Справа № 146/1626/24
Провадження №11-кп/801/1208/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого в режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника в режимі відеоконференції ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.10.2024 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 в кримінальному провадженні №0000154 від 12.08.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,

В С Т А Н О В И В :

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.10.2024 продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 на шістдесят днів до 05.12.2024.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_7 подав на нього апеляційну скаргу, в якій порушує питання про скасування ухвали та застосуванні відносно нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в нічну пору доби.

Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції при розгляді клопотання не взяті до уваги його характеризуючі дані, а також те, що потерпілий у суді пояснив, що немає до обвинуваченого жодних матеріальних та моральних претензій, оскільки ОСОБА_7 не вчиняв відносно нього злочину.

Заслухавши доповідь судді, виступ обвинуваченого та захисника на підтримку апеляційної скарги, прокурора, який заперечив проти її задоволення, перевіривши матеріали контрольного провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення, врахувавши особу обвинуваченого, тяжкість кримінального правопорушення, у якому він обвинувачується, продовження існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились та виправдовують обраний запобіжний захід.

Отже, з урахуванням особи обвинуваченого та характеру інкримінованого йому злочину, тяжкості покарання, що загрожує йому у разі доведення винуватості, реальними залишаються ризики, зазначені в оскаржуваній ухвалі: переховування ОСОБА_7 від органів досудового розслідування та суду, незаконний вплив на потерпілого та свідків, вчинення інших кримінальних правопорушень.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також приймає до уваги практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

На думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що ризики, які існували на час обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою продовжують існувати, що виправдовує його тримання під вартою та унеможливлює застосування більш м`якого запобіжного заходу, зокрема, домашнього арешту, оскільки він не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого про недоречність тримання його під вартою з огляду на непричетність його до злочину, про що свідчив у суді потерпілий, не є беззаперечним критерієм, з яким закон пов`язує можливість недоцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Так, виправдання особи відбувається за вироком суду після дослідження судом всіх доказів по справі.

Обвинувачення особи у вчиненні злочину та доведення вини у його вчиненні, не є тотожними, а тому, виходячи з практики ЄСПЛ у рішенні «Ізмаїлов та інші проти Росії» від 24.04.2008 р. та «Дактарас проти Литви», принципово потрібно розрізняти вказані поняття.

При цьому, колегія суддів наголошує на тому, що запобіжні заходи застосовуються тоді, коли особу ще не визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення і коли відповідно до принципу презумпції невинуватості вона вважається невинуватою.

Виходячи з наведеного вище, посилання обвинуваченого на відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою у зв`язку з його непричетністю до інкримінованого йому обвинувачення, є передчасними.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 07.10.2024 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4