КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу підсудного ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

підсудного ОСОБА_4 ,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст. 49 КК України ОСОБА_4 звільнено від призначеного покарання.

Згідно з вироком суду, 28 червня 2011 року приблизно о 18 годині 55 хвилин ОСОБА_4 разом з дружиною та двома дітьми приїхав на автомобілі «Шкода Фабія», державний номер НОМЕР_1 до середньої загальноосвітньої школи № 31, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 7, вийшов з автомобіля та пройшов на територію вказаної школи. Приблизно о 19 годині ОСОБА_4 почув крик дружини, повернувся до автомобіля та, виявивши пошкодження автомобіля, став наздоганяти раніше незнайомого йому ОСОБА_6 , на якого вказувала дружина, як на особу, що спричинила пошкодження автомобіля.

ОСОБА_4 , наздогнавши ОСОБА_6 , діючи необачно та не передбачаючи можливості заподіяння своїми діями шкоди здоров`ю у вигляді спричинення тілесних ушкоджень, однак маючи можливість передбачити вказані наслідки, схопив потерпілого ОСОБА_6 за руку, від чого ОСОБА_6 втратив рівновагу та впав на землю на витягнуту ліву руку, внаслідок чого отримав тілесне ушкодження.

Відповідно до висновку експерта № 1973/Е від 12 грудня 2011 року у потерпілого ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита травма лівого передпліччя: перелом дистального епіметафізу променевої кістки зі зміщенням, перелом шилоподібного відростка ліктьової кістки. Характер та локалізація описаних переломів дозволяють стверджувати, про те, що описані переломи могли утворитися в результаті дії травмуючої сили по вісі кінцівки, що могло бути при падінні на витягнуту руку з упором на кисть, за давністю можуть відповідати строку зазначеному в описовій частині направлення, а саме 28.06.2011 року та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

В апеляції з доповненнями до неї ОСОБА_4 просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023 року скасувати та закрити кримінальні справи порушені відносно ОСОБА_4 за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 1 ст. 122, ст. 128 КК України на підставі п. 1 ст. 6 КПК України, у зв`язку з відсутністю події злочину.

В обґрунтування апеляції обвинувачений посилається на те, що винесений відносно нього вирок є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону та неповнотою судового розгляду.

Зокрема, як зазначає апелянт, 28 червня 2011 року, він, дотримуючись Правил дорожнього руху України, припаркував свій автомобіль на майданчику, напроти входу до середньої загальноосвітньої школи № 31 м. Києва, та пішов зі старшим сином на територію школи. В цей час в салоні автомобіля залишились його дружина та малолітній син.

Разом з тим, потерпілий ОСОБА_6 , діючи з хуліганських мотивів, наніс автомобілю пошкодження та намагався втекти з місця вчинення злочину.

На думку обвинуваченого, суд першої інстанції, всупереч вимогам положень КПК України, порушив принципи всебічності, повноти, допустимості та достовірності сукупності зібраних по справі доказів.

Так, суд першої інстанції обґрунтував вирок щодо ОСОБА_4 лише неправдивими та суперечливими показаннями потерпілого ОСОБА_6 та протоколами допиту свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які жодного разу не з`явились в судове засідання для дачі пояснень у справі.

При цьому суд першої інстанції в оскаржуваному вироку не навів жодних обґрунтувань, на підставі чого не усунуті суперечності, а також щодо невідповідності висновку експерта, згідно з яким неможливо встановити достеменно, в результаті чого чи яких дій потерпілий отримав виявлені в нього тілесні ушкодження.

На думку апелянта, в його діях відсутній склад інкримінованого йому злочину, передбаченого ст. 128 КК України, оскільки жодних протиправних дій відносно ОСОБА_6 він не здійснював, а лише припинив хуліганські дії ОСОБА_6 .

Як вважає ОСОБА_4 , суд першої інстанції упереджено дослідив обставини кримінальної справи, не оцінив кожен доказ з точки зору належності, допустимості та достовірності, та зазначивши підстави для визнання його винуватим, не навів мотивів, з яких враховує докази обвинувачення допустимими.

Серед іншого, апелянт звертає увагу на те, що 20.10.2011 року слідчий Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві порушив кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, 15.12.2011 року перекваліфікував дії обвинуваченого на ст. 128 КК України, та 16.12.2011 оголосив постанову про притягнення до кримінальної відповідальності як обвинуваченого за ст. 128 КК України, однак не закрив справу в частині пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України, що є суттєвим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зазначені обставини порушують право підсудного на захист, оскільки у відповідності до вимог КПК України була порушена кримінальна справа та пред`явлення обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України, а до суду направлена справа за ст. 128 КК України, а тому ОСОБА_4 вимушений захищатись від незаконно пред`явленого обвинувачення за ст. 128 КК України.

На думку апелянта, показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_12 щодо обставин нанесення потерпілому ударів викладені під час первинних допитів досить суттєво різняться, зокрема від показань, наданих ними під час очних ставок з обвинуваченим.

Більш того, в порушення вимог ст. ст. 257, 323 КПК України, суд обґрунтував вирок посилаючись на показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які були надані першому складу суду, але не оголошувались і не досліджувались під час судового слідства поточним складом суду.

У зв`язку з чим ОСОБА_4 вважає, що показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_9 не можуть бути покладені в основу оскаржуваного вироку суду.

Звертає увагу апелянт і на те, що під час судового слідства також не оголошувались показання підсудного, які він давав як підозрюваний 20 жовтня 2011 та як обвинувачений 16 грудня 2011 року, та в порушення вимог ст. 301 КПК України, суд незаконно відмовив у задоволенні клопотання підсудного про оголошення показань, які він надавав як обвинувачений 16 грудня 2011 року.

Оскільки суд не досліджував під час судового слідства показання підсудного, які він давав в ході досудового слідства, то на ці показання не можна було посилатись у вироку.

Зважаючи, що свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 змінили свої показання у ході проведення очних ставок з обвинуваченим і тексті обвинувального висновку викладені саме показання, які згадані свідки давали на очних ставках, то суд також не вправі був посилатись на них у вироку.

Окрім того, слідчий вніс до обвинувального висновку завідомо неправдиву інформацію щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, який викладений у висновку експерта № 1973/Е від 12 грудня 2011 року, а саме зазначив, що потерпілий отримав тілесні ушкодження внаслідок падіння на витягнуту руку, незважаючи на те, що експерти зазначали, що потерпілий отримав тілесні ушкодження при падінні на відведену руку.

Суд проігнорував і не дав оцінку можливості отримання потерпілим тілесних ушкоджень внаслідок падіння після втрати свідомості, хоча даючи показання під час судового розгляду справи, потерпілий пояснив, що на короткий проміжок часу втратив свідомість і прийшов до тями, коли лежав на землі.

Враховуючи показання потерпілого про втрату свідомості, його суперечливі показання про отримання тілесних ушкоджень руки внаслідок удару ногою та показання свідка ОСОБА_10 , потерпілий міг втратити свідомість через свій психоемоційний стан, пов`язаний зі страхом перед відповідальністю за пошкодження чужого автомобіля.

Апелянт вважає, при складанні обвинувального висновку допущені порушення вимог статей 223, 224 КПК України, які виключають можливість здійснення обвинуваченим свого захисту і прийняття судом законного рішення у справі з урахуванням такого обвинувального висновку.

Більш того, посилаючись на п. 12 ч. 2 ст. 370 КПК України, апелянт вважає, що вирок у будь-якому разі належить скасувати, оскільки обвинувальний висновок не був вручений обвинуваченому.

Таким чином, на думку ОСОБА_4 , суд першої інстанції через упередженість, однобічність та необ`єктивність притягнув його до кримінальної відповідальності за діяння, що не має складу злочину, оскільки підсудний не перевищував заходів необхідних для затримання особи, яку справедливо підозрював у вчиненні хуліганських дій, а потерпілий втратив свідомість через страх усвідомлення відповідальності за свої незаконні дії або через наявність захворювань, які могли стати причиною втрати свідомості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення підсудного та захисника, які підтримали апеляцію, прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів, викладених в апеляції, колегія суддів вважає, що всупереч тверджень підсудного ОСОБА_4 , висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи, винуватості ОСОБА_4 у необережному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та кваліфікації його дій за ст. 128 КК України є правильними такими, що відповідають фактичним обставинам справи та повністю підтверджуються дослідженими у судовому засіданні та наведеними у вироку доказами в їх сукупності, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.

При цьому, виходячи з позиції ОСОБА_4 , який відмовився від дачі показань, повно та всебічно у судовому засіданні були перевірені доводи ОСОБА_4 щодо його невинуватості та ці доводи судом першої інстанції обґрунтовано визнані такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються об`єктивними доказами у справі, які змістовно наведені у вироку.

Зокрема, винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, підтверджується:

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 , які були надані в судовому засіданні, про те, що 28.06.2011 року приблизно о 19 год., він йшов по вул. Березнева по пішохідному тротуарі вздовж паркану школи № 31, що за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 5, підійшовши до хвіртки, помітив, що поперек пішохідного тротуару стояв припаркований автомобіль «Шкода Фабія». Він обійшов його з правого боку та попрямував до зупинки громадського транспорту, пізніше почув жіночий крик позаду нього, озирнувся та звернув увагу на жінку, яка стояла біля вказаного автомобіля, після чого він перейшов на протилежну сторону вулиці та спокійною ходою направився далі. Майже дійшовши до зупинки громадського транспорту, почув позаду себе тупотіння, озирнувся та побачив, що до нього підійшов невідомий раніше чоловік, як стало відомо пізніше - це був ОСОБА_4 , який схопив його ( ОСОБА_6 ) за передпліччя та різко розвернув до себе, після чого наніс удар рукою в ліву частину обличчя, при цьому нічого не говорив. Внаслідок указаного удару він, ОСОБА_6 , впав на землю та на короткий проміжок часу втратив свідомість, коли прийшов до тями, то лежав на землі, а ОСОБА_4 наносив удари ногами по його тулубу, загалом було приблизно п`ять ударів. Через деякий час до них підійшла жінка (дружина ОСОБА_4 ) та почала говорити йому - ОСОБА_6 , що він пошкодив їх авто. В цей час він відчув різкий біль в кисті лівої руки. Після чого вони його підняли ОСОБА_6 та почали вимагати, щоб він йшов з ними до їх автомобіля. ОСОБА_6 деякий час не хотів з ними йти, але потім передумав, оскільки хотів зафіксувати номерний знак автомобіля, щоб у подальшому ідентифікувати нападника. Вони разом направились до автомобіля, підійшовши до якого ОСОБА_4 з дружиною почали показувати потерпілому подряпини на автомобілі та вимагали зізнатись, що саме він подряпав їх автомобіль, при цьому вимагали показати вміст карманів, однак він, автомобіль не пошкоджував, про що їм і повідомив, звідки взялась вказана подряпина йому не відомо. Через деякий час до автомобіля підійшли свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 і конфлікт припинився. У той момент потерпілий відчув біль в руці та зрозумів, що його руку пошкоджено. Згодом приїхали працівники міліції та швидкої медичної допомоги, які доставила потерпілого до лікарні. Крім того, потерпілий додав, що коли він перебував у лікарні, до нього приходили невідомі люди та пропонували вирішити вказаний конфлікт, однак він відмовився. Вже після операції з потерпілим зв`язався ОСОБА_4 , вони домовився про зустріч, під час якої він пропонував потерпілому 3 тисячі гривень компенсації за заподіяну шкоду, проте потерпілий відмовився, оскільки витратив на лікування набагато більше тієї суми, котру пропонував ОСОБА_4 . З висновком експерта щодо механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілий погоджується, однак не пам`ятає точний діагноз, що був зазначений лікарем у виписці з лікарні, оскільки пройшов значний проміжок часу;

- показаннями свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були дані на досудовому слідстві та оголошені в судовому засіданні;

- даними, що містяться у протоколі усної заяви ОСОБА_6 про злочин від 28.06.2011 року, згідно якого 28.06.2011 року приблизно о 19 годині за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 7, невідомий чоловік наніс йому тілесні ушкодження;

- даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 28.06.2011 року та ілюстративною таблицею до нього вбачається, що під час проведення огляду місця події за адресою: м. Київ, вул. Березнева, 7, встановлено, що на вказаній ділянці місцевості знаходиться автомобіль «Шкода Фабія», державний номер НОМЕР_1 , при огляді якого встановлено, що він має пошкодження у вигляді подряпини на задньому лівому крилі;

- даними акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 1178/Е від 18.08.2011 року, вивчивши та проаналізувавши дані медичної документації на ім`я ОСОБА_6 , 1959 року народження, лікар судово-медичний експерт прийшов до висновку, що на момент звернення за медичною допомогою у нього мали місце ушкодження у вигляді перелому дистального епіметафізу променевої кістки зі зміщенням, шилоподібного відростка ліктьової кістки. Характер та локалізація даних ушкоджень дозволяють стверджувати про те, що описані переломи могли утворитися в результаті дії травмуючої сили по вісі кінцівки, що могло бути при падінні на витягнуту руку з упором на кисть (за даними рентгенівських знімків визначити, в якому положенні знаходилась кисть - розігнутому чи зігнутому не є можливим), за давністю можуть відповідати строку зазначеному в описової частині направлення, тобто 28.06.2011 року та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я);

- даними висновку експерта № 1658/Е від 26.10.2011 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита травма лівого передпліччя: перелом дистального епіметафізу променевої кістки зі зміщенням, шилоподібного відростка ліктьової кістки. Характер та локалізація даних ушкоджень дозволяють стверджувати про те, що описані переломи могли утворитися в результаті дії травмуючої сили по вісі кінцівки, що могло бути при падінні на витягнуту руку з упором на кисть, за давністю можуть відповідати строку зазначеному в описовій частині направлення, а саме 28.06.2011 року та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я);

- даними акту судово-медичного дослідження (обстеження) № 3698 від 01.09.2011 року, згідно якого описані потерпілим ОСОБА_6 ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу, синця утворились внаслідок дій тупих предметів, за давністю можуть відповідати вказаному терміну, а саме 28.06.2011 року, за ступенем тяжкості відносяться: ушкодження у вигляді підшкірного крововиливу до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я), а ушкодження у вигляді синця до легкого тілесного ушкодження (за критерієм тривалості розладу здоров`я);

- даними висновку експерта № 1973/Е від 12.12.2011 року, згідно якого у потерпілого ОСОБА_6 виявлено наступні тілесні ушкодження: закрита травма лівого передпліччя: перелом дистального епіметафізу променевої кістки зі зміщенням, перелом шилоподібного відростка ліктьової кістки. Характер та локалізація описаних переломів дозволяють стверджувати, про те, що описані переломи могли утворитися в результаті дії травмуючої сили по вісі кінцівки, що могло бути при падінні на витягнуту руку з упором на кисть, за давністю можуть відповідати строку зазначеному в описовій частині направлення, а саме 28.06.2011 року та відносяться до тілесних ушкоджень середньої тяжкості (за критерієм тривалості розладу здоров`я). Крім того, у потерпілого ОСОБА_6 виявлено синець на лівій сідниці в проекції нижнє-внутрішнього квадранту, який спричинений тупим предметом, судити про характерні властивості якого немає можливості, за давністю утворення може відповідати вказаному строку, тобто 28.06.2011 року та відноситься до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я);

- даними, які містяться у протоколі очної ставки між потерпілим ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_10 від 22.11.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, свідок ОСОБА_10 конкретизувала обставини суперечки з потерпілим ОСОБА_6 та підтвердила, що механізму нанесення йому ( потерпілому) тілесних ушкоджень вона особисто не бачила;

- даними, протоколу очної ставки між потерпілим ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_16 від 01.12.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, свідок ОСОБА_16 наголосила на тому, що її чоловік ОСОБА_4 не наносив жодних ударів потерпілому, а на землі він опинився внаслідок втрати рівноваги, крім того вона підтвердила, що саме потерпілий подряпав їхній автомобіль, чим спровокував указаний конфлікт;

- даними, протоколу очної ставки між потерпілим ОСОБА_6 та свідком ОСОБА_11 від 08.12.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, свідок ОСОБА_11 підтвердив те, що ОСОБА_4 не наносив ударів ОСОБА_6 та те, що між ними не було бійки, водночас потерпілий зазначив, що свідка ОСОБА_11 на місці події під час вказаного конфлікту, не бачив, а тому вважає, що він не міг бачити момент нанесення йому тілесних ушкоджень та дає неправдиві показання;

- даними протоколу очної ставки між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_4 від 20.10.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, потерпілий вказав на ОСОБА_4 як на особу, яка заподіяла йому тілесні ушкодження, а саме один удар кулаком в область обличчя, від якого потерпілий впав на землю, після чого 4-5 ударів ногою в область спини, а потім обійшовши, наніс ще 4-5 ударів ногою в область паха та ніг, також пояснив, що не пошкоджував автомобіль ОСОБА_4 , у той же час ОСОБА_4 наголосив на тому, що він жодних ударів потерпілому не наносив, лише схопив його правою рукою за плече або передпліччя та потягнув на себе, в наслідок чого потерпілий не втримав рівновагу та впав на землю, коли потерпілий опинився на землі ОСОБА_4 йому жодних ударів не наносив, а навпаки допоміг йому підвестись;

- даними протоколу очної ставки між обвинуваченим ОСОБА_4 та свідком ОСОБА_9 від 17.11.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, свідок ОСОБА_9 уточнив, що не бачив ударів, нанесених потерпілому, однак бачив, як ОСОБА_4 схопив потерпілого, після чого той впав на землю, а ОСОБА_4 зазначив, що не наносив жодних ударів потерпілому, лише з метою зупинити його, схопив за плече чи передпліччя та потягнув на себе, внаслідок чого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю;

- даними протоколу очної ставки між обвинуваченим ОСОБА_4 та свідком ОСОБА_8 від 17.11.2011 року вбачається, що вони підтвердили показання, надані ними раніше під час досудового слідства, зокрема, свідок ОСОБА_8 показав, що ОСОБА_4 наніс потерпілому приблизно три удари, а саме один удар рукою в область лівого плеча, від якого той впав на землю, обпершись на ліву руку, потім удар ногою в область тулуба, при цьому потерпілий намагався захиститись руками, третій удар рукою в область тулуба, крім того, коли вже потерпілий піднявся із землі, свідок бачив на його лівій руці видимі пошкодження, водночас ОСОБА_4 наголосив на тому, що не наносив жодних ударів потерпілому, лише з метою зупинити його схопив за праве плече чи передпліччя, він почав вириватись, внаслідок чого втратив рівновагу та впав на землю, а саме на сідниці.

Зазначені протоколи проведених слідчих дій складені з дотриманням вимог ст. 85 КПК України (1960 року), та в них відображені встановлені під час їх проведення обставини, які мають значення для справи, а саме - послідовність дій, які вчинялись по відношенню до потерпілого, при вчиненні інкримінованого йому злочину, що знайшло своє підтвердження іншими приведеними вище доказами, які узгоджуються в деталях їх вчинення з встановленими обставинами, та у своїй сукупності в повному обсязі доводять винуватість ОСОБА_4 у його вчиненні.

Також обґрунтовано суд першої інстанції поклав в основу рішення про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину в сукупності з іншими доказами, і показання потерпілого ОСОБА_6 , та показання свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 надані ними під час досудового слідства та оголошені судом в суді у відповідності до вимог ст. 306 КПК України (в ред. 1960 року) , оскільки вони є послідовними, логічними, переконливими, не мають жодних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів, та узгоджуються з іншими доказами по справі.

Показання вказаних потерпілих та свідків, що були дані на досудовому слідстві, оголошені в судовому засіданні з дотриманням вимог ст. 306 КПК України (в ред. 1960 року), у зв`язку з неможливістю їх явки в судове засідання, та відсутністю свідків за вказаними адресами їх місця проживання, інформація про що надійшла на виконання ухвал суду про привід та судових доручень про вжиття слідчих дій для встановлення місцеперебування свідків та забезпечення їх явки в судове засідання.

Тому доводи ОСОБА_4 про те, що в судовому засіданні безпосередньо не були допитані свідки, а суд безпідставно обмежився оголошенням їх показань, наданих на досудовому слідстві, не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції приймались всі міри до явки свідків в судове засідання, в тому числі і шляхом застосування їх примусового приводу, і лише у зв`язку з неможливістю їх доставки у судове засідання судом були оголошені їх показання на досудовому слідстві.

Відтак, та обставина, що вищевказані свідки не були безпосередньо допитані в судовому засіданні, жодним чином не вказує на обмеження ОСОБА_4 у праві на захист, а показання потерпілого та свідків узгоджуються з іншими доказами, що були зібрані по справі та досліджені судом, які беззаперечно підтверджують винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Щодо доводів ОСОБА_4 про порушення його права на захист від пред`явленого обвинувачення, то дані доводи також є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінальної справи, зокрема згідно з протоколом про забезпечення підозрюваному, обвинуваченому права на захист від 16.12.2011 року, ОСОБА_4 , у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи № 04-29190, були роз`яснені його права передбачені ст.ст. 21, 43-1, 142 КПК України ( в ред. 1960 року), а також зміст ст. ст. 44, 45, 46, 47 КПК України (в ред. 1960 року), які регламентують порядок участі захисника у процесі досудового слідства та суду та ст. 63 Конституції України, ознайомившись з якими ОСОБА_4 заявив, що бажає, щоб його права захищав адвокат ОСОБА_17 (т. 1, а.с. 192).

Окрім того, посилання апелянта на те, що порушена кримінальна справа та пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 122 КК України, а до суду направлена справа за ст. 128 КК України, а тому ОСОБА_4 вимушений захищатись від незаконно пред`явленого обвинувачення за ст. 128 КК України, є надуманими.

Згідно з матеріалами справи, кримінальна справа була порушена за ч. 1 ст. 122 КК України, проте постановою слідчого від 15.12.2011 року (т. 1 а.с. 6-10), злочин у кримінальній справі № 04-29190 перекваліфіковано з ч. 1 ст. 122 КК України на ст. 128 КК України, шляхом порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_4 за ст. 128 КК України, із залишенням порушеній справі реєстраційного номеру.

В подальшому, постановою старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві від 16.12.2011 року ОСОБА_4 притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Пред`явлення обвинувачення ОСОБА_4 відбулося з дотримання вимог кримінально-процесуального закону, оскільки зміст постанови було оголошено ОСОБА_4 в присутності його захисника ОСОБА_17 , обвинуваченому роз`яснено суть пред`явленого обвинувачення, його права, у тому числі право на захист, передбачені ст. ст. 142, 44, 45 КПК України (в ред. 1960 року), що засвідчено підписами ОСОБА_4 та його захисника (т. 1 а.с. 193-194).

Окрім того, згідно з протоколом пред`явлення обвинувачення від 16.12.2011 року ОСОБА_4 в присутності захисника ОСОБА_17 було пред`явлено обвинувачення у кримінальній справі за ст. 128 КК України та видана копія постанови. Зазначений протокол підписаний обвинуваченим та захисником без будь-яких зауважень (т. 1 а.с. 195).

Твердження ОСОБА_4 про те, що він не отримував копії обвинувального висновку спростовується його розпискою від 26 січня 2012 року про отримання обвинувального висновку (т.1, а.с. 240).

Судове слідство у суді першої інстанції проводилось в межах висунутого обвинувачення ОСОБА_4 згідно з обвинувальним висновком за ст. 128 КК України, тому апеляційні доводи ОСОБА_4 щодо порушення його права на захист є надуманими та повністю спростовуються матеріалами кримінальної справи.

Посилання ОСОБА_4 в апеляції на те, що суд не досліджував під час судового слідства показання підсудного, які він давав в ході досудового слідства, тому не може посилатись на такі показання у вироку, є неспроможними, з огляду на те, що суд згідно ст. 323 КПК України (в ред. 1960 року) під час судового слідства досліджував докази, зокрема і ті, про які зазначає апелянт, та які викладені в оскаржуваному вироку суду.

Щодо доводів апеляції з приводу того, що слідчий вніс до обвинувального висновку завідомо неправдиву інформацію щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, який викладений у висновку експерта № 1973/Е від 12 грудня 2011 року, та зазначив, що потерпілий отримав тілесні ушкодження внаслідок падіння на витягнуту руку, незважаючи на те, що експерти зазначали, що потерпілий отримав тілесні ушкодження при падінні на відведену руку, то такі доводи є безпідставними.

Зокрема, згідно з висновком експерта щодо механізму отримання потерпілим тілесних ушкоджень, виявлене тілесне ушкодження могло бути при падінні на витягнуту руку з упором на кисть, зокрема за даними рентгенівських знімків визначити, в якому положенні знаходилась кисть - розігнутому чи зігнутому не є можливим, і дане не спростовує заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, що також підтверджується висновком експерта № 1973/Е від 12 грудня 2011 року, згідно з яким у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у виді закритої травми лівого передпліччя: перелом дистального епіметафізу променевої кістки зі зміщенням, перелом шилоподібного відростка ліктьової кістки.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками викладеними в судовому рішенні суду першої інстанції, що саме дії підсудного ОСОБА_4 , які полягали у тому, що він схопив потерпілого ОСОБА_6 за руку, призвели до того, що потерпілий втратив рівновагу і упав на ліву руку, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Вказані обставини підтверджуються також і показаннями свідків, зокрема і дружини підсудного ОСОБА_16 , яка під час досудового слідства зазначила, що вона бачила як її чоловік наздогнав ОСОБА_6 та схопив його за праве передпліччя для того, щоб зупинити його, а ОСОБА_6 спробував вирватись та в цей час втратив рівновагу та впав на землю.

Зазначеними доказами спростовується припущення підсудного про те, що потерпілий міг втратити свідомість через свій психоемоційний стан, пов`язаний зі страхом перед відповідальністю за пошкодження чужого автомобіля, та отримати тілесні ушкодження під час падіння через втрату свідомості.

Щодо доводів підсудного ОСОБА_4 про те, що потерпілий ОСОБА_6 пошкодив його автомобіль, чим спровокував указаний конфлікт, то дані доводи окрім показань самого підсудного та свідка ОСОБА_16 , не підтверджуються жодними іншими доказами чи показаннями інших свідків, які б бачили, як потерпілий спричинив будь-які пошкодження автомобілю підсудному.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що в процесі досудового слідства та при розгляді справи в суді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення, наведені у вироку докази зібрані у відповідності до вимог КПК 1960 року, обґрунтовано визнані належними і допустимими та такими, що доводять винуватість ОСОБА_4 у необережному заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень, отже дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ст. 128 КК України.

Інших доводів, які б заслуговували на увагу і підтверджували позицію апелянта щодо незаконності вироку суду, в апеляції підсудного не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок в оскарженій його частині, перевіркою матеріалів кримінальної справи в апеляційному порядку колегією суддів не встановлено.

Будь-яких суттєвих порушень вимог КПК України (у редакції 1960 року), які були б безумовними підставами для скасування вироку та закриття кримінальної справи, колегією суддів також не встановлено.

З огляду на наведене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляції підсудного ОСОБА_4 та скасування вироку Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 рокуі закриття справи у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ст. 128 КК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 350, 365, 366 КПК України (в ред. 1960 року), -

у х в а л и л а :

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2023 року щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України залишити без змін, а апеляцію підсудного ОСОБА_4 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку.

С у д д і :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №2604/267/2012

Провадження №11/824/21/2025

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_18

Доповідач ОСОБА_1