УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 755/15580/21

провадження № 51-4439ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 Кримінального кодексу України (далі -КК), та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Цим же вироком прийнято рішення щодо початку перебігу строку відбування покарання, вирішено долю речових доказів, ухвали слідчих суддів Печерського районного суду міста Києва від 24 липня та від 05 серпня 2015 року про накладення арешту на майно - залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Так, ОСОБА_5 , будучи суддею та відповідно до Указу Президента України від 14 лютого 2011 року № 209/2011 займаючи посаду судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками, у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади РФ, та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів РФ, вчинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України. Так, достовірно знаючи про тимчасову окупацію РФ з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та РФ щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ, усвідомлюючи, що так званий «Белогорский районный суд Республики Крым РФ» є незаконно створеним органом, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах РФ, перебуваючи в м. Білогірськ, упродовж березня - травня 2014 року продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади РФ на території АР Крим на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», внаслідок чого у подальшому, Указом президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786 був призначений на посаду судді незаконно утвореного «Белогорского районногосуда Республики Крым», чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - РФ. Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_5 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, 12 травня 2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Белогорского районного суда Республики Крым» за адресою: вул. Луначарського, 39, м. Білогірськ, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах РФ, керуючись ч. 1 ст. 20.2.2, статтями 29.9, 29.10 «Кодекса РФ об административных нарушениях»виніс «постановление о привлечении к административной ответственности», якою притягнув до адміністративної відповідальності громадянина України ОСОБА_6 , чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя відповідно до ч. 5 ст. 9 «Федерального Конституционного Закона» РФ №6-ФКЗ «О принятии в РФ Республики Крым и образовании в составе РФ новых субъектов - Республики Крым и города федерального значенияСевастополя» та на підставі законодавства іноземної держави.

Допомога ОСОБА_5 іноземній державі та її представникам у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та допомога у впровадженні практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів та посилили заходи тимчасової окупації півострова.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 - без задоволення.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 порушує питання перегляду ухвалених щодо ОСОБА_5 судових рішень, вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року просить скасувати, а кримінальне провадження щодо нього закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК.

Захисник заперечує висновки суду про те, що ОСОБА_5 було відомо про розпочате кримінальне провадження щодо нього. На його переконання, неможливо перевірити, чи дійсно ОСОБА_5 був ознайомлений з повідомленнями та повістками у засобах масової інформації, а сумніви мають трактуватися на користь обвинуваченого. Також захисник не погоджується з висновками судів про невизнання ОСОБА_5 над собою юрисдикції суверенної України та про намір ОСОБА_5 ухилитися від правосуддя України. Крім того, висновок апеляційного суду про здійснення всіх заходів для дотримання прав ОСОБА_5 на захист та доступ до правосуддя, уважає безпідставним.

На думку захисника, сторона обвинувачення не здобула жодного належного та допустимого доказу вини його підзахисного, не встановила відповідності особи, яка працює на посаді судді із особою його підзахисного, вважає, що необхідно було здобути фото - відео докази, провести портретну експертизу, чого під час досудового розслідування зроблено не було.

Не погоджується з посиланням суду на постанову Касаційного кримінального суду від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17 ВС (провадження № 51- 51-2899км20), звертає увагу, що ОСОБА_5 не є «іноземною державою, іноземною організацією або їх представником» і його дії не були спрямовані на підрив основ національної безпеки України.

Мотиви Суду

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Статтею 370 КПК встановлено, що судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог, встановлених в ст. 94 цього Кодексу, де мають бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як убачається з вироку, висновок місцевого суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК, зроблено з дотриманням приписів ст. 23 КПК. Судом з`ясовано всі обставини, що належать до предмета доказування, які підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, оціненими відповідно до правил ст. 94 цього Кодексу та з дотриманням інших вимог кримінального процесуального законодавства. Ці докази в сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку. Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК і є обґрунтованим.

Так, винуватість засудженого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення була встановлена на підставі належних, допустимих та достовірних доказів, та інших документів, долучених до справи, безпосередньо досліджених судом, зокрема:

супровідного листа від 20 березня 2015 року № 45-01/135 Адміністрації Президента України про надання інформації щодо призначення (переведення) суддів судів АР Крим і м. Севастополя та список осіб, які були призначені (переведені) Указами Президента України на посади суддів судів АР Крим і м. Севастополя;

указу Президента України від 14 лютого 2011 року № 209/2011 про призначення ОСОБА_5 на посаду судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим;

супровідного листа від 29 вересня 2016 року № 03-01/3068 та копії указу Президента України «Про звільнення суддів за порушення ними присяги» від 30 січня 2016 року № 28/2016;

листа Департаменту контррозвідки СБ України від 14 червня 2016 року, щодо місця перебування судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 ;

протоколів оглядів інтернет-видань від 02 лютого, 07 квітня, 11-18 червня 2015 року, від 29 березня, 16 серпня 2021 року;

копій постанови «судьи Белогорского районного суда Республики Крым ОСОБА_7 » з реєстру судових рішень РФ у справі № 5-339/2014 від 04 вересня 2014 року та вироку «судьи Белогорского районного суда Республики Крым ОСОБА_7 » з реєстру судових рішень РФ у справі № 1-47/2014 від 13 серпня 2014 року;

листа Департаменту контррозвідувального захисту інтересів держави у сфері інформаційної безпеки СБ України від 04 серпня 2021 року;

копії постанови «судьи Белогорского районного суда Республики Крым ОСОБА_7 » від 12 травня 2014 року у справі № 5-58/2014;

копії супровідного листа від 20 березня 2015 року № 45-01/135 Адміністрації Президента України про надання інформації щодо призначення (переведення) суддів судів АР Крим і м. Севастополя та копія списку осіб, які були призначені (переведені) Указами Президента України на посади суддів судів АР Крим і м. Севастополя;

копії листа заступника голови ВККС України ОСОБА_8 від 16 лютого 2015 року № 18-2153/15, згідно з яким ОСОБА_5 не звертався до ВККС України про переведення на посаду;

копії супровідного листа від 06 жовтня 2015 року №8 вк-4067/15 про відкриття ВККС дисциплінарної справи стосовно судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 ;

копії супровідного листа від 21 вересня 2016 року № 27-9450/16, копій рішень ВККС України від 10 листопада 2015 року № 3009/дп-15 та від 16 грудня 2015 року № 3875/дп-15, відповідно до яких Вищій раді юстиції рекомендовано розглянути питання про звільнення судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 у зв`язку із порушенням присяги судді;

копій супровідного листа від 20 вересня 2016 року № 9887/0/9-16 та рішення Вищої ради юстиції від 24 грудня 2015 року № 1206/о/15-15, відповідно до якого вирішено внести подання до Верховної Ради України про звільнення за порушення присяги судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_5 ;

копій супровідного листа від 29 вересня 2016 року № 03-01/3068 та Указу Президента України № 28/2016 від 30 січня 2016 року, відповідно до якого ОСОБА_5 звільнено з посади судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим у зв`язку з порушенням присяги судді;

заявою народного депутата України ОСОБА_9 про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109, 110, 110-2 КК;

копії листа голови ВККС України ОСОБА_10 від 14 лютого 2015 року №3 0-2008/15, у якому він повідомляє Генерального прокурора України про те, що ОСОБА_5 здійснює правосуддя іменем Російської Федерації без припинення статусу судді відповідно до законів України, що є порушенням присяги судді та містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 111 КК.

Вказані докази та документи у провадженні суд оцінив у сукупності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК, а саме у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_4 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій навів доводи про необхідність закриття провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК, оскільки матеріали провадження не містять належних та допустимих доказів, сукупність яких була би достатньою для доведення винуватості його підзахисного. Наполягав, що ОСОБА_5 не було достеменно відомо про розпочате щодо нього досудове розслідування, з огляду на що він був позбавлений можливості захищатися від висунутого обвинувачення. Заперечував, що дії ОСОБА_5 були спрямовані на підрив основ національної безпеки України.

З долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що під час перегляду вироку суду першої інстанції апеляційний суд дотримався вимог ст. 419 КПК, діючи в межах, передбачених ст. 404 КПК та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, дав належну оцінку доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги.

Доводи захисту суд апеляційної інстанції уважав безпідставними та погодився з висновками місцевого суду. Ухвалюючи рішення апеляційний суд виходив з того, що сукупність досліджених місцевим судом доказів доводить, що ОСОБА_5 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, сприяння окупаційним органам влади у придушенні спротивів окупації півострова з боку громадян України на території Автономної Республіки Крим та впровадження практики переслідування осіб, що перебувають під захистом, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати, незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя, будучи суддею та відповідно до Указу Президента України від 14 лютого 2011 року №209/2011 займаючи посаду судді Білогірського районного суду Автономної Республіки Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками, у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади РФ, та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів РФ, учинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Зокрема, достовірно знаючи про тимчасову окупацію РФ з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, порушуючи Конституцію України та закони України, маючи тривалий стаж роботи суддею, з огляду на що розумів незаконність дій Верховної Ради АР Крим та РФ щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу РФ, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах РФ, продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади РФ на території АР Крим - «Белогорский районный суд Республики Крым РФ» на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, а пізніше був призначений на посаду судді незаконно утвореного «Белогорского районного суду Республики Крым» відповідно до указу президента РФ від 19 грудня 2014 року № 786. Своїми діями ОСОБА_5 надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України на законодавство іноземної держави - РФ. Крім того, 12 травня 2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в приміщенні так званого «Белогорского районного суда Республики Крым» по вул. Луначарського, 39, у м. Білогірську, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах РФ, керуючись «Кодексом РФ об административных нарушениях» ОСОБА_5 виніс «постановление о привлечении к административной ответственности» та притягнув до адміністративної відповідальності громадянина України ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає, що встановлені судами фактичні обставини кримінального провадження та характер дій ОСОБА_5 спростовують твердження захисника ОСОБА_4 про безґрунтовність, як на його думку, висновків судів про недоведеність винуватості ОСОБА_5 , оскільки досліджена сукупність доказів переконливо свідчить, що ОСОБА_5 будучи громадянином України, порушуючи Конституцію України та закони України сприяв у переході судової системи України на законодавство іноземної держави - РФ та відправляв рішення від її імені, отже умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України надав іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Є безпідставними доводи захисника про вагомість значення для висновку про винуватість засудженого фото, відео доказів, даних портретної експертизи, які відсутні в матеріалах справи. Такі докази не мають виключного значення для доведення обставин, які за приписами ст. 91 КПК підлягають доказуванню в цьому провадженні, і не мають переваги над іншими доказами, які безпосередньо досліджені і оцінені судом за відповідними правилами.

Колегія суддів враховує, що в касаційній скарзі не йдеться про істотні порушення вимог кримінального процесуального законі під час збирання доказів на досудовому розслідуванні, про їх не відкриття стороні захисту в порядку ст. 290 КПК, про недотримання вимог процесуального закону стосовно оцінки доказів, покладених в обґрунтування висновків про винуватість засудженого, на предмет їх допустимості та належності, а також щодо дотримання вимог до їх оцінки у сукупності та взаємозв`язку.

Також, усупереч доводів захисника ОСОБА_4 , апеляційний суд належним чином перевірив твердження сторони захисту щодо необізнаності ОСОБА_5 про кримінальне провадження щодо нього.

Кримінальний процесуальній закон містить чіткі вимоги щодо повідомлення осіб, стосовно яких існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала чи перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором або переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, про здійснення щодо них спеціального досудового розслідування та судового розгляду. Так, відповідно до ч. 8 ст. 135 КПК повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами 1, 2, 4-7 цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абз. 1 ч. 8 ст. 135 КПК уважається повідомленою належним чином про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. У випадку наявності в такої особи захисника (захисників) копія повістки про її виклик надсилається захиснику (захисникам).

Згідно з положеннями ст. 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Спростовуючи доводи захисника, апеляційний суд посилався на аркуші матеріалів провадження, де містяться численні документи стосовно підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_5 до слідчого (прокурора), направлені йому повідомлення з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження, що свідчить про небезпідставність висновку про дотримання вимог кримінального процесуального закону в цій частині та наявність відповідного підґрунтя усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження.

Апеляційний суд обґрунтовано послався на Резолюцією Комітету Міністрів Ради Європи № (75) 11 від 19 січня 1973 року, що процедура заочного розгляду (trial in absentia) не порушує права обвинуваченого як на справедливий розгляд, так і на присутність i при розгляді його справи. У ній сформульовані умови та мінімальний перелік правил заочного розгляду, якими повинні користуватися держави-члени Ради Європи при розгляді справи за відсутності підсудного. Зважаючи на специфіку судового провадження (in absentia), з моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом. Колегія суддів враховує, що за доводами касаційної скарги захисник не стверджує про недотримання встановленого порядку повідомлення особи в цьому кримінальному провадженні, яке здійснювалось in absentia.

Хоч захисник і ставить під сумнів висновки судів про обізнаність ОСОБА_5 про кримінальне провадження щодо нього, однак зміст оскаржених судових рішень переконливо свідчить про застосування належного порядку повідомлення, який в процесуальному значенні дає підстави вважати ОСОБА_5 особою, яка належним чином повідомлена про кримінальне провадження щодо нього. Висновки апеляційного суду про дотримання встановленого законом порядку узгоджуються усталеною практикою Касаційного кримінального суду Верховного Суду, зокрема закріпленою в постановах від 25 квітня 2024 року у справі № 296/8416/21 (провадження № 51-7860 км 23), від 04 жовтня 2023 року у справі № 759/9489/17 (провадження № 51-3247 км 23), ухвалі від 13 червня 2024 року у справі № 199/2218/23 (провадження № 51-2996ск24).

Також колегія суддів апеляційного суду вмотивовано відхилила доводи захисника ОСОБА_4 про порушення права ОСОБА_5 на захист. Посилаючись на численні виклики ОСОБА_5 , здійснені відповідно до ст. 297-5 КПК та факт призначення особі адвоката ОСОБА_11 для здійснення його захисту, якому були відкриті матеріали та який користувався усіма правами обвинуваченого, а також врахувавши факт призначення захисником ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 , який здійснював захист у судах першої та апеляційної інстанцій, апеляційний суд аргументовано спростував доводи про порушення права на захист як такі, що не знайшли свого підтвердження за матеріалами справи і доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків апеляційного суду.

Посилання захисника на обмеження можливості ОСОБА_5 скористатися правовою допомогою захисника за договором через необізнаність про проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо нього, є надуманими та не підтвердженим жодними доказами. Відповідно до ст. 48 КПК захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні. Незалучення захисника за договором про надання правової допомоги за обставин цього провадження, на переконання касаційного суду, не свідчить про порушення права на захист.

Вищезазначене дозволяє колегії суддів касаційного суду дійти висновку, що суд апеляційної інстанції розглянув подану апеляційну скаргу з дотриманням положень ст. 405 КПК і дійшов правильного висновку, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам кримінального процесуального закону, є обґрунтованим та вмотивованим.

Не погоджується колегія суддів із аргументами захисника, у яких він зазначає про безпідставне посилання суду на постанову Касаційного кримінального суду від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17 ВС (провадження № 51- 51-2899км20).

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_5 було кваліфіковано за ч. 1 ст. 111 КК як діяння, яке умисно вчинив саме громадянин України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України: надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України. Посилання у вироку на постанову Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 759/5737/17 (провадження № 51- 51-2899км20) здійснено з метою розкрити зміст поняття «підривна діяльність» в розумінні ч. 1 ст. 111 КК, як того вимагають положення ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», де зазначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права, що і було реалізовано судом в цій справі.

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення. Доводи, де захисник відстоює власну версію подій на підставі особистої оцінки доказів, за приписами ст. 433 КПК не можуть бути предметом касаційного розгляду.

З урахуванням цього касаційний суд констатує, що вирок місцевого суду і ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими і за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведені мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися, постановляючи рішення.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 за змістом оскаржених судових рішень та доводів його касаційної скарги, судами першої та апеляційної інстанцій допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд доходить висновку, що на підставі приписів

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 28 лютого 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 червня 2024 року щодо ОСОБА_5 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3