ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/714/24 Справа № 183/1864/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , а також прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0002214 від 19 грудня 2019 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, маючого вищу освіту, працюючого водієм на ТОВ «М`ясокомбінат Ювілейний», не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 289 КК України,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Новобогданівка Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, маючого вищу освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, (згідно свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3),

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_10

прокурора ОСОБА_11

обвинуваченого ОСОБА_8

захисників ОСОБА_5

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_7 .

В с т а н о в и л а:

За вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року ОСОБА_8 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 289 КК України та призначено йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням строком на 1 рік.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_8 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України.

Закрито кримінальне провадження № 0002214 відносно ОСОБА_6 визнаного винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 289 КК України, у зв`язку зі смертю обвинуваченого.

Судом вирішено питання речових доказів та судових витрат.

Вказаним вироком ОСОБА_8 та ОСОБА_6 визнано винуватими у тому, що 19 грудня 2019 року приблизно о 10 годині 30 хвилин, ОСОБА_8 , разом зі своїми батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , з метою з`ясування боргових питань, які виникли між ним та раніше йому знайомим ОСОБА_13 , прийшли до місця проживання ОСОБА_13 , розташованого за адресою АДРЕСА_3 та зайшли на територію вказаного домоволодіння.

Перебуваючи на території зазначеного домоволодіння, ОСОБА_6 побачив автомобіль марки «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, білого кольору, який належить потерпілій ОСОБА_14 , що знаходився у дворі, та в цей час у нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на незаконне заволодіння вказаним транспортним засобом.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, таємно, передбачаючи та бажаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, 19 грудня 2019 року приблизно о 10 годині 32 хвилини, ОСОБА_6 підійшов до автомобіля марки «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску, білого кольору, що належить ОСОБА_14 , який знаходився у дворі домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , відчинив водійські дверцята, які не були зачинені на замок, сів за кермо та за допомогою ключа, який знаходився у замку запалювання, завів двигун вказаного автомобіля.

Після цього, ОСОБА_6 попросив свого сина ОСОБА_8 усунути перешкоду, яка заважала йому довести свій злочинний умисел до кінця, а саме відчинити ворота домоволодіння, з метою безперешкодного виїзду автомобіля за територію двору.

В цей час у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел, спрямований на співучасть у незаконному заволодінні транспортним засобом, а саме усунення перешкоди вчиненню злочину, реалізуючи який, 19 грудня 2019 року приблизно о 10 годині 33 хвилини, ОСОБА_8 діючи умисно, тобто усвідомлюючи, що він сприяє вчиненню злочину його батьком ОСОБА_6 і бажаючи цього, усунув перешкоду, що заважала реалізації злочинного наміру останнього, а саме відчинив ворота домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , після чого ОСОБА_6 безперешкодно, на протиправно вилученому транспортному засобі, виїхав з двору та поїхав у невідомому напрямку, тим самим довівши свій злочинний умисел до кінця, а саме незаконно заволодів транспортним засобом - автомобілем марки «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2013 року випуску білого кольору, що належить ОСОБА_14 .

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані судом за ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 289 КК України, як співучасть у незаконному заволодінні транспортним засобом.

В апеляції:

- захисник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 289 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування вказує, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не можуть бути суб`єктами даного злочину, оскільки ОСОБА_6 не мав умислу на заволодіння автомобілем, а також діяв за дорученням належного власника автомобіля, яким є свідок по справі ОСОБА_15 .

Також зазначає, що мета виїзду ОСОБА_6 на автомобілі з подвір`я потерпілої було не заволодіння автомобілем, а перевірка його технічного стану на прохання ОСОБА_15 , а після того, як автомобіль на законних підставах опинився в користуванні ОСОБА_6 , він вирішив його притримати до відшкодування боргу ОСОБА_13 його сину ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , що в свою чергу має ознаки цивільно-правових відносин.

Крім того вказує, що суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_16 , звертаючись із заявою про вчинене кримінальне правопорушення, зазначили, що з автомобіля зникли кошти в сумі 1000 доларів США, які пізніше знайшлися в будинку.

- захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим за ч. 1 ст. 289 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати, за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування вказує, що висновок суду про те, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не можуть бути суб`єктами злочину, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, оскільки ОСОБА_6 мав право на користування автомобілем, належним власником якого є свідок ОСОБА_15 , оскільки остання добровільно передала ОСОБА_6 ключі від автомобіля.

Також зазначає, що висновок суду про те, що оформлюючи довіреність на ім`я ОСОБА_14 , ОСОБА_15 делегувала певні права власника, зокрема, щодо розпорядження майном, і вважала автомобіль своєю власністю, є помилковими. При цьому ОСОБА_14 не перереєструвала транспортний засіб на своє ім`я.

Крім того вказує, що оскільки ОСОБА_6 здійснив запуск двигуна з дозволу його власниці ОСОБА_15 , хоча він і не був документально оформлений, він не є суб`єктом даного злочину.

Захисник також зауважує, що суд першої інстанції помилково визнав допустимим доказами три протоколи пред`явлення ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_6 для впізнання свідку ОСОБА_13 , оскільки особі, які впізнає, спочатку було пред`явлено диск з відеозаписом заволодіння транспортним засобом, на якому зображені особи, які повинні бути пред`явлені.

Також вказує, що цей відеозапис не міг бути використаний як доказ у справі, оскільки був здобутий з порушенням КПК України, зокрема, він був наданий ОСОБА_13 під час огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, що не було оформлено а ні окремим протоколом вилучення, а ні відповідним записом в протоколі огляду.

Крім цього захисник посилається на порушення порядку залучення ОСОБА_14 до справи як потерпілої, оскільки суду не було надано письмової її заяви про вчинення кримінального правопорушення або заяви про залучення її як потерпілої.

- прокурор просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання ОСОБА_8 у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, який засудити ОСОБА_8 за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 289 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.

В іншій частині вироку суду просить залишити без змін.

В обґрунтування вказує, що суд не взяв до уваги ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, який свою вину не визнав, жодних дій, які б свідчили про його каяття, не вчинив, що свідчить про небажання обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Заслухавши обвинуваченого ОСОБА_8 та захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту, просили їх задовольнити, проти апеляційної скарги прокурора заперечували, прокурора, який просив задовольнити свою апеляційну скаргу та просив відмовити в задоволенні апеляційних вимог захисників, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та вину обвинуваченого ОСОБА_8 у співучасті у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 289 КК України.

Доводи сторони захисту в апеляціях щодо невинуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, з посиланням на відсутність в їхніх діяннях умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом, є безпідставними і необґрунтованим та такими, що спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами в їх сукупності достатності і взаємозв`язку, з огляду на таке.

Так, як слідує із пояснень потерпілої ОСОБА_14 , яка була безпосередньо допитана судом першої інстанції, вона побачила у камери відеоспостереження як належний їм автомобіль, марки «Део Сенс» виїжджає з подвір`я, ОСОБА_6 сів за кермо, а ОСОБА_8 відкрив ворота.

Також додала, що вона має генеральну довіреність на зазначений автомобіль, однак, згідно технічного паспорту, власником дійсно є інша жінка. На момент коли сталась ця подія, на її думку, жінка яка є власником, прав на машину вже не мала, оскільки вони виплатили суму, обумовлену домовленістю, в повному обсязі. Дозвіл брати автомобіль а ні вона, а ні її чоловік не давали.

Аналогічні покази були надані і свідком ОСОБА_13 , який додав, що ОСОБА_8 вимагав у нього 700 гривень, які він був йому винен, сказавши «ти повернеш мені гроші я тобі автомобіль».

Крім того свідок додав, що автомобіль, марки «ЗАЗ SENS» належить ОСОБА_15 , але в кінці 2019 року він повністю виплатив кошти за автомобіль і ОСОБА_15 оформила довіреність.

Судом першої інстанції також було допитано свідка ОСОБА_17 , яка повідомила, що побачила, як з двору ОСОБА_16 виїжджає автомобіль, який належить ОСОБА_16 . Потім вона побачила, як за машиною побіг ОСОБА_13 . Коли вона прийшла до них додому, то автомобіль був уже у дворі, а ОСОБА_13 викликав поліцію. Також додала, що їй відомо про те, що ОСОБА_13 брав автомобіль у жінки з подальшим викупом.

Підстав для недовіри або сумнівів щодо особи потерпілої та свідків, а також правдивості та об`єктивності їх пояснень, не встановлено. Надані пояснення є послідовними, логічними, суттєвих розбіжностей між собою не мають і є такими, що повністю узгоджуються з іншими доказами дослідженими у суді першої інстанції, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до якого ОСОБА_13 просить притягнути до відповідальності невідомих осіб та малознайомого ОСОБА_18 , які заволоділи його автомобілем, який належить ОСОБА_14 .

Перевіряючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 в тій частині, що суду не було надано письмової заяви саме ОСОБА_14 про вчинення кримінального правопорушення або заяви про залучення її як потерпілої, слід зазначити, що судом першої інстанції даній обставини була надана вичерпна оцінка, згідно якої, ОСОБА_13 подав усну заяву про вчинене кримінальне правопорушення в порядку ст. 60 КПК України, тобто як заявник в інтересах своєї дружини ОСОБА_14 .

При цьому, подружжя ОСОБА_16 виплатили в повному обсязі суму за викуп автомобіля, що підтверджено також і ОСОБА_15 , а тому небезпідставно вважали даний автомобіль своєю власністю, маючи відповідні правомірні очікування щодо володіння, користування та розпорядження, а отже цілком обґрунтовано могли вважатись потерпілими (заявниками).

За наведених обставин, зауваження захисника з приводу неналежного потерпілого, не є прийнятними, та наведені захисником обставини в будь-якому випадку не вплинули на законність та обґрунтованість ухваленого рішення.

Крім того, судом також було досліджено протоколом огляду місця події від 19 грудня 2019 року з фототаблицею до нього, об`єктом якого є автомобіль марки «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , білого кольору, який знаходився за двором на АДРЕСА_3 .

Відповідно до протоколу огляду від 13 січня 2020 року з фототаблицею до нього, об`єктом якого є DVD-диск на якому наявний відеозапис з камер відеоспостереження, де зафіксовано факт заволодіння автомобілем, марки «ЗАЗ SENS», реєстраційний номер НОМЕР_2 обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

При цьому не є слушними посилання захисника ОСОБА_7 стосовно того, що цей відеозапис не міг бути використаний як доказ у справі, оскільки він був наданий ОСОБА_13 під час огляду місця події до внесення відомостей до ЄРДР, а також не оформлений а ні окремим протоколом вилучення, а ні відповідним записом в протоколі огляду, оскільки вказаний відеозапис на оптичному носії був наданий ОСОБА_13 , про що складений протоколу огляду предмет від 13 січня 2020 року та який був складений слідчим вже після внесення відомостей до ЄРДР (19 грудня 2019 року).

Таким чином, відсутні підстави для визнання цього відеозапису недопустимим доказом з мотивів, викладених захисником в апеляційній скарзі.

Крім того, згідно досліджених судом протоколів пред`явлення особи для впізнання з фотознімками від 14 та 15 січня 2020 року, за участю свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_13 відповідно, останні впізнали ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , які шукали ОСОБА_13 та незаконно заволоділи автомобілем його дружини.

Що стосується зауважень захисника в тій частині, що суд помилково визнав ці протоколи допустимим доказами, оскільки ОСОБА_13 спочатку було пред`явлено диск з відеозаписом заволодіння транспортним засобом, на якому зображені особи, які повинні бути пред`явлені, то дані зауваження не є слушними, оскільки сам факт проведення цієї слідчої дії носить достатньо "формальний" характер, з оглядну на те, що ОСОБА_13 особисто надав відеозапис, був присутнім на місці вчинення кримінального правопорушення та на власні очі бачив обвинувачених.

Сам факт проведення даної слідчої дії був спрямований на процесуальні фіксування здобуття доказу, а тому відсутні підстави ставити його під сумнів.

До того ж, сторона захист не оскаржує саму подію керування ОСОБА_8 та ОСОБА_6 транспортним засобом, а оскаржує саме умисел останніх на незаконне заволодіння транспортним засобом.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників стосовно відсутності умислу у ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на заволодіння транспортним засобом, то слід зазначити наступне.

Системне тлумачення норм кримінального закону свідчить про те, що під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі шляхом запуску двигуна, буксирування, завантаження на інший транспортний засіб, примусового відсторонення зазначених осіб від керування тощо. При цьому закінченим злочин, передбачений ст. 289 КК України, вважається з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися внаслідок запуску двигуна, буксирування або ж перевезення на іншому транспортному засобі.

За ствердженням сторони захисту, мета виїзду ОСОБА_6 на автомобілі з подвір`я потерпілої було не заволодіння автомобілем, а перевірка його технічного стану на прохання та з дозволу ОСОБА_15 , яка безпосередньо повідомила суду першої інстанції, що просила ОСОБА_6 , щоб він під`їхав до ОСОБА_13 та подивився на технічний стан автомобіля.

Однак, як також слідує з пояснень свідка ОСОБА_15 , вона не підозрювала, що ОСОБА_6 може проїхатись на вказаному автомобілі і не надавала дозвіл на керування вказаним автомобілем.

Наведені обставини в повній мірі узгоджується із висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі № 521/10497/20, провадження № 51-3747 км 21.

При цьому, як вірно зазначено судом першої інстанції, для ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зазначений автомобіль в будь-якому випадку мав статус «чужого майна», оскільки ОСОБА_14 , сплативши в повному обсязі кошти за автомобіль ОСОБА_15 , мала статус законного користувача вказаним автомобілем та відповідно до довіреності мала право на володіння, користування та розпорядження вказаним автомобілем.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України та вини обвинуваченого ОСОБА_8 у співучасті у незаконному заволодінні транспортним засобом, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 289 КК України, його правова кваліфікація, відповідає фактичним обставинам справи і ґрунтується на зібраних у справі і досліджених в повному обсязі в судовому засіданні усіх доказах в їх сукупності, які не викликають сумнів щодо їх належності та допустимості. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційних скарг захисників відсутні, оскільки, вирок суду першої інстанції ухвалений згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а висновки у судовому рішенні прямо випливають з аргументації, є чіткими, не допускають неоднозначного трактування, а тому, апеляційні скарги захисників слід залишити без задоволення, в вирок суду, з мотивів, викладених в апеляційних скарг захисників, залишити без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про необґрунтоване застосування до призначеного ОСОБА_8 покарання положень ст. 75 КК України, що є занадто м`яким та недостатнім для його виправлення, то вони не є достатньо переконливими, з огляду на таке.

За змістом ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тобто, обов`язковою умовою застосування цієї норми є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Так, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 дотримався вказаних вимог закону та врахував, що останній вчинив кримінальне правопорушення, яке є нетяжким, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога, психіатра, фтизіатра не перебуває, також врахована думку потерпілої, яка в своїй заяві не наполягала на призначенні обвинуваченому суворого покарання, а також відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_8 .

Колегія суддів також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року). У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

З урахуванням наведеного вище, покарання, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції, відповідає принципу індивідуалізації, пропорційності і справедливості, а тому підстав для призначення ОСОБА_8 більш суворого покарання, як на це вказує прокурор, колегія суддів не вбачає.

З огляду на загалом вищевикладене, апеляційні скарги захисників та прокурора слід залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , а також прокурора Новомосковської окружної прокуратури ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2023 року у кримінальному провадженні № 0002214 від 19 грудня 2019 року, щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч.1 ст. 289 КК України, ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4