Номер провадження: 11-кп/813/2375/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Київського райсуду м. Одеси від 24.09.2024, якою в межах к/п № 0001397 від 14.10.2023 відносно:

ОСОБА_6 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, з вищою освітою, незаміжньої, на даний час не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживаючої: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

- обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком до 22.11.2024 із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 24.09.2024 було задоволено клопотання прокурора ОСОБА_7 та було продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.11.2024 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор" відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбачених ч. 3 ст. 436-2 КК України із визначенням застави у розмір 60 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 181 680 грн.

Окрім того, зазначеною ухвалою було відмовлено у задоволенні клопотання обвинуваченої про зміну їй запобіжного заходу.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченої та прийшов до висновку про те, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, який водночас не є для обвинуваченої безальтернативним.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою з таких підстав:

- пред`явлене обвинувачення є необґрунтованим, вона не є суб`єктом інкримінованого злочину, оскільки не була службовою особою, жодних публікацій не робила;

- розмір визначеної застави є непомірним для неї, так як вона не має рухомого або нерухомого майна, не працевлаштована у зв`язку із застосуванням запобіжного заходу, не має близьких родичів, які могли б їй допомогти фінансово, батьки проживають на окупованій території, має борги, за які нараховуються відсотки;

- пред`явлене їй обвинувачення за 2 публікації в соціальній мережі не виправдовує застосування найбільш суворого запобіжного заходу;

- ДУ «Одеський слідчий ізолятор» не містить належного укриття, відтак її життя знаходиться у постійній небезпеці.

За таких обставин обвинувачена ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду від 24.09.2024 та постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання та змінити їй запобіжний захід або зменшити заставу до 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

В судове засідання суду апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_8 не з`явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином, водночас, направив на адресу апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності, оскаржувану ухвалу просив залишити без змін, при цьому від обвинуваченої ОСОБА_6 клопотань про її участь в судовому засіданні апеляційного суду не надходило.

Враховуючи неявку учасників провадження в судове засідання апеляційного суду, колегія суддів, на підставі вимог ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Київському райсуді м. Одеси знаходяться к/п № 0001397 від 14.10.2023 за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Відтак, надаючи оцінку доводам обвинуваченої відносно необґрунтованості обвинувачення, колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Водночас, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченій ОСОБА_6 у разі визнання її винуватою, зокрема, у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років позбавлення волі, суспільну небезпеку інкримінованого злочину, який спрямований на виправдовувано збройної агресії рф, в найбільш складний для держави час, коли на території України здійснюється відсіч збройної агресіїї рф, яка розв`язала повномасштабну війну, руйнує країну та вбиває її громадян, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжують існувати ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування обвинуваченого від суду, незаконний вплив на потерпілих, свідків у кримінальному провадженні.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч. 1 ст. 177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченій ОСОБА_6 у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, апеляційний суд враховує ті обставини, що на стадії досудового розслідування ОСОБА_6 була оголошена у розшук у зв`язку із неявкою до органу досудового розслідування та у телефонній розмові із співробітником ч/ч НОМЕР_1 висловлювала погрози щодо розправи із працівниками поліції.

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Водночас, апеляційний суд враховує, що наразі судовий розгляд не завершено, внаслідок чого продовжує існувати ризик здійснення незаконного впливу обвинуваченою на свідків.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Апеляційний суд приймає до уваги доводи обвинуваченої з приводу відсутності бомбосховища в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», водночас з огляду на тяжкість інкримінованого злочину та наявність ризиків, констатує, що застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є обґрунтованим. Більш того, зазначений запобіжний захід не є безальтернативним для обвинуваченої.

Що стосується доводів обвинуваченої ОСОБА_6 з приводу погіршення стану її здоров`я, колегія суддів зауважує, що особи, які утримуються під вартою мають доступ до медичної допомоги.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченій ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Апеляційний суд на підставі вищевикладеного погоджується із висновком суду 1-ої інстанції з приводу того, що забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого може лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Що стосується визначеного розміру застави, апеляційний суд зауважує наступне.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з приписами п. 3) ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 20 до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На підставі системного аналізу вищевикладених положень кримінального процесуального закону можна дійти висновку про те, що саме суд вправі визначити, чи здатна застава у відповідному розмірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої особи, а також зауважити на виключності такого випадку.

Приписи КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан підозрюваного; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу підозрюваного; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» підозрюваного; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Відтак, апеляційний суд враховує тяжкість інкримінованого злочину, наявність ризиків, процесуальну поведінку обвинуваченої та приходить до висновку про те, що визначена судом застава, яка не перевищує межі, визначені п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України є справедливою та необхідною, у зв`язку з чим не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування до обвинуваченої запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Відтак, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції, підлягає залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 177, 182, 183, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24.09.2024, якою стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 436-2 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 22.11.2024 із визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4