ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 283/727/23

провадження № 51-1883 км 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000557 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ксаверів Коростенського району Житомирської області, жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Малинського районного суду Житомирської області від 26 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 : на користь ОСОБА_9 516 615,25 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; на користь ОСОБА_8 25 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2024 року апеляційні скарги представника потерпілих - адвоката ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_6 залишені без задоволення, а вирок місцевого суду - без зміни.

Вироком суду встановлено, що ОСОБА_7 05 серпня 2016 року, приблизно о 18 год., поблизу с. Білий Берег Житомирської області, керуючи технічно справним автомобілем «ИЖ-412 ИЄ», р.н. НОМЕР_1 , рухаючись у напрямку м. Києва правою смугою руху разом із пасажиром ОСОБА_12 , всупереч вимог 1.10, 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожніх умов та обстановки, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, перед зміною напрямку руху не переконався у безпечності цього маневру, перетнув дорожню розмітку 1.1, виїхав на зустрічну смугу руху, по якій у той час рухався автомобіль марки «TOYOTA CAMRY» під керуванням ОСОБА_10 , чим допустив зіткнення із вказаним транспортним засобом.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирка автомобіля «ИЖ-412 ИЄ» ОСОБА_12 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала її смерть.

Пасажир автомобіля «TOYOTA CAMRY» ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі представник потерпілих просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що при звільнення винного від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України суд першої інстанції формально послався на дані про його особу, проте не врахував їх належним чином, про що було зазначено в апеляційній скарзі, однак апеляційний суд ці доводи проігнорував та усупереч ст. 419 КПК України не навів в ухвалі мотивованих відповідей.

Матеріали провадження не містять доказів, що мета покарання - виправлення особи може бути досягнута призначеним винному покаранням. При цьому апеляційний суд урахував виключно позицію потерпілої ОСОБА_13 , яка не є визначальною при вирішенні питання про вид та розмір покарання, однак не врахував ступінь тяжкості скоєного, характеристику на обвинуваченого, його посткримінальну поведінку.

Крім того, апеляційна скарга представника потерпілих подавалася через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильне застосування ст. 75 КК України, а не через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, як помилково вказав суд. Тому представник потерпілих вважає, що розгляд апеляційної скарги в аспекті положень ст. 414 КПК України є помилковим, а відсутність в ухвалі апеляційного суду відповідей на доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність - підставою для її скасування.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу надійшло заперечення від захисника ОСОБА_6 , який вважає ухвалу апеляційного суду законною та обґрунтованою і просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Прокурор у суді касаційної інстанції вважала, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає до задоволення.

Засуджений та його захисник у судовому засіданні заперечували проти задоволення скарги та просили залишити судове рішення без зміни.

Представник потерпілих ОСОБА_10 надіслав до суду касаційної інстанції клопотання про проведення судового розгляду без участі потерпілих та їх представника.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій у касаційному порядку не оскаржуються. При перевірці доводів, наведених у скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, встановлених судами попередніх інстанцій.

Мотиви суду

Доводи касатора про недотримання апеляційним судом вимог ст. 419 КПК України та ненадання відповідей на усі доводи апеляційної скарги представника потерпілих є безпідставними.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду вищого рівня стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості рішення суду першої інстанції, що перевіряється в апеляційному порядку, тому, безумовно, повинна відповідати вимогам ст. 370 КПК України.

Тобто, суд апеляційної інстанції має перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні.

Як убачається з матеріалів провадження, на вирок суду щодо ОСОБА_7 були подані апеляційні скарги представником потерпілих та захисником обвинуваченого. При цьому доводи апеляційної скарги представника потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_11 зводилися до твердження про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК України), а саме, застосування закону, який не підлягає застосуванню, - ст. 75 КК України, що мало своїм наслідком безпідставне звільнення винного від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку (ст. 414 КПК України).

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 містила доводи стосовно невідповідності призначеного засудженому покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості (ст. 414 КПК України).

Суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог ст. 419 КПК України, навів мотиви, з яких виходив при постановлення своєї ухвали щодо обох поданих скарг. А тому доводи представника потерпілих щодо помилковості апеляційного розгляду в аспекті положень ст. 414 цього Кодексу суперечать наявним матеріалам.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Оскаржуване судове рішення відповідає наведеним вимогам закону.

Твердження представника потерпілих про ненадання апеляційним судом відповідей на доводи щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме, ст. 75 КК України, спростовуються матеріалами провадження.

Переглядаючи вирок суду стосовно ОСОБА_7 у межах поданих апеляційних скарг, суд зазначив, що відповідно до статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Таке рішення має бути належним чином умотивоване.Апеляційний суд дійшов переконливого висновку, що у цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права. Не наведено таких переконливих доводів і в апеляційній скарзі представника потерпілих.

При цьому касаційний суд звертає увагу на положення ст. 75 КК України (в редакції, що діяла на момент скоєння кримінального правопорушення), якими передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, каральна функція покарання не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

У своїх рішеннях суд касаційної інстанції неодноразово наголошував, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань або вирішення питання про звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що наведених вимог судом першої інстанції було дотримано.

Так, апеляційний суд узяв до уваги, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, посередньо характеризується за місцем проживання, врахував дані досудової доповіді органу пробації, позицію потерпілої ОСОБА_13 та прокурора, які не наполягали на призначенні суворого покарання.

У касаційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказує на безпідставне врахування судами позиції потерпілої ОСОБА_13 при призначенні засудженому покарання.

Слід зазначити, що хоча позиція потерпілих не є вирішальною для суду, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, однак вона потребує оцінки і врахування при призначенні покарання на ряду з іншими обставинами. Згідно встановлених судом фактичних обставин справи, в результаті скоєного ДТП потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, потерпілій ОСОБА_9 заподіяно матеріальної шкоди на суму 516 615,25 грн. Апеляційний суд зазначив, що потерпілі в судове засідання не з`явилися, своєї думки щодо призначеного покарання не висловили, зауваживши на необхідності задоволення поданих ними цивільних позовів.

У той же час діями засудженого була спричинена смерть ОСОБА_12 . Потерпіла ОСОБА_13 подала до суду заяву про те, що претензій до засудженого не має.

У касаційній скарзі вказується на безпідставне врахування судом позиції саме потерпілої ОСОБА_13 при призначенні покарання. Хоча остання власної касаційної скарги не подавала і не висловлювала заперечень щодо призначеного засудженому покарання. Суд касаційної інстанції звертає увагу, що потерпілий або його представник вправі оскаржувати судові рішення щодо інтересів, які стосуються цих потерпілих. Наведене узгоджується з позицією, викладеною в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2021 року (справа № 641/5714/19), тому посилання у скарзі на іншу потерпілу по справі, з позицією якої не погоджується касатор, є недоречним.

Враховуючи усі обставини справи та дані про особу винного, суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням вищевказаних норм права.

Зваживши на те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, суди дійшли правильного висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням середнього за тривалістю іспитового строку, як це передбачено ст. 75 КК України.

Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, відповідають принципам законності, індивідуалізації та справедливості при призначенні покарання. Постановлені у кримінальному провадженні вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими, їх зміст відповідає вимогам статей 370, 374, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час їх ухвалення.

Касаційний суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій, що положення ст. 75 КК України надають суду можливість прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, коли дані про особу засудженого, з урахуванням обставин справи та тяжкості вчиненого злочину, дають достатні підстави дійти висновку про те, що виправлення цієї особи можливе без реального відбування призначеного покарання. Таке виправлення має бути реальним.

Враховуючи те, що з моменту вчинення злочину та на момент касаційного розгляду минуло багато часу, у суду відсутня інформація про вчинення винним інших кримінальних правопорушень протягом цього періоду, можна дійти висновку, що мета покарання (виправлення засудженого) досягнута.

Посилання представника потерпілих на те, що засуджений не відшкодував завданих збитків не є безумовною підставою для скасування судових рішень, про що в своїй ухвалі зазначив апеляційний суд.

З огляду на наведене, суд касаційної інстанції вважає, що саме таке покарання є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судове рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 10 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_10 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_14 ОСОБА_3