Справа № 11-178/11 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2011 року Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляції прокурора у справі ОСОБА_5 та засудженого ОСОБА_6 на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 07 грудня 2010 року відмовлено у задоволенні подання Личаківської виправної колонії №30 управління Державного департаменту України з питань виконання покарань у Львівській області та спостережної комісії Шевченківської державної районної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Холмок, Ужгородського району, Закарпатської області, раніше судимого,

за безпідставністю.

На дану постанову старший помічник Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах ОСОБА_5 та засуджений ОСОБА_6 подали апеляції.

Прокурор в апеляції просить скасувати постанову та направити справу на новий судовий розгляд у той же суд. В мотивах зазначає, що така не відповідає зібраним матеріалам справи та суперечить вимогам ст.81 КК України і Постанові Пленуму Верховного суду України № 2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким».

На день розгляду справи засуджений відбув дві третини строку покарання, приймає активну участь у суспільно-корисній праці щодо покращення комунально-побутових умов відділення за що двічі заохочувався адміністрацією колонії, що не взято судом до уваги

Також суд не врахував весь комплекс педагогічних, психологічних аспектів оцінки особистості засудженого, які дають підстави вважати, що у нього сформулювалась соціально-визначена самоврегульована поведінка і він довів своє виправлення, не приділив увагу поясненням засудженого, представника виправної колонії по суті внесення подання та висновку прокурора.

Засуджений ОСОБА_6 в апеляції просить скасувати постанову суду, а справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Покликається на те, що суд залишив поза увагою матеріали особової справи, які свідчать про його виправлення. Вину визнав та розкаявся у вчиненому. На протязі строку відбуття покарання до нього не застосовувалось адміністративних та дисциплінарних стягнень, повністю виконував покладені на нього обов`язки, брав активну участь у корисно-трудовій діяльності виправної колонії, позитивно характеризується та неодноразово заохочувався адміністрацією колонії.

Вважає, що судом не враховані ці обставини, а тому рішення суду є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора ОСОБА_5 на підтримання поданої ним апеляції, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені доводи, колегія суддів вважає, що апеляції не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та відбув певну частину призначеного строку покарання.

ОСОБА_6 відбув 2/3 строку покарання, однак з врахуванням того, що четвертий раз притягується до кримінальної відповідальності, тяжкості вчиненого злочину та його поведінки в місцях позбавлення волі, суд правомірно відмовив в умовно-достроковому звільненні, оскільки засуджений не довів свого виправлення та не заслуговує на застосування умовно-дострокового звільнення.

Як вбачається з характеристики ОСОБА_6 , за час перебування в Личаківській ВК №30, йому лише двічі оголошувалася подяка начальником установи, остання в грудні 2009 року. Серед заохочень немає заохочення за сумлінну поведінку та ставлення до праці, що є домінуючими при вирішенні питання умовно-дострокового звільнення. З врахуванням цього в березні 2010 року постановою суду йому відмовлено в умовно-достроковому звільненні.

В подальшому, відбуваючи покарання, жодних заохочень ОСОБА_6 не мав, а тому місцевий суд правомірно визнав, що засуджений не довів свого виправлення.

Постанова суду є законною та обґрунтованою. Підстав для її скасування не вбачається. Покликання в апеляціях прокурора та засудженого на те, що засуджений відбув 2/3 строку покарання, змінив своє ставлення до життя, розкаявся за вчинене та став на шлях виправлення не є достатніми для застосування до ОСОБА_6 положень ст. 81 КК України.

Керуючись ст.ст. 362, 366 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 7 грудня 2010 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а його апеляцію та апеляцію прокурора у справі ОСОБА_5 -без задоволення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4