ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21.10.2024 слідчий суддя Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 , перевіривши скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000711,

в с т а н о в и в:

17.10.2024 до провадження слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва ОСОБА_1 надійшла вищевказана скарга.

Вивчивши матеріали скарги, слідчим суддею встановлено, що особа, яка звернулась зі скаргою, просить слідчого суддю:

- дослідити виконання ухвали Оболонського районного суду міста Києва від 02.08.2024 та зобов`язати процесуального керівника - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 дати вказівку дізнавачам відділу дізнання Оболонського УП ГУНП у м. Києві задовольнити клопотання, подане 16.07.2024 в рамках кримінального провадження № 0000711 від 15.06.2024 відповідно до ст. 220 КПК України та накласти арешт на час слідчих дій по кримінальному провадженню на садовий будинок та земельну ділянку, оскільки невиконання ухвали суду дає зловмисникам можливість продати майно, а також змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення із ст. 356 на ст. 190 КК України. Зобов`язати прокурора повідомити заявника про задоволення клопотання у встановлений законом термін;

- надати правову оцінку дій процесуального керівника - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 ;

- забезпечити судовий нагляд за виконанням рішення суду після винесення ухвали.

Системний аналіз положень КПК України дає підстави вважати, що скарга, з якою звернулась ОСОБА_2 до слідчого судді, не може бути предметом розгляду, оскільки направлена на зобов`язання вчинення дій, не передбачених спеціальною нормою кримінального процесуального закону, а відтак провадження не підлягає відкриттю з підстав, передбачених ст. 304 КПК України, з огляду на наступне.

Завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з п. 2 ч. 1 ст. 7, ч. 1 ст. 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Згідно з положеннями п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII) до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Способи такого контролю обмежені процедурою, визначеною кримінальним процесуальним законом.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в роз`ясненнях, що містяться у Узагальненні від 12.01.2017 №9-49/0/4-17 звертав увагу місцевих судів на тому, що таке абстрактне оскарження бездіяльності сторони обвинувачення у кримінальному провадженні, оскарження якої ст. 303 КПК не передбачено, призводить до «неналежного досудового розслідування».

Як зазначено у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 04.04.2019 у справі №370/2316/18 (провадження №51-9929км18), за змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, та не суперечать вимозі імперативності.

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 1 КПК України порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, задля чіткого та імперативного визначення процедур та запобігання свавільного використання владними органами своїх повноважень та забезпечення умов справедливого судочинства.

Оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування чітко визначено та регламентовано Главою 26 КПК України. Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 цього Кодексу. Даний перелік, визначений КПК України, є вичерпним.

Частина друга зазначеної статті встановлює заборону розгляду під час досудового розслідування скарг на інші рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора. Такі скарги можуть бути предметом розгляду під час підготовчого провадження в суді згідно з правилами статей 314-316 зазначеного Кодексу.

Зазначені обставини також кореспондуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, відображеною у постанові від 26.03.2019 у справі №807/1456/17 (провадження №11-1460апп18), які беруться слідчим суддею до уваги в силу вимог ст. 13 Закону №1402-VIII, згідно цієї правової позиції наведений у ч. 1 ст. 303 КПК України перелік рішень, дій або бездіяльності, що можуть бути предметом судового оскарження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. У частині другій статті 303 КПК України закріплена пряма заборона окремого оскарження інших рішень, дій або бездіяльності слідчого, прокурора.

Розподіл функцій між державними органами і посадовими особами як елемент системи стримувань і противаг є фундаментальним принципом демократичної організації держави.

Однією з форм вираження цього принципу у кримінальному судочинстві є змагальність і диспозитивність як загальні засади кримінального провадження. Згідно зі статтею 22 КПК України змагальність передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими зазначеним Кодексом. У цій же статті закріплено заборону покладення у кримінальному провадженні функцій державного обвинувачення, захисту та судового розгляду на один і той самий орган чи службову особу. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Диспозитивність відповідно до положень статті 26 КПК України полягає в тому, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, як і суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що віднесені до його повноважень зазначеним Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 36, ч. 5 ст. 40, ч. 4 ст. 401 КПК України прокурор, слідчий, дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється, внаслідок чого слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України). Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого, дізнавача і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Зі змісту прохальної частини скарги ОСОБА_2 вбачається, що предметом оскарження є бездіяльність уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000711, яка полягає у невчиненні дій, пов`язаних із задоволенням поданого нею клопотання, та зобов`язання прокурора вчинити процесуальну дію.

Разом із цим, у розумінні ст. 303 КПК України нездійснення процесуальних дій, які слідчий, прокурор зобов`язані вчинити у визначений КПК України строк, може вважатися протиправною бездіяльністю й оскаржуватися до суду лише у випадках, коли законний обов`язок службової особи щодо їх вчинення є безальтернативним і не передбачає дискреції як можливості вибору одного з кількох варіантів правомірної поведінки.

При цьому, як зазначає Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові 14.02.2023 у справі №405/680/22 (провадження №51-1544км22) зазначає, що навіть стаття 307 КПК України чітко розрізняє «рішення» і «дії». Це розрізнення послідовно проводиться у всіх трьох частинах статті, де «рішення» і «дії» згадуються поряд як самостійні поняття. Також й інші положення КПК не свідчать про те, що законодавець визначає «рішення» як різновид «дії». Навпаки, відповідно до КПК «рішення» і «дія» завжди мають самостійне значення. Рішення приймається - дія здійснюється, дія має початок і закінчення - рішення є одномоментним актом, до процесуальної дії можуть бути залучені багато учасників - процесуальне рішення приймається лише уповноваженою особою, дії фіксуються в протоколі - рішення оформлюється постановою. Таким чином, положення КПК не дають жодних підстав вважати процесуальне рішення одним з різновидів процесуальної дії.

Враховуючи різну правову природу «рішень» і «дій», частина 2 статті 307 КПК України визначає різні повноваження слідчого судді у випадку їх оскарження. При оскарженні дії або не здійснення дії слідчий суддя має повноваження зобов`язати припинити дію або здійснити дію, однак не має повноважень скасувати дію, що вже відбулася. У той же час по відношенню до оскаржених рішень слідчий суддя має повноваження лише скасувати таке рішення, але не має повноважень зобов`язати прийняти рішення. Тим більше слідчий суддя не має повноважень визначати, яке саме рішення має прийняти слідчий або прокурор у конкретному випадку, оскільки таким чином суддя втрутиться в сферу повноважень цих осіб і фактично прийме участь у діяльності сторони обвинувачення всупереч своїй ролі в провадженні (частина 3 статті 22 КПК України).

Такі висновки узгоджуються з висновками Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеними в постановах від 05.07.2022 у справі №757/27041/21-к (провадження №51-3781км21), від 30.11.2022 у справі №761/13804/22 (провадження №51-3067км22), 05.12.2023 у справі №757/26714/22-к (провадження №51-3698км23).

Як слідує зі змісту скарги, ОСОБА_2 фактично оскаржує бездіяльність, яка полягає у незабезпечення прокурором контролю щодо задоволення дізнавачем клопотання, поданого останньою у кримінальному провадженні, розглянути яке було також обов`язано дізнавача ухвалою слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.08.2024 №756/9649/24.

З цього приводу слідчий суддя зазначає, що сторони кримінального провадження не мають права давати дізнавачу або прокурору вказівки про те, які саме слідчі (розшукові) або процесуальні дії вони мають здійснювати для проведення повного, всебічного та об`єктивного досудового розслідування.

Відповідно до ст. 401 КПК України дізнавач, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Дізнавач несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення дізнання.

Так само і прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється (ч. 1 ст. 36 КПК України).

Стаття 307 КПК України не надає слідчому судді повноваження своєю ухвалою зобов`язувати слідчого, дізнавача чи прокурора прийняти певне рішення під час досудового розслідування, і рішення зобов`язати прокурора надати вказівки виконати дії, зазначені у клопотанні заявника знаходиться поза межами повноважень слідчого судді.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 05.12.2023 у справі №757/26714/22-к (провадження №51-3698км23), від 14.02.2023 у справі №405/680/22 (провадження №51-1544км22), від 05.07.2022 у справі №757/27041/21-к (провадження №51-3781км21).

У разі, якщо ОСОБА_2 вважає, що досудове розслідування проводиться неефективно з недотриманням розумних строків, вона має право оскаржити таку бездіяльність до прокурора вищого рівня.

Так, положеннями ст. 308 КПК України встановлено, що потерпілий має право оскаржити недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування прокурору вищого рівня.

Частиною 2 вказаної норми права встановлено, що прокурор вищого рівня зобов`язаний розглянути скаргу протягом трьох днів після її подання і в разі наявності підстав для її задоволення надати відповідному прокурору обов`язкові для виконання вказівки щодо строків вчинення певних процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень. Особа, яка подала скаргу, невідкладно письмово повідомляється про результати її розгляду.

Після цього, у разі прийняття прокурором вищого рівня рішення про відмову в задоволенні скарги на недотримання розумних строків слідчим, прокурором під час досудового розслідування, ОСОБА_2 має право оскаржити таке рішення, в порядку ст. 303 КПК України до слідчого судді.

Крім того, ч. 2 ст. 81 КПК України наділяє ОСОБА_2 правом на звернення до слідчого судді із заявою про відвід дізнавача у даному кримінальному провадженні.

Зі змісту скарги також вбачається, що ОСОБА_2 порушує питання щодо зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, розпочатого за фактом поданої нею заяви, з підстав її неправильності, на думку заявника.

Разом із цим, Пунктами 4 і 5 ч. 5 ст. 214 КПК України визначено, що до ЄРДР вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, а також попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд у постанові від 17.05.2023 у справі №607/20877/19 (провадження №51-1403км23) відзначає, що оскільки відомості до ЄРДР вносять до здійснення досудового розслідування, очевидно, що слідчий (дізнавач, прокурор), зазначає відомості щодо короткого викладу обставин і попередньої кваліфікації, виходячи із інформації, якою володіє на момент реєстрації.

Кваліфікація злочину - це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування кримінально-процесуальними й криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК (постанова Верховного Суду від 24.01.2023 у справі №723/4583/21 (провадження №51- 2846км22).

Використання у диспозиції ст. 214 КПК України поняття «попередня правова кваліфікація» свідчить про те, що кваліфікація не є статичною, це динамічний процес, який у цьому аспекті розпочинається з правової кваліфікації, яка є саме попередньою і яка, зокрема, у ході ефективного досудового розслідування може зазнавати змін з урахуванням розширення можливостей для сторони обвинувачення встановити дійсні обставини відповідної події. Так, на початку досудового розслідування наявний лише обмежений обсяг відомостей про події. У ході досудового розслідування кількість, обсяг та якість виявлених відомостей збільшуються, і на момент завершення досудового розслідування справи відповідний суб`єкт кваліфікації повинен володіти всіма суттєвими, необхідними й достатніми даними про скоєне діяння (поведінку) (постанова Верховного Суду від 01.11.2022 у справі №136/811/20 (провадження № 51-3961км21).

Саме тому законодавець, у ст. 214 КПК України використав терміни «можуть» свідчити про вчинення кримінального правопорушення, «попередня» кваліфікація. Оскільки на виконання ст. 214 КПК України до ЄРДР вносяться, в тому числі, попередні відомості про вчинення кримінального правопорушення, то в подальшому при уточненні попередніх відомостей орган розслідування може змінювати кримінально-правову кваліфікацію діяння особи.

При цьому, Закон не покладає на потерпілого обов`язку встановлення обставин кримінального правопорушення та його кваліфікації. Зазначене є винятковою компетенцією органів досудового розслідування, державного обвинувачення і суду (постанова Верховного суду від 28.02.2023 у справі №496/4142/14-к (провадження № 51-4103км22).

Інтерес потерпілого як особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій, тому потерпілий не зобов`язаний визначати конкретну норму кримінального закону, яка встановлює відповідальність за те чи інше вчинене щодо нього протиправне діяння, натомість достатнім є лише волевиявлення потерпілого щодо притягнення винного до кримінальної відповідальності (постанова Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №711/798/18 (провадження № 51-1352км19).

Контроль щодо встановлення правильності попередньої правової кваліфікації вчинених протиправних дій у кримінальному провадженні, відповідності даних про попередню правову кваліфікацію кримінальних правопорушень матеріалам кримінального провадження покладено на начальник слідчого відділу територіального (відокремленого) підрозділу Національної поліції України (п. 8 ч. 4 розділу V «Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.07.2017 №570), прокурора, який здійснює процесуальне керівництво досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні та керівника прокуратури, його першого заступника і заступника відповідно до розподілу обов`язків (п. 11.2. та п. 9.10. Наказу Офісу Генерального прокурора від 30.09.2021 №309 «Про організацію діяльності прокурорів у кримінальному провадженні»).

Така процесуальна дія, як зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення, здійснюється лише в ході розслідування, коли орган досудового розслідування встановить обставини визначені у ст. 91 КПК України, стане зрозуміло, чи була попередня кваліфікація, яку внесено до ЄРДР і короткий виклад обставин, відповідними вчиненому діянню, або внесено припущення, яке не було підтверджено, і діяння має іншу кваліфікацію.

Оцінка доказів для кваліфікації діяння, відноситься до дискреційних повноважень осіб, уповноважених на здійснення досудового розслідування кримінального провадження.

Той факт, що кримінальне провадження №0000711 зареєстроване, свідчить про можливість (й обов`язок сторони обвинувачення) подальшого збирання доказів у цьому провадженні, що, в свою чергу, не виключає можливості як подальшого уточнення правової кваліфікації кримінального правопорушення, у тому числі й до правової кваліфікації, яку заявники вважають правильною. На процес збирання доказів можуть впливати й інші учасники кримінального провадження, зокрема, заявник (потерпілий), подання доказів слідчому, дізнавачу, прокурору, слідчому судді, суду, заявлення клопотань, надання пояснень тощо (ч. 1 ст. 56 КПК України).

У той же час ні заявник (потерпілий), ні слідчий суддя не уповноважені спрямовувати хід досудового розслідування, зокрема, шляхом нав`язування слідчому, дізнавачу саме тієї кваліфікації кримінального правопорушення, яка є бажаною для них, чи яку вони вважають правильною.

Питання проведення слідчих (розшукових) та процесуальних дій на стадії досудового розслідування, за виключенням окремих випадків (до прикладу, вирішення питання про проведення експертизи в порядку, передбаченому ст. 244 КПК України), належить до дискреційних повноважень органу досудового розслідування та/або прокурора. Повноваження слідчого судді при розгляді скарг заявника, потерпілого, його представника чи законного представника, підозрюваного, його захисника чи законного представника, володільця тимчасово вилученого майна на стадії досудового розслідування зводяться до права на зобов`язання сторони кримінального провадження, якою є слідчий, дізнавач чи прокурор, вчинити процесуальні дії, як-то розглянути клопотання сторони захисту про проведення слідчих (розшукових) чи вчинення процесуальних дій, проте рішення по суті викладеного приймає слідчий, дізнавач чи прокурор самостійно.

Варто зазначити, що відповідно до частин 1, 3 ст. 110 КПК України процесуальними рішеннями є всі рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого судді, суду. Рішення слідчого, дізнавача, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Але зі змісту поданої скарги не вбачається, щоб заявником оскаржувалось будь-яке рішення прокурора, оскільки таких вимог заключна частина її скарги не містить.

Натомість, заявник фактично просить слідчого суддю задовольнити подану скаргу та зобов`язати прокурора вчинити дії, які відносяться до дискреційний повноважень останнього щодо зобов`язання вчиняти певні дії або приймати певні рішення орган досудового розслідування, що само по собі є суперечливими та абстрактними вимогами.

Що стосується вимог скарги в частині дослідження виконання ухвали слідчого судді Оболонського районного суду міста Києва від 02.08.2024, то порядок виконання ухвал слідчих суддів визначено розділом 8 КПК України, згідно якого контроль за виконанням ухвали здійснює слідчий суддя, який ухвалив судове рішення.

Як визначено у ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ч. 2 ст. 534 КПК України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню.

Змістом статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, у рішенні по справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що ст. 6 §1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд із огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Разом з тим, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1975, «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 20.06.2011), не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, особливо щодо умов прийнятності скарги, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави (рішення у справах «Мельник проти України» від 28.03.2006, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001).

Якщо законом визначений порядок для вчинення певних дій, такий порядок в силу вимог вітчизняного та Європейського законодавства повинен дисциплінувати осіб, що звертаються до суду та не допустити судовий процес у безладний рух, так як право на суд не є абсолютним (постанова Верховного Суду від 22.05.2019 у справі №705/5060/18 (провадження №61-3331св19).

Крім того, слідчий суддя звертає увагу заявника на тому, що ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

У справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010 ЄСПЛ також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

З огляду на викладене, керуючись ч. 4 ст. 304 КПК України, слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження за скаргою, оскільки скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, дізнавача чи прокурора, що не підлягає оскарженню.

З огляду на викладене, оскільки стаття 307 КПК України не надає слідчому судді повноважень своєю ухвалою зобов`язати слідчого, дізнавача та/або прокурора прийняти певне рішення, питання, які винесені ОСОБА_2 на розгляд слідчого судді у вказаній скарзі не можуть бути предметом розгляду через призму здійснення ним судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, оскільки способи такого контролю обмежені визначеною кримінальним процесуальним законом процедурою (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, ч. 5 ст. 21 Закону №1402-VIII), а слідчий суддя вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом (ст. 26 КПК України), а тому, враховуючи, що вимоги скарги стосуються прийняття слідчим суддею рішення, яке не передбачено ч. 2 ст. 307 КПК України, слідчий суддя, керуючись ч. 4 ст. 304 КПК України, приходить до висновку, що у відкритті провадження за скаргою слід відмовити.

Керуючись статтями 1-40, 303, 304, 309, 395 КПК України, слідчий суддя, -

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000711.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Слідчий суддя ОСОБА_1