ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 624/429/22

провадження № 51-1898км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000157, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кегичівка, Кегичівського району Харківської області, жительки АДРЕСА_1 ), раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Кегичівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 128 КК, та призначено їй покарання у виді громадських робіт на строк 240 годин.

За вироком суду 14 березня 2022 року близько 11:00 біля магазину «Колосок» за адресою: вул. 1 Травня, 1, смт Кегичівка, Красноградський район, Харківська область, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 сталася сварка на ґрунті неповернення ОСОБА_7 боргу ОСОБА_8 . Під час сварки ОСОБА_7 , діючи з кримінально протиправною недбалістю, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків від своїх дій, хоча повинна була і могла передбачати це, штовхнула руками ОСОБА_8 в груди, внаслідок чого остання впала на асфальт та в результаті отримала тілесне ушкодження середнього ступеню тяжкості - закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення, а вирок Кегичівського районного суду Харківської області від 18 вересня 2023 року - без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Харківського апеляційного суду від 17 лютого 2024 року та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

На думку захисника, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні не навів ґрунтовних мотивів та підстав, на яких апеляційну скаргу залишено без задоволення. Вважає, що викладені ним доводи суд належним чином не перевірив.

Захисник стверджує, що поза увагою апеляційного суду залишилися доводи про визнання недопустимими копії виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (далі - виписка) та висновків судово-медичних експертів.

Доводи про недопустимість копії виписки захисник обґрунтовує з посиланням на постанови Касаційного кримінального суду Верховного суду від 17 липня 2019 року у справі №465/3756/17 (провадження № 51-266км19), від 18 серпня 2021 року № 582/445/20 (провадження № 51-4502км20), від 07 серпня 2019 року у справі № 607/1407/17, від 23 січня 2020 року у справі № 457/14845/13-к, від 30 березня 2021 року у справі № 638/7656/18 (провадження № 51-2049км20), від 31 березня 2021 року у справі № 753/23305/15 (провадження № 51-1903км18), від 24 січня 2022 року у справі № 201/4819/17 (провадження № 51-4689км21), від 07 серпня 2019 року у справі № 555/456/18 (провадження № 51-2676км19), від 04 березня 2020 року у справі №559/572/18 (провадження № 51-3445км19).

Вказує, що за п. 3ч. 1 ст. 56 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) потерпілий має право подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду. Вважає, що факт подання потерпілим слідчому доказу повинен бути в обов`язковому порядку підтверджений (в тому числі документальним шляхом) таким чином, щоб кожен учасник кримінального провадження мав змогу впевнитись в тому, що саме потерпілий надав доказ, а слідчий отримав доказ саме від потерпілого.

Звертає увагу, що матеріали справи містять заяву потерпілої ОСОБА_8 від 07 червня 2022 року на ім`я слідчої ОСОБА_9 про надання рентгенівських знімків для проведення додаткової судово-медичної експертизи. Наявний і лист слідчого на ім`я потерпілої про повернення цих документів. При цьому матеріали справи не містять заяви потерпілої про надання слідчому виписки. Наполягає, що виписка з`явилася в матеріалах провадження у позапроцесуальний спосіб, отже є недопустимим доказом, оскількивідповідно до ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, проте спосіб отримання цього доказу стороною обвинувачення залишився нез`ясованим.

Обстоює, що висновок місцевого суду у вироку про те, що в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 повідомила, що особисто надавала слідчому ОСОБА_10 медичні документи та рентгенівські знімки, який приїздив до неї та забирав їх, оскільки сама не мала можливості пересуватися, є помилковим та спростовується аудіозаписом цього судового засідання.

Вважає невизначеним і непереконливим висновок апеляційного суду про надання слідчому потерпілою зазначеної виписки, оскільки про це не йдеться на звукозаписі допиту потерпілої у судових засіданнях 06 та 26 вересня 2022 року. Вказує, що зміст показань потерпілої, яка не вказувала про безпосереднє надання слідчому виписки, у вироку місцевого та ухвалі апеляційного суду перекручені.

Уважає нерелевантним посилання апеляційного суду на постанову об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19), оскільки медичні документи, на думку сторони захисту, не були отримані у порядку, визначеному законом, що є передумовою до застосування висновку об`єднаної палати.

Наполягає, що через недотримання визначеного законом порядку отримання медичних документів мають бути визнані недопустимими доказами похідні від них висновки: судово-медичної експертизи від 16 травня 2022 року № 12- 14/24-КР/22; додаткової судово-медичної експертизи від 10 червня 2022 року № 12-23/7-КР/22; додаткової судово-медичної експертизи від 08 липня 2022 року № 12-23/11-КР/22; додаткової судово-медичної експертизи від 13 липня 2022 року № 12-23/15-КР/22.

Крім того, наводить доводи про недотримання вимог статей 101, 102 КПК та п. 4.13. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 щодо виготовлення висновку судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, який, на переконання захисника, не містить інформації щодо проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатами висновків, щодо застосованих методів (методик) дослідження, з чого захиснику вбачається, що експертне дослідження проводилось із порушенням суттєвих умов, визначених вказаними нормами, що має за собою наслідки, передбачені п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК щодо допустимості вказаного доказу.

З наведених мотивів недопустимими є і висновки додаткових судово-медичних експертиз № 12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, № 12-23/11- КР/22 від 08 липня 2022 року, № 12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року.

Також уважає, що експертом недотримано вимог пунктів 4.1., 4.3., 4.4. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6, оскільки експерт безпосередньо потерпілу ОСОБА_8 не оглядав, натомість спирався на медичні документи, на переконання сторони захисту, за відсутності підстав для того.Документи не містять вичерпних даних про характер ушкодження, його клінічний перебіг та інші необхідні відомості, а рентгенівський знімок взагалі не описаний рентгенологом, що позбавляло експерта можливості надати йому будь-яку оцінку.

З тих підстав, що за постановою слідчого про призначення судово-медичної експертизи від 13 квітня 2022 до Красноградського МРВ ХОБСМЕ було направлено протокол допиту потерпілої та копії медичної документації, наполягає, що експерту була надана копія згаданої виписки, в той час як за вимогами п. 4.4. Правил він мав керуватися виключно оригіналами медичних документів. Копія виписки в матеріалах справи містить печатку відділу поліції, а не підпис лікаря та печатку медичного закладу, виписка не містить дати, номеру та назви медичного закладу.

На переконання сторони захисту, судово-медичний експерт не встановлював наявність у потерпілої тілесних ушкоджень, а лише з неналежного джерела інформації констатував факт наявності у неї тілесного ушкодження, не пересвідчившись у дійсності цього факту, через що висновок судово-медичної експертизи № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року підлягає визнанню недопустимим доказом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК.

Сторона захисту не погоджується з висновками судів про те, що судово-медичні експерти є атестованими фахівцями, були попереджені про кримінальну відповідальність, мають досвід роботи, а тому їх висновки не можуть бути піддані сумніву, оскільки вказані обставини не вказані в КПК як ті підстави, які не дозволяють визнавати висновки експертів недопустимими за наявності процесуальних порушень, допущених при експертному дослідженні.

Посилаючись на приписи ст. 356 КПК зазначає, що саме суд, а не сторона захисту, мав викликати і допитати експерта щодо, серед іншого, використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; застосовності та правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інші запитання, що стосуються достовірності висновку. Вказує, що сторона захисту не мала необхідності в допиті експерта, оскільки вся необхідна інформація для визнання висновку недопустимим викладена у відповідному експертному висновку, який не містить докладного опису проведених досліджень, експертиза проведена без обстеження потерпілої, за неналежними документами тощо.

Зазначає, що сторона обвинувачення або суд, які були обізнані про доводи сторони захисту з окресленого питання, не були позбавлені права на допит експерта в суді, зокрема, з метою спростування наведених захистом доводів. Враховуючи вказане, не погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що сторона захисту не скористалась своїм процесуальним правом заявляти клопотання про виклик і допит експерта в судовому засіданні.

Також указує, що в суді першої інстанції зазначав про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 червня 2022 року за участі свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також від 08 липня 2022 року за участю свідка ОСОБА_13 , акцентував на порушенні процедури проведення слідчих дій, однак місцевий суд належним чином не оцінив його доводи і помилково визнав протоколи допустимими доказами.

Обґрунтовуючи вказані доводи, захисник посилається на показання свідків у судовому засіданні, де ОСОБА_12 пояснила: «Було впізнання за ксерокопіями фотографій. Було три фото на листку, на одному аркуші. Фото були чорнобілі, не оригінали. Я впізнала жінку. Під час впізнання понятих не було. Фототаблиця складалась не за моєї присутності, при мені не складалась»; ОСОБА_13 - «Було впізнання на комп`ютері. Там було 4 жінки, я впізнав. В печатном виде фото не було. Слідча спитала «Чи можеш впізнати жінку?» Я сказав « Попробую ». Про прикмети мова не йшла».

Звертає увагу, що суд першої інстанції, як на головну підставу для відмови в задоволенні усіх клопотань сторони захисту щодо визнання недопустимими доказів, враховуючи висновок, відображений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17, зазначив, що не було доведено які саме фундаментальні права і свободи особи були порушені, тобто фактично послався на ч. 1 ст. 87 КПК, яка має загальний характер. При цьому заявлені стороною захисту клопотання про визнання доказів недопустимими були обґрунтованіпорушенням положень ст. 86 та ч. 2 ст. 87 КПК, а не ч. 1 ст. 87 КПК, що свідчить про необґрунтованість відповідних рішень.

Доводи сторони захисту про те, що були порушені: гарантоване ст. 29 Конституції України право особи на свободу, оскільки отримання доказів незаконним шляхом може призвести до безпідставного засудження; ст. 62 Конституції України, яке передбачає, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом; право на справедливий суд, яке відображено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залишились без належної уваги.

Суд апеляційної інстанції формально здійснив розгляд, належно не перевірив доводи сторони захисту щодо недопустимості протоколів пред`явлення особи для впізнання, погодився з висновками місцевого суду.

Крім того, захисник ОСОБА_6 вважає, що суд апеляційної інстанції не дав аргументованої відповіді на доводи про необхідність критично ставитись до показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_11 . Не погоджується з висновком апеляційного суду щодо узгодженості показань цих осіб з показаннями інших свідків у справі.

Стверджує також, що апеляційний суд належно не перевірив доводів сторони захисту про те, що місцевий суд не надав оцінки показанням свідка ОСОБА_15 та помилково зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до них.

Висновок суду щодо доведеності формулювання обвинувачення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, і така невідповідність, на переконання сторони захисту, вплинула на вирішення питання щодо невинуватості ОСОБА_7 .

Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Вважає, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 здійснено формально, без належної перевірки викладених в апеляційній скарзі доводів та надання обґрунтованих відповідей на них, що дає право стверджувати про невідповідність ухвали суду апеляційної інстанції вимогам ст. 419 КПК.

Позиції учасників судового провадження

Засуджена та її захисник просили задовольнити касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_7 .

Прокурор вважав, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія судів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи сторони захисту, які зводяться до незгоди з установленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами кримінального провадження, де сторона захисту відстоює власну версію подій на підставі особистої оцінки доказів на предмет їх достовірності, відмінної від тієї, що надана судами попередніх інстанцій, яка вже була перевірена і спростована під час судового розгляду та апеляційного перегляду, за приписами ст. 433 КПК не можуть бути предметом касаційного розгляду.

Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК. Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів попередніх інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 433 КПК, не підлягають.

Як установлено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до правил, визначених у ст. 94 цього Кодексу, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення, тобто законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У ст. 419 КПК визначено, що в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, якими він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення, в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримався, кримінальне провадження переглянув у межах апеляційної скарги захисника відповідно до приписів ст. 404 КПК і в порядку, передбаченому ст. 405 цього Кодексу.

Ухвалюючи обвинувальний вирок у провадженні, місцевий суд свої висновки зробив на підставі дослідження і оцінки показань засудженої, потерпілої, свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_15 , ОСОБА_18 , ОСОБА_11 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_12 , письмових доказів та документів, долучених до матеріалів справи. Сукупність досліджених доказів суд першої інстанції визнав достатньою для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчинені необережного середньої тяжкості тілесного ушкодження, з огляду на що кваліфікував вчинене правопорушення за ст.128 КК.

Як убачається з вироку, під час судового провадження було з`ясовано усі передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, відповідно до приписів ст. 374 цього Кодексу у вироку зазначено формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, а також докази, оцінені за правилами ст. 94 КПК, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, яке отримало обґрунтовану правову кваліфікацію.

Щодо доводів захисника, де він не погоджується з висновком суду щодо доведеності обвинувачення і правильністю його формулювання, які той обґрунтовує посиланням на суперечності в показаннях потерпілої та її поясненнями під час слідчого експерименту, показання свідків, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до ст. 374 КПК у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, серед іншого, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Наведені положення свідчать про те, що суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, які за вимогами ст. 91 КПК підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Кримінальний процесуальний закон вимагає обов`язкового відображення трьох складників щодо висунутого обвинувачення: фактичних обставин кримінального правопорушення (фабули обвинувачення); правової кваліфікації (формули обвинувачення); формулювання обвинувачення.

Суд звертає увагу, що для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону важливим є виклад саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже правильне їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та належної реалізації права на захист. Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка є фактичною моделлю вчиненого злочину. Юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) є правовою моделлю кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому з огляду на встановлені фактичні обставини в кримінальному провадженні.

У цьому провадженні викладена стороною обвинувачення в обвинувальному акті фабула обвинувачення віддзеркалює обставини, які сторона обвинувачення вважала доведеними, і твердження про те, що в ході сварки ОСОБА_7 штовхнула ОСОБА_8 від чого та впала правим боком на асфальтобетонне покриття і отримала закритий перелом шийки правої стегнової кістки, який відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості. За сформульованим обвинуваченням саме від поштовху ОСОБА_7 потерпіла впала та, як наслідок, їй було заподіяно тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості. Суперечності, на які вказує захисник, не є вагомими в цьому кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 травмувалася внаслідок протиправного насильства з боку ОСОБА_7 та спричиненого ним падіння потерпілої, а не від безпосереднього травматичного впливу рукою.

Перевіряючи аналогічні доводи захисника, апеляційний суд дійшов вмотивованого висновку щодо відповідності вироку місцевого суду приписам ч. 3 ст. 374 КПК та обґрунтовано вважав, що з огляду на встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку правильно виклав формулювання обвинувачення та здійснив правильну правову кваліфікацію.

Не залишились поза увагою судів попередніх інстанцій і доводи сторони захисту про недопустимість виписки, як такої, що була отримана у позапроцесуальний спосіб. Суди такі твердження обґрунтовано визнали безпідставними.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 56 КПК потерпілий, крім іншого, наділений правом подавати докази слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом. Кримінальний процесуальний закон не встановлює підґрунть визнавати недопустимими доказами ті, що за власною волею надані потерпілими органу досудового розслідування.

Суд першої інстанції, відхиливши доводи про недопустимість виписки з названих захисником підстав вказав, що потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні повідомила, що вона перебувала на стаціонарному лікуванні в Красноградській лікарні з 14 до 30 березня 2022 року. Слідчому ОСОБА_10 особисто надавала медичні документи та рентгенівські знімки, який приїздив до неї та забирав їх, оскільки сама не мала можливості пересуватися. В подальшому всі медичні документи були їй повернуті. Коли змінився слідчий, вона просила зробити запит до лікарні щодо тих документів, яких не вистачало.

Апеляційний суд, перевіряючи доводи сторони захисту, погодився з мотивами місцевого суду. Посилаючись на показання потерпілої у судовому засіданні та вказавши відповідний час допиту згідно даних фіксації судового засідання, зазначив, що хоча захисник і запитував потерпілу про надання слідчому рентгенівських знімків, проте з її відповіді вбачається, що потерпіла під час її допиту повідомляла також і про іншу медичну документацію.

На переконання Суду, такий висновок місцевого суду, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, є правильним. Зміст інформації, відображеної на технічному носієві інформації щодо проведення судового засідання у місцевому суді та допиту потерпілої, переконливо свідчить про бажання потерпілої ОСОБА_8 співпрацювати зі слідством з приводу розслідування справи щодо нанесення їй тілесних ушкоджень, про її свідоме волевиявлення з надання відповідної медичної документації. Порівнявши зміст показань потерпілої, відображених на звукозаписі судового засідання, із тими, що текстуально відображені у оскарженому рішенні апеляційного суду, колегія суддів констатує, що їх сутнісна складова, яка впливає на встановлення судом обставин, які є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК, передана з достатньою точністю і повнотою. Особливості відтворення потерпілою ОСОБА_8 послідовності її дій з надання органу досудового розслідування медичної документації та її змісту і обсягу, що виявилися в її показаннях під час відповідей на запити сторін провадження та суду, суд касаційної інстанції уважає такими, що викликані похилим віком потерпілої та станом її здоров`я, через який судове засідання у вересні 2022 року відкладалося, а вже 01 січня 2023 року потерпіла померла. Аргументи захисника, де він уважає перекрученими, наведені в оскарженій ухвалі показання потерпілої, та вказує, що відповіді потерпілої були нечіткими і неконкретними, такими, що не відображали реальних подій під час досудового розслідування, колегія суддів вважає його суб`єктивним переконанням, яке є елементом лінії захисту, проте не відповідає об`єктивним даним, відображеним у її показаннях, віддзеркалених на відповідних технічних носіях інформації, та їх відображенням у оскаржених судових рішеннях.

З показань потерпілої суд першої інстанції встановив процесуальний спосіб отримання виписки органом досудового розслідування, копія якої долучена до матеріалів кримінального провадження, з огляду на що обґрунтовано відхилив посилання сторони захисту на необхідність органу досудового розслідування звернутися з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до речей і документів.

Практика Касаційного кримінального суду, на яку у своїй скарзі посилається захисник, не свідчить на користь доводів сторони захисту про долучення у позапроцесуальний спосіб виписки з медичної карти потерпілої до матеріалів кримінальної справи.

Посилання адвоката на правозастосовну позицію в постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 555/456/18 (провадження № 2676км19), де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що судово-медична експертиза проведена з порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки експертом досліджувалися медичні карти стаціонарного хворого - потерпілого, однак в матеріалах провадження була відсутня ухвала про надання доступу до цих документів, Верховний Суд відхиляє з тих підстав, що 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17 (провадження № 51-218кмо19) об`єднана палата ККС ВС відступила від вказаного висновку і зазначила, що потерпіла особа має право безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються шкоди, завданої кримінальним правопорушенням її здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, які за ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. При цьому, об`єднана палата акцентувала, що лише у разі коли потерпіла не згодна надати наявні в її розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.

Висновки в постановах ККС ВС від 30 березня 2021 року (справа № 638/7656/18, провадження № 51-2049км20), а також від 24 січня 2022 року (справа № 201/4819/17, провадження № 4689км21), ні підтверджують, ні спростовують доводи захисника, оскільки стосуються інших правовідносин, а саме повноважень слідчого та прокурора на проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні. Питання про спосіб долучення до матеріалів провадження медичної документації не вирішувалося також у постанові Верховного Суду від 30 березня 2021 року (справа № 53/23305/15, провадження № 51-1903км18).

Посилання захисника на постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі №465/3756/17 (провадження № 51-266км19), де суд встановив, що запис камери відеоспостереження було долучено до матеріалів справи відповідно до вимог кримінального процесуального закону, зокрема, на підставі письмової заяви потерпілого, а також на постанову від 18 серпня 2021 року у справі № 582/445/20 (провадження № 51-4502км20), якою суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону через відсутність належної перевірки доводів про спосіб долучення медичних документів до матеріалів кримінального провадження, свідчить лише про те, що Верховний Суд неодноразово звертав увагу на необхідність встановлення джерела отримання доказів в кримінальному провадженні.

Повертаючись до кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , колегія суддів зауважує, що місцевий суд поза розумним сумнівом встановив, що саме потерпіла ОСОБА_8 надала слідчому виписку, допустимість якої оскаржує захисник. З`ясування судом порядку долучення медичної документації на підставі показань потерпілої, наданих у судовому засіданні, не суперечить усталеній практиці Верховного Суду. Зокрема, у постанові від 04 березня 2020 року у справі № 559/572/18 (провадження № 51-3445км19) суд касаційної інстанції, скасовуючи рішення апеляційного суду, вказав про не з`ясування судами першої та апеляційної інстанції джерела отримання слідчим медичних документів, і зазначив про можливість з`ясування цього питання під час допиту потерпілого в суді.

Посилання захисника на отримання органом досудового розслідування рентгенівських знімків за заявою потерпілої ОСОБА_8 від 07 червня 2022 року та повернення їх потерпілій за відповідним листом слідчого відповідно до ст. 93 КПК, механічно не свідчать про недотримання вказаного порядку щодо отримання виписки та долучення до матеріалів справи її копії без відповідних заяв, та, як наслідок, про недопустимість висновку експертизи від 16 травня 2022 року № 12-14/24-КР/22. За відсутності відповідних заяв в матеріалах справи, встановлення джерела отримання медичної документації під час судового розгляду з показань потерпілої, відповідає вказаній вище практиці Верховного Суду із застосування положень ст. 93 КПК, обґрунтованих підстав до відступу від якої касаційна скарга не містить.

Справи № 607/1407/17 та № 457/14845/13-к, на які захисник вказує на обґрунтування своєї позиції, не були предметом перегляду Верховного Суду, отже відсутні підстави керуватися приписами ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо судових рішень в цих справах.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає безпідставними доводи захисника про недопустимість виписки з наведених захисником підстав, та як наслідок відхиляє його доводи про недопустимість за «доктриною плодів отруйного дерева» висновків експерта № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, № 12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, № 12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року та № 12-23/15-КР/22 від 13липня 2022 року.

Усупереч думки захисника, суд касаційної інстанції уважає правильним посилання судів попередніх інстанцій на висновок об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27 січня 2020 року (справа № 754/14281/17, провадження № 51-218кмо19) за яким, відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта, невідкриття цих документів стороні захисту на стадії виконання ст. 290 КПК, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в контексті ст. 412 вказаного Кодексу, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом й скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК судових рішень, якщо зазначені документи було отримано у визначеному законом порядку, і сторона не клопотала про надання доступу до медичних документів або при здійсненні судового чи апеляційного провадження їй було забезпечено можливість реалізувати право на ознайомлення з такими документами.

В цій справі об`єднана палата вказала, що в разі, коли сторона обвинувачення використала висновок експерта на підтвердження винуватості особи, саме цей висновок має бути відкритий стороні захисту при виконанні вимог ст. 290 КПК. Водночас захист не позбавлений процесуальної можливості за необхідності клопотати про надання доступу до матеріалів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням ст. 22 вказаного Кодексу слід розуміти, що сторона захисту, самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на згаданій стадії провадження правом на відкриття їй також і медичної документації, отже, не вважала за доцільне перевірити висновок експерта на предмет достовірності.

Об`єднана палата виходила із того, що свідома добровільна мовчазна відмова сторони захисту від реалізації права заявляти клопотання про доступ до документів, які досліджував експерт, автоматично не ставить під сумнів допустимість його висновку.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 суд першої інстанції встановив, що при ознайомленні в порядку ст. 290 КПК із матеріалами досудового розслідування, серед яких висновки експертів, сторона захисту не порушувала питання про надання доступу до медичної документації, за результатами дослідження якої експертами було сформовано висновки. Враховуючи, що сторона захисту не порушувала питання про надання їй доступу до медичної документації, є обґрунтованими і висновки апеляційного суду за оцінкою відповідних доводів сторони захисту про недопустимість висновку експерта № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, оскільки зурахуванням ст. 22 КПК сторона захисту не вважала за доцільне скористатися відповідним правом як на етапі відкриття матеріалів досудового розслідування, так і під час судового розгляду та апеляційного перегляду, що не суперечить положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів бере до уваги, що в касаційній скарзі захисник відстоює обрану стороною захисту позицію, за якою вона свідомо не клопотала про витребування медичної документації та її дослідження в суді, оскільки вважає, що з метою перевірки обґрунтованості її доводів суд мав самостійно вживати відповідні заходи, серед яких і допит експерта.

Верховний Суд відхиляє доводи захисника про те, що в цьому провадженні суд, а не сторона захисту, мав порушити питання про виклик та допит експерта щодо використаних методик та теоретичних розробок; достатності відомостей, на підставі яких готувався висновок; наукового обґрунтування та методів, за допомогою яких експерт дійшов висновку; правильності застосування принципів та методів до фактів кримінального провадження; інших питань, що стосуються достовірності висновку.

Відповідно до ч. 7 ст. 101 КПКкожна сторона має право звернутися до суду з клопотанням про виклик експерта для допиту під час судового розгляду для роз`яснення чи доповнення його висновку.

За приписами ч. 1 ст. 356 КПКза клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку.

Отже, залежно від обставин конкретного кримінального провадження, необхідність виклику експерта покладається на розсуд суду, який має право, а не обов`язок його викликати. Допит експерта спрямований на роз`яснення термінології, окремих формулювань, з`ясування методу дослідження, уточнення компетенції експерта, пояснення розбіжностей між обсягом поставлених питань і висновками експерта, на з`ясування суперечностей між висновком та іншими доказами або між декількома висновками, які проводилися щодо одного й того ж предмета чи питання дослідження.

Касаційний кримінальний суд, неодноразово зазначав, що виходячи з вимог до повноти, обґрунтованості та зрозумілості висновку експерта, експерт підлягає допиту у разі небезпідставних сумнівів у обґрунтованості, або у разі не чіткості та не повноти його висновку. За відсутності такого підґрунтя у суду відсутній обов`язок викликати та допитати експерта.

Наявні у провадженні висновки експертів не викликають переконливих сумнівів у їх достовірності, їх зміст містить належні складові і відповіді на всі поставлені питання, отже суд обґрунтовано обмежився дослідженням висновків, серед яких і висновок експерта №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, та їх оцінкою згідно вимог ст. 94 КПК.

Оскільки суд першої інстанції не вбачав обґрунтованої необхідності у роз`ясненні наданого експертом висновку, а стороною захисту відповідне клопотання не було заявлено, колегія суддів вважає надуманими доводи касаційної скарги.

Колегія суддів не вважає переконливими посилання адвоката на порушення експертом пунктів 4.1, 4.3, 4.4. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 № 6 (далі - Правила).

Так, пунктом 4.1. Правил встановлено, що судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

За пунктом 4.3. Правил, якщо необхідні медичні документи експерту не подані, він заявляє особі чи органу, що призначив експертизу, клопотання про надання відповідних документів.

Пунктом 4.4. Правил визначено, що при проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в них вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.

Відкидаючи доводи захисника в цій частині, місцевий суд виходив з того, що Правила допускають проведення судово-медичної експертизи на підставі наданих в цьому провадженні експерту матеріалів та документів.

Такий висновок місцевого суду колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду уважає правильним, оскільки Правила, на порушення яких вказує захисник, встановлюють випадки проведення експертизи за медичними документами. Місцевий суд встановив, що експертиза від 16 травня 2022 року була проведена без участі потерпілої на підставі наданих матеріалів і документів. З цього приводу потерпілою в судовому засіданні були надані пояснення, а саме те, що вона не мала можливості самостійно пересуватися після проведеного операційного втручання, а тому з`явитися до експерта в інший населений пункт вона не мала фізичної можливості, але надала для проведення експертизи виписку з медичного закладу та рентгенівський знімок. Вказані обставини обґрунтовано визнані винятковими в аспекті реалізації положень п. 4.1. Правил.

Місцевий суд звернув належну увагу на підстави, які перешкодили потерпілій особисто бути присутньою під час проведення експертизи, правильно визнав винятковими обставини, за яких експерт здійснив експертизу за наявними документами, з огляду на документацію, яка була надана експерту для проведення дослідження. Суд касаційної інстанції вважає обґрунтованим висновок про допустимість висновку експерта від 16 травня 2022 року № 12-14/24-КР/22.

Крім того, дослідивши висновок експерта №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року, місцевий суд переконливо спростував посилання захисника на проведення експертизи без оригіналів медичних документів, навів мотиви того, чому дійшов переконання, що експерту були надані саме оригінали, а не копії, як про це вказує захисник. З його висновком вмотивовано погодився суд апеляційної інстанції. Колегія суддів не вбачає підстав до спростування їх висновками за оцінкою відповідних доводів касаційної скарги, які за свої змістом фактично зводяться до твердження про внесення експертом до висновку неправдивих відомостей про документальні джерела, надані йому для проведення дослідження, належним підтвердженням яких є звернення до уповноважених на проведення досудового розслідування органів в порядку, передбаченому ст. 214 КПК, та відповідне процесуальне рішення за результатами такого звернення. При цьому, суди попередніх інстанцій, як і касаційний суд, не є суб`єктами такої перевірки і не уповноважені встановлювати обставини, про існування яких вказує захисник без належного їх процесуального підтвердження.

Ознайомившись зі змістом копії виписки, допустимість якої оскаржує захисник, суд касаційної інстанції також погоджується з висновком місцевого суду про відповідність виписки вимогам Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 027/о «Виписка із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого», затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я від 14 лютого 2012 року №110. Зі змісту вказаної копії вбачається, що, усупереч доводам захисника, виписка, заповнена як того вимагають пункти 3-9 Інструкції, з огляду на що є безпідставними посилання сторони захисту на відсутність у виписці дати, підпису лікаря та печатки медичного закладу. Та обставина, що наявна у матеріалах провадження копія виписки завірена печаткою відділу поліції не спростовує того факту, що копія містить підпис лікуючого лікаря та йогоособисту печатку. Крім того, зі змісту виписки вбачається, що у ній проставлена дата її заповнення як того вимагає п. 9 Інструкції.

Враховуючи, що виписка була надана органу досудового розслідування потерпілою, не є порушенням вимог кримінального процесуального закону долучення до матеріалів справи її копії, завіреної печаткою відділу поліції, за обставин цього провадження.

Стосовно доводів захисника, у яких той вказує про невідповідність експертизи положенням Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року за № 53/5, та наполягає, що дослідницька частина висновку суперечить п. 4.13. зазначеної інструкції, стверджує про відсутність проведених експертом досліджень та зроблених за їх результатом висновків, відомостей щодо застосованих експертом методів, експертної оцінки результатів, то вони були також предметом перевірки апеляційного суду, який не встановив порушень, які би суперечили приписам кримінального процесуального закону, і з таким висновком погоджується колегія суддів касаційної інстанції, яка вважає, що немаєобґрунтованих підстав за доводами касаційної скарги вважати недостовірними висновки експерта.

У пункті 4.13. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5 зазначено, що у дослідницькій частині висновку експерта описуються процес дослідження та його результати, а також дається обґрунтування висновків з поставлених питань. Дослідницька частина повинна включати: відомості про стан об`єктів дослідження, застосовані методи (методики) дослідження, умови їх застосовування; посилання на ілюстрації, додатки та необхідні роз`яснення до них; експертну оцінку результатів дослідження. Опис процесу застосовування інструментальних методів дослідження та проведення експертних експериментів можуть обмежуватись викладенням кінцевих результатів. У зазначених випадках графіки, діаграми, таблиці, матеріали експертних експериментів мають зберігатись у наглядових експертних провадженнях і на вимогу органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), можуть надаватись їм для ознайомлення. За наявності в документі про призначення експертизи (залучення експерта) питань, які не належать до предмета експертизи або не входять до компетенції експерта, указуються причини, з яких ці питання не можуть бути вирішені. Узагальнення та оцінка результатів окремих досліджень, які є підставою для формулювання висновків, можуть викладатися у синтезуючому розділі дослідницької частини висновку експерта. У дослідницькій частині висновку експерта при проведенні повторної експертизи вказуються причини розбіжностей з висновками попередніх експертиз, якщо такі розбіжності мали місце.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 101 КПК висновком експерта є докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Згідно з ч. 1 ст. 102 КПК у висновку експерта повинно бути зазначено, коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза; місце і час проведення експертизи; хто був присутній при проведенні експертизи; перелік питань, що були поставлені експертові; опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом; докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка; обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Зміст висновку експерта від 16 травня 2022 року № 12-14/24-КР/22 спростовує твердження захисника про відсутність в тексті експертизи висновків та експертної оцінки результатів, оскільки експерт у підсумку на поставлені слідчим питання зазначила про наявність у ОСОБА_8 , 1959 р.н., діагнозу закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків, 17 березня 2022 року проведено оперативне втручання - відкритий метало остеосинтез. Зазначила, що вказане тілесне ушкодження могло утворитися від ударної дії тупого твердого предмету або об нього не пізніше дати звернення до медичної установи. Вказала, що за ступенем тяжкості закритий перелом шийки правої стегнової кістки зі зміщенням відламків відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, за критерієм тривалості розладу здоров`я, згідно з пунктами 2.2.1 в, 2.2.2 «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.

Доводи захисника про відсутність у висновку посилань на застосовані методи дослідження також не підтверджуються змістом висновку експерта від 16 травня 2022 року № 12-14/24-КР/22, оскільки з тексту висновку вбачається, що ступінь тяжкості завданого ОСОБА_8 тілесного ушкодження було визначено відповідно до «Правил судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6. Правила, про які зазначено в експертизі, закріплюють, що судово-медичне визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться згідно з Кримінальним та Кримінальним процесуальним кодексами України, а також зазначеними Правилами, будь-яких додаткових методик щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, вказані нормативно правові акти не містять.

З наведених вище підстав колегія також відхиляє доводи сторони захисту про недопустимість висновків додаткових судово-медичних експертиз від 10 червня 2022 року № 12-23/7-КР/22, від 08 липня 2022 року № 12-23/11-КР/22 та від 13 липня 2022 року № 12-23/15-КР/22, оскільки зміст вказаних висновків не викликає будь-яких сумнівів у дотриманні експертом ОСОБА_21 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, а також Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Змістом висновків експерта № 12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року; додаткової судово-медичної експертизи від 10 червня 2022 року № 12-23/7-КР/22; додаткової судово-медичної експертизи від 08 липня 2022 року № 12-23/11-КР/22; додаткової судово-медичної експертизи від 13 липня 2022 року № 12-23/15-КР/22 спростовуються доводи захисника щодо неналежного фахового рівня експертів, досвіду роботи та попередження їх про кримінальну відповідальність.

Вбачається, що висновок експерта №12-14/24-КР/22 від 16 травня 2022 року складено атестованим судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОСОБА_22 , яка працює експертом Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ, має вищу медичну освіту, першу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Судово-медична експертиза» (свідоцтво № 100-ХА про присвоєння ЕКК КЗОЗ ХОБСМЕ кваліфікації судового експерта, 5 кваліфікаційний клас судового експерта, стаж експертної роботи 14 років). Експерта було попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на неї обов`язків.

Висновки експерта №12-23/7-КР/22 від 10 червня 2022 року, №12-23/11-КР/22 від 08 липня 2022 року та №12-23/15-КР/22 від 13 липня 2022 року, проведені експертом ОСОБА_21 , який працює експертом Красноградського відділення КЗОЗ ХОБСМЕ, має вищу медичну освіту, вищу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Судово-медична експертиза», є завідуючим відділення судово-медичної експертизи Красноградського МРВ СМЕ (свідоцтво № 035-ХА про присвоєння ЕКК КЗОЗ ХОБСМЕ кваліфікації судового експерта, 3 кваліфікаційний клас судового експерта, стаж експертної роботи 36 років). Експерт був попереджений про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК за надання завідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків.

Є безпідставними також ті доводи захисника, в яких він посилається на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив та не навів мотивів щодо його тверджень про недопустимість протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 червня 2022 року за участі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також від 08 липня 2022 року за участю свідка ОСОБА_13 .

З оскарженого рішення апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції належним чином перевірив наведені захисником аргументи стосовно недопустимості протоколів вказаних слідчих дій та не встановив порушень з боку органу досудового розслідування з підстав, зазначених у апеляційній скарзі, навів обґрунтовані мотиви.

Не залишились поза увагою апеляційного суду й доводи сторони захисту про порушення приписів ч. 7 ст. 228 КПК. Перевіряючи вказані посилання захисника, апеляційний суд вказав про відсутність підстав до висновку, що впізнання особи за фотознімками було проведено з порушенням вказаних вимог кримінального процесуального закону, за якими фотознімок з особою, яка підлягає впізнанню, пред`являється особі, яка впізнає, разом з іншими фотознімками, яких повинно бути не менше трьох, і не висуває вимог про те, що вони не мають бути не чорно-білими. Посилання захисника на різкі відмінності у зовнішності апеляційний суд обґрунтовано відхилив як суб`єктивну думку адвоката. Колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду за оцінкою аналогічних доводів сторони захисту.

Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 у частині, що стосуються обставин проведених за їх участю слідчих дій, суд оцінив, взявши до уваги те, що після вказаних подій сплив значний проміжок часу, що протоколи впізнання за фотознімками оформлені відповідно до приписів процесуального закону.

Зокрема, із протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 червня 2022 року за участю ОСОБА_11 вбачається, що слідча ОСОБА_9 провела слідчу дію у період часу з 09:10 до 09:25, за участю двох понятих, яким відповідно до приписів статей 11, 13, 15, 66, 223 КПК роз`яснено права і обов`язки. Перед проведенням впізнання слідча попередила ОСОБА_11 про кримінальну відповідальність за ст. 385 КК та попередньо з`ясувала чи може вона впізнати особу, опитала про зовнішній вигляд та прикмети особи, яку впізнають, про обставини, за яких ОСОБА_23 бачила особу, яку впізнає, на запитання слідчого ОСОБА_11 відповіла, що може впізнати жінку, яка здійснювала сварку, а потім била ОСОБА_24 за рисами обличчя, волосся, статурою. Далі, на запитання чи впізнає когось із осіб зображених на фотознімках, ОСОБА_11 повідомила, що впізнає жінку, яка била ОСОБА_24 біля магазину « Колосок » в смт Кегичівка по вул. 1 Травня . Повідомила, що особу, зображену на знімку під № 2, впізнала за рисами обличчя, коротким волоссям, зовнішнім виглядом. Крім того, відповідно до відмітки у протоколі в учасників слідчої дії не було зауважень до протоколу слідчої дії в якій вони приймали участь, зазначене свідок та поняті скріпили своїми підписами.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 06 червня 2022 року за участю ОСОБА_12 убачається, що слідча ОСОБА_9 провела слідчу дію у період часу з 15:16 до 15:25, за участю двох понятих, яким відповідно до приписів статей 11, 13, 15, 66, 223 КПК роз`яснено їх права і обов`язки. Слідча попередила ОСОБА_12 перед проведенням впізнання про кримінальну відповідальність за ст. 385 КК та попередньо з`ясувала чи може вона впізнати особу, опитала про зовнішній вигляд та прикмети особи, яку впізнають, про обставини, за яких бачила особу, яку впізнає, на запитання слідчої свідок повідомила, що може впізнати жінку, яка здійснювала сварку біля магазину «Колосок», а потім стояла поряд з лежачою жінкою, за рисами обличчя, волоссю, статурою. Далі, на запитання чи впізнає ОСОБА_12 когось із осіб, зображених на фотознімках, остання повідомила, що впізнає жінку, яка здійснювала сварку біля магазину « Колосок » в смт Кегичівка по вул. 1 Травня , а потім стояла поряд з лежачою жінкою, повідомила, що особу зображену на знімку під № 4 впізнала за рисами обличчя, коротким волоссям, зовнішнім виглядом. Відповідно до відмітки у протоколі в учасників слідчої дії не було зауважень до протоколу слідчої дії в якій вони приймали участь, зазначене свідок та поняті скріпили своїми підписами.

15 березня 2023 року в судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 повідомила, що жінка, яка сварилася з потерпілою та яку вона впізнала на фото і жінка, яка знаходиться в судовому засіданні в якості обвинуваченої, є одна і таж сама особа.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08 липня 2022 року за участю ОСОБА_13 вбачається, що капітан поліції ОСОБА_25 провів слідчу дію у період часу з 09:15 до 09:25, за участю двох понятих, яким відповідно до приписів статей 11, 13, 15, 66, 223 КПК роз`яснено права і обов`язки. Перед проведенням впізнання слідчий попередив ОСОБА_13 про кримінальну відповідальність за ст. 385 КК та попередньо з`ясував чи може він впізнати особу, опитав про зовнішній вигляд та прикмети особи, яку впізнають, про обставини, за яких ОСОБА_13 бачив особу, яку впізнає. На запитання слідчого свідок повідомив, що може впізнати жінку, яка здійснювала сварку, а потім била ОСОБА_24 за рисами обличчя, волоссям, статурою. Далі, на запитання чи впізнає ОСОБА_13 когось із осіб зображених на фотознімках повідомив, що впізнає жінку, яка здійснювала сварку, а потім біла біля магазину «Колосок» в по вул. 1-го Травня в смт Кегичівка , вказав, що особу, зображену на знімку під № 4, впізнав за рисами обличчя, коротким волоссям, зовнішнім виглядом. Відмітка та підписи у протоколі свідчать, що в учасників не було зауважень до протоколу слідчої дії в якій вони приймали участь, зазначене свідок та поняті скріпили своїми підписами.

Свідок ОСОБА_13 під час допиту в судовому засіданні також підтвердив, що обвинувачена, є тією самою особою, яку він впізнав під час слідчої дії.

Відхиляючи доводи захисту про недопустимість протоколів впізнання, колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що участь понятих слугує не тільки процесуальною гарантією забезпечення прав особи під час проведення слідчої дії, а й запорукою дотримання приписів кримінального процесуального закону під час проведення слідчої дії, до участі в якій вони залучені, дієвим засобом перевірки достовірності доказу, натомість сторона захисту не заявляла клопотань про допит понятих, які брали участь під час проведення впізнання за фотознімками, з метою перевірки відповідних обставин. Фактично стверджуючи про внесення до протоколу впізнання перекручених чи неправдивих відомостей, наполягаючи на визнанні протоколів впізнання за фотознімками недопустимими доказами, сторона захисту не порушувала перед судом питання про допит понятих, залучених до слідчої дії з метою спростування чи підтвердження обставин, тобто про використання процесуальних гарантій, покликаних унеможливити застосування довільного, не передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку отримання доказів, з огляду на що, та враховуючи приписи статей 22, 26 КПК, колегія суддів виходить із того, що самостійно обстоюючи свою правову позицію, сторона захисту не вважала за раціональне скористатися відповідним правом, що не суперечить меті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, отже не може бути підставою до визнання доказів недопустимими.

Відхиляючи доводи захисника, апеляційний суд правильно застосував положення ст. 228 КПК, його висновок узгоджується з правозастосовною практикою Касаційного кримінального суду Верховного суду, за якою обов`язковість обґрунтування слідчим необхідності проведення впізнання саме за фотознімками, за наявної можливості провести впізнання за участю самої особи, законом не передбачено як передумову проведення слідчої дії (див. постанову об`єднаної палати ККС ВС від 25 вересня 2023 у справі № 208/2160/18 (провадження№ 51-1868кмо22). Той факт, що апеляційний суд зазначив про те, що вказаний висновок він бере до уваги на спростування доводів сторони захисту, при тому, що в апеляційній скарзі захисника не йшлося про недотримання приписів кримінального процесуального закону в цій частині, не свідчить про істотне порушення вимог КПК, оскільки вказане не перешкодило і не могло перешкодити суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Згіднозі ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

За доводами касаційної скарги Судом не встановлено підстав до застосування наслідків, передбачених вказаною статтею щодо висновків експертів та протоколів впізнання за фотознімками в цьому провадженні.

Статтею 87 КПК встановлюються підстави для визнання доказів недопустимими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини при їх отриманні. Вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, слід насамперед з`ясувати чи мали місце такі порушення, а також з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання захисника п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК, як на підставу до визнання висновків експертів та протоколів впізнання за фотознімками недопустимими доказами, оскільки отримання вказаних процесуальних джерел доказів не потребує дозволу суду. В цьому провадженні суд взагалі не спирався на процесуальні джерела доказів, отримані внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.

Доводи захисника щодо безпідставної, на його думку, відмови апеляційного суду у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів Верховний Суд уважає безґрунтовними.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Апеляційний суд розглянув клопотання захисника та не встановив підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження, жодного доказу по іншому не тлумачив, з огляду на що обґрунтовано відмовив стороні захисту у задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, з огляду на те, що відмова в задоволенні клопотання щодо повторного дослідження обставин кримінального провадження у цій справі свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність обґрунтованих підстав щодо необхідності таких дій, з чого вбачається, що відповідні доводи захисника про недотримання судом апеляційної інстанції приписів ч. 3 ст. 404 КПК не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що незгода сторони захисту з показаннями свідків та письмовими доказами у справі, не є підставою для повторного дослідження цих доказів. Під час апеляційного перегляду у суду не виникає обов`язку досліджувати докази з дотриманням засади безпосередності, якщо він по-іншому не тлумачить докази, досліджені в суді першої інстанції. Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

На переконання колегії суддів суду касаційної інстанції зміст апеляційної скарги та матеріали кримінального провадження в контексті приписів ст. 404 КПК не давали суду апеляційної інстанції обґрунтованих підстав для повторного дослідження обставин кримінального провадження. Як убачається з оскарженого судового рішення, апеляційний суд за наслідками судового розгляду вмотивовано погодився з оцінкою доказів судом першої інстанції, а тому підстав для безпосереднього дослідження доказів у нього не було.

Висновок апеляційного суду про критичну оцінку місцевим судом показань свідка ОСОБА_15 є обґрунтованим, оскільки у вироку із достатньою повнотою і конкретизацією відтворено показання вказаного свідка, де йдеться про фактичні обставини, відмінні від тих, що ґрунтуються на оцінці сукупності доказів у їх взаємозв`язку, з огляду на що суд першої інстанції обґрунтовано не спирався на відповідні дані і постановив вирок, який хоча і не є бездоганним втіленням всіх вимог кримінального процесуального закону, проте не містить тих недоліків, які є підставою до застосування судом касаційної інстанції повноважень, передбачених пунктами 2-4 ч. 1 ст. 436 КПК, в аспекті реалізації приписів пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК в розумінні положень статей 370, 374, 412, 413 вказаного Кодексу.

Апеляційний суд надав умотивовані відповіді на всі основні доводи сторони захисту, навів належні аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою, та належним чином обґрунтував свої висновки. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок щодо належного мотивування судового рішення, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи. У змісті вироку та ухвали апеляційного суду наведено достатні мотиви прийнятих судами рішень. Зважаючи на позиції ЄСПЛ про те, що не можна тлумачити п. 1 ст. 6 Конвенції як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (Salov v. Ukraine, заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), у цьому кримінальному провадженні такі стандарти мотивування дотримано.

Отже, за доводами касаційної скарги захисника істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовною підставою для скасування або зміни оскарженого судового рішення щодо ОСОБА_7 , суд касаційної інстанції не встановив, а тому в Суду відсутні підстави до застосування повноважень, передбачених положеннями ст. 436 КПК у їх взаємозв`язку з приписами ст. 438 цього Кодексу, з огляду на що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Харківського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу її захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3