Справа № 621/2815/24
Пр. № 1-кп/621/251/24
ВИРОК

Іменем України

07 листопада 2024 року м. Зміїв

Зміївський районний суд Харківської області:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

за відсутності потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , законного представника потерпілого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 000826 за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Кожичі Яворівського району Львівської області, є громадянином України, має середньо - спеціальну освіту, військовослужбовець військової служби за мобілізацією на посаді водія - електрика військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, який зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у кримінальному правопорушенні, передбаченому частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України,

у с т а н о в и в:

04 липня 2024 близько 16:55 години ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді водія-електрика мостового відділення копрового взводу 2 монтажної роти військової частини НОМЕР_1 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 за №23 від 18.03.2022, будучи в стані алкогольного сп`яніння, тобто з порушенням вимог пункту 2.9 а) Правил дорожнього руху України, яким водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, технічно-справним автомобілем "Mitsubishi L200", реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався через поле в с. Скрипаї зі сторони с. Благодатне Чугуївського району Харківської області. В якості пасажирів вказаного автомобіля знаходились військовослужбовець ОСОБА_9 , а також неповнолітні ОСОБА_7 та ОСОБА_10 . Під час руху на вказаній ділянці дороги, ОСОБА_4 , діючи необережно, не переконавшись у безпеці своїх дій, не врахував дорожню обстановку, не обрав швидкість руху та прийоми керування які б давали можливість постійно контролювати рух транспортним засобом, втратив контроль над керуванням автомобілем "Mitsubishi L200", що призвело до виїзду за межі грунтової дороги де в подальшому відбулось перекидання вказаного транспортного засобу.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля ОСОБА_7 було спричинено закриту черепно-мозкову травму; струс головного мозку; садна обличчя; садна тулуба; закритий компресійний перелом грудних хребців 3-4 І-ІІ ст. 5,6,8 І ст., лівобічний гемопневмоторакс; забій обох легень; розрив лівої легені; закритий лінійний перелом правої променевої кістки зі зміщенням; забійна рана лівого колінного суглоба, які як в сукупності так і кожне окремо відносяться до середнього ступеня тяжкості по тривалості розладу здоров`я.

Пасажир ОСОБА_9 від спричиненої сукупної травми тіла помер на місці пригоди.

В цій дорожній обстановці водій ОСОБА_4 порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Порушення водієм ОСОБА_4 зазначеної вимоги Правил дорожнього руху знаходилося в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та її наслідками.

Зазначеними діями ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілого.

Викладені вище обставини кримінального провадження щодо місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення не оспорювалися учасниками судового провадження, які під час судового розгляду не заперечували проти того, щоб суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо вказаних обставин.

З`ясувавши, що сторони правильно розуміють зміст зазначених обставин; відсутні сумніви у добровільності їх позиції; роз`яснивши, що сторони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, відповідно до частини 3 статті 349 Кримінального процесуального кодексу України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися.

Обвинувачений ОСОБА_4 , під час судового розгляду у повному обсязі визнав себе винуватим в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та показав, що дійсно, за вказаних обставин, будучи в стані алкогольного сп`яніння, 04 липня 2024 під час керування транспортним засобом, допустив порушення правил дорожнього руху, перекидання автомобіля, внаслідок чого потерпілій ОСОБА_7 спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, його побратим ОСОБА_9 , внаслідок отриманих травм помер.

У вчиненому злочині щиро розкаявся, вказав, що щиро шкодує про вчинене та незворотні наслідки, за свої дії виявив готовність нести передбачену законом відповідальність.

Оцінивши зазначені вище, досліджені в судовому засіданні докази, які є належними, допустимими і достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для ухвалення обвинувального вироку, суд дійшов висновку, що ОСОБА_4 є винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілого, та його дії належить кваліфікувати за частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України.

Під час призначення покарання ОСОБА_4 відповідно до вимог статей 65-67 Кримінального кодексу України, судом враховано наступні обставини:

- ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який, відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України є тяжким злочином, вчиненим з необережності;

- обставини, що пом`якшують покарання, відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 66 Кримінального кодексу України, якими визнається щире каяття обвинуваченого, активне сприяння розкриттю злочину шляхом надання показань про його фактичні обставини, відшкодування завданої шкоди; відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілих; ;

- обставину, що обтяжує покарання, відповідно до пункту 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України, суд не вбачає, оскільки стан сп`яніння охоплюється об`єктивною стороною ( є кваліфікуючою ознакою) злочину передбаченого частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України;

- особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах не перебував; є військовослужбовцем; згідно характеристики командира віськової частини №7171 ОСОБА_4 під час проходження військової служби зарекомендував себе з позитивної строни, підтримує високий моральний дух, дисциплінарних стягнень не мав, заохочувався медаллю «Захисника України», залучався до складу сил та засобів, які приймають безпосередню участь у бойових діях, перебуваючи безпосередньо у районах ведення воєнних (бойових) дій.

З урахуванням сукупності зазначених відомостей щодо ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи обвиунваченого, обставин, що пом`якшують та відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов наступного.

Так, санкцією частини 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України передбачено позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від п`яти до десяти років.

Згідно частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У відповідності до статті 69 Кримінального Кодексу України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленумум Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) ( 2341-14 ) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Враховуючи наявність декількох пом`якшуючих обставин, позицію прокурора в частині призначеного покарання, потерпілих, які подали заяви та вказали, що просять не застосовувати до обвинуваченого покарання у виді позбавлення волі, позитивні характеристики ОСОБА_4 , гідне виконання останнім коституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, її незалежності та територіальної цілосності, суд дійшов висновку про можливість призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , із застосуванням статті 69 Кримінального кодексу України, а саме перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного санкції частини статті.

Як зазначено в частині 2 статі 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до частини 2 статті 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд указав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистого надмірного тягаря для особи».

Так ОСОБА_4 , вів законослухняний спосіб життя та гідно виконував обов`язки військовослужбовця, не притягувався до кримінальної відповідальності, компрометуючі дані щодо нього відсутні, дане кримінальне првопорушення є поодиноким випадком про що останній щиро шкодує, що, поряд з викладеними вище даними про його особу в своїй сукупності, вказують на можливість його виправлення без ізоляції від суспільства.

Приймаючи рішення про застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України та перехід до іншого виду покарання, суд, окрім зазначеного вище, враховує факт того, як те чи інше рішення суду може вплинути на подальшу долю особи, з урахуванням віку обвинуваченого, наявності таких соціальних зв`язків, які реально гарантують досягнення мети покарання навіть при умові застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України.

Враховуючи, що ОСОБА_4 має посвідчення водія серії НОМЕР_3 , а підстав для застосування положень статті 69 Кримінального кодексу України до додаткового покарання, визначеного санкцією частини 3 статті 286-1 КК України, суд не вбачає, обвинуваченому слід призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

До набрання вироком законної сили, належить залишити ОСОБА_4 запобіжний захід тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор".

Відповідно до статей 118, 122, 124, 126 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого ОСОБА_4 належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта на проведення судової автотехнічної експертизи.

Питання про долю речових доказів належить вирішити відповідно до частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись статтями 349, 368 - 374 Кримінального процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_4 винуватим у кримінальному правопорушенні, передбаченому частиною 3 статті 286-1 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання з застосуванням частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на строк 2 (два) роки з позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

До набрання вироком законної сили залишити у відношенні ОСОБА_4 запобіжний захід - тримання під вартою в ДУ "Харківський слідчий ізолятор".

Строк відбуття покарання ОСОБА_4 рахувати з 04 липня 2024 року.

Відповідно до частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_4 в період часу з 04 липня 2024 по 07 листопада 2024 та період перебування під вартою до набрання вироком законної сили у ДУ "Харківський слідчий ізолятор" зарахувати до відбутого покарання із розрахунку один день тримання під вартою за один день позбавлення волі.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експертів на проведення судових експертиз: №СЕ-19/121-24/19770-ІТ від 17.07.2024 - 3786 (три тисячі сімсот вісімдесят шість) грн 40 коп.; судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/121-24/19771-ІТ від 23.07.2024 4543 (чотири тисячі п`ятсот сорок три) грн 68 коп.

Скасувати арешт тимчасово вилученого майна, накладений ухвалами слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 06.07.204 та 24.07.2024.

Речові докази:

- автомобіль "Mitsubishi L200", реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зберігається на території ВП №2 Чугуївського РУП ГУНП в Харківській області - повернути власнику ОСОБА_11 ;

- сім ватних паличок зі змивами, чистий бинт, контрольний бинт з РБК, контрольний бинт та чистий бинт з РБК з керма авто - знищити;

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Зміївський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 395 Кримінального процесуального кодексу України, якщо таку скаргу не буде подано.

Копію вироку негайно після його проголошення належить вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий: