладено арешт на вказаний транспортний засіб.

Втім, різниця у прізвищах власника майна, вказаних у технічному паспорті на автомобіль та паспорті громадянина України, створює безпідставні обтяження у реалізації прав ОСОБА_4 , як власника майна (оформлення страхування, застави, відчуження тощо).

Враховуючи, що метою арешту майна було лише те, що під час досудового розслідування автомобіль могло бути використано як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, та не переслідувало будь-яких інших цілей, то, на даний час, на думку адвоката, підстави та доцільність перебування під арештом зазначеного майна як речового доказу відпали.

У судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав клопотання про скасування арешту майна та просив задовольнити з наведених у ньому підстав.

Прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення клопотання.

Заслухавши позиції учасників кримінального провадження, вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, а суд при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу або обмеженню і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами. Зокрема частиною 1 і 5 статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Згідно з ч. 1 ст. 333 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Судовим розглядом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2018 №761/3136/18 накладено арешт на транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_10 (свідоцтво про реєстрацію права власності серії НОМЕР_2 ).

Водночас, відповідно до свідоцтва про шлюб від 03.10.2020 серії НОМЕР_3 цього дня було укладено шлюб між ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка та дружини « ОСОБА_4 ».

Паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було видано 13.10.2020, унікальний номер запису в Єдиному державному демографічному реєстрі 203, орган, що видав 3228.

Відповідно до ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі №461/233/17-ц (провадження №14-326цс18) зазначає, що у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України; зняття арешту з майна, накладеного в рамках кримінального провадження, розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність у представника власника майна права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Оскільки Україна визнала юрисдикцію Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), то рішення цього Суду є обов`язковими для застосування. Це закріплено як положеннями ст. 9 КПК України, так і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до яких суди застосовують практику ЄСПЛ як джерело права. Це стосується не лише рішень ЄСПЛ стосовно України, оскільки розглядаючи справи, ЄСПЛ перевіряє, чи дотримані принципи, які випливають з його рішень з аналогічних питань, навіть якщо вони ухвалені стосовно інших держав (рішення ЄСПЛ у справі «Опуз проти Туреччини» від 09.06.2009). Тобто висновки цього Суду, зроблені у рішеннях стосовно іншої держави, повинна враховувати й держава, у правовій системі якої існує така сама принципова проблема.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення ЄСПЛ по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004). При цьому, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Ятрідіс проти Греції» від 25.03.1999).

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:

- чи є втручання законним; - чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; - чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідають вони і нормам національного законодавства.

Досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (рішення у справах «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008; у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982; у справі «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999; у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, у справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 у справі «Фрізен проти Російської Федерації» від 24.03.2005, у справі «Коновалов проти Російської Федерації» від 24.05.2007).

Для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а має бути «пропорційним», тобто повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на яку спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи на принципах «пропорційності», «справедливої рівноваги» (рішення у справах «АГОСІ проти Сполученого Королівства» від 24.10.1986, «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 26.11.2009).

Із аналогічних правовідносин висловив свою позицію ЄСПЛ у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, згідно якої суд повинен встановити підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар».

Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (рішення у справах «Прессос Компанія ОСОБА_12 » та інші проти Бельгії» від 20.11.1995, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Малама проти Греції» від 01.03.2001, «Україна-Тюмень проти України» від 20.05.2010, «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982).

Зі змісту ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2018 №761/3136/18 вбачається, що підставою накладення арешту на транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_10 , було забезпечення збереження речового доказу.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів», а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону (рішення у справах «Амюр проти Франції» від 25.06.1996, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Малама проти Греції» від 01.03.2001). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справах «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Так, відповідно до постанови старшого слідчого в ОВС ГСУ НП України ОСОБА_13 транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_10 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001613 від 27.12.2017 за ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 368 КК України.

Європейський суд у своїх рішеннях неодноразово робив висновок, що принцип правової визначеності є одним з фундаментальних аспектів верховенства права (рішення у справах «Брумареску проти Румунії» від 28.10.1999, «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

На даний момент, транспортний засіб перебуває у вільному користуванні ОСОБА_14 , що не оспорюється жодною зі сторін кримінального провадження.

При цьому, слідчих та/або процесуальних дій із вказаним майном не проводилось, жодних клопотань про необхідність дослідження вказаного доказу в ході судового розгляду сторонами кримінального провадження не заявлялись.

Таким чином, за обставин встановлених у ході судового розгляду, обмеження, яке було застосовано на стадії досудового розслідування щодо майна, належного на праві приватної власності ОСОБА_9 , призвело до стану невизначеності щодо її прав на належне їй майно.

При вирішенні питання усунення негативних наслідків для власників майна суд враховує, що ЄСПЛ у рішенні у справі «П`єрсак проти Бельгії» від 01.10.1982 зазначив, що він «виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому він перебував», якби не було порушено його права, адже таким чином підкреслюється верховенство обов`язку відновлення status quo ante. Крім того, у справі «Папамічалопулос та інші проти Греції» від 31.10.1995 ЄСПЛ застосував принцип restitutio in integrum та вказав, що виправлення здійсненого порушення повинне, по можливості, усунути усі наслідки дії та відновити стан, який найімовірніше існував би, якби не було вчинено цю дію та застосувати в цих цілях всі можливі шляхи такого виправлення наслідків у такий спосіб, щоб відновити, наскільки це можливо, ситуацію, яка існувала до порушення (рішення у справах «Маестрі проти Італії» від 17.02.2004, «Ассанідзе проти Грузії» від 08.04.2004, «Ілашку та інші проти Молдови та Російської Федерації» від 08.07.2004).

Таким чином, з огляду на вимоги доцільності і співмірності втручання держави в право власності ОСОБА_9 , подальше обмеження їх права на мирне володіння, розпорядження та користування належним їм майном, буде непропорційним втручанням у право власності, яке захищено нормами національного законодавства, вимогам ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини, що може призвести до недотримання співрозмірності обмеження права власності, які не відповідають завданням кримінального провадження, не виправдовує цілі, що переслідуються його застосуванням та обгрунтованої потреби, що виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_9 , яка не є стороною кримінального провадження, та не несе в силу закону відповідальність за дії(бездіяльність) обвинуваченого, а тому з метою подолання стану невизначеності, задля відновлення прав власника майна гарантованих ст. 41 Конституції України, суд приходить до висновку про няавність підстав для задоволення вимог клопотання та скасування арешту майна.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтями 98, 100, 107, 131, 132, 171-173, 175, 331, 395 КПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 31.01.2018 №761/3136/18, на транспортний засіб марки TOYOTA HIGHLANDER 2011 року випуску (д.н.з. НОМЕР_1 ), який на праві власності належить ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її постановлення. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1