головуючого судді ОСОБА_1 у кримінальному провадженні
за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Зміст прийнятого рішення
Ухвалою суду від 10 травня 2024 року було вкотре задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 строком на 60 днів без визначення розміру застави.
Позиція щодо ухваленого рішення
Повністю погоджуюсь із позицією більшості колегії суддів у частині про задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Втім, як і попередньо я надалі не підтримую висновки моїх колег про неможливість визначення розміру застави обвинуваченому ОСОБА_3 , як альтернативного запобіжного заходу, та вважаю за необхідне висловити окрему думку з цього питання.
Мотиви незгоди з рішенням більшості
Моя незгода з рішенням більшості колегії суддів обґрунтовується тим, що застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави під час обрання (продовження) тримання під вартою є обов`язком, а не правом суду, від якого він має право відступити лише у певних визначених законом випадках.
Водночас прийняте рішення більшістю колегії суддів продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, безальтернативно, без визначення розміру застави, посилаючись лише на стадію провадження, на якій зараз перебуває справа, є суто незаконним та порушує основоположні права та свободи людини.
Вважаю, що не можна оминути зазначене колегами формулювання, яке на мою думку не відповідає усталеній практиці ЄСПЛ, який часто встановлював порушення за подібних обставин щодо правозастосування ч. 3 ст. 5 Конвенції.
Так, у рішенні (Korniychuk v. Ukraine 30.04.2018 п.п. 29, 30) Суд вказав, що в аргументах національних судів не міститься жодних ознак того, що вони належним чином розглянули можливість застосування у справі заявника будь-якого альтернативного, менш обтяжливого запобіжного заходу.
Поруч із наведеним, важливим є питання, що у центрі уваги судді має бути не стадія провадження, а особа обвинуваченого, і жалкую, що не змогла переконати колег - суддів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у зміні підходів при розгляді цього питання.
Вважаю, що людиноцентрична дискреція судді має ґрунтуватися на законі та діяти в межах права з метою захисту основоположних прав та свобод людини.
Сутність людиноцентричності якраз і полягає у тому, щоб визнавати людину найвищою цінністю, а не зважати лише на стадію провадження та здійснювані процедури.
Повертаючись до стадії провадження слід зауважити наступне.
Після завершення досудового розслідування, обвинувальний акт надійшов до Дніпровського районного суду міста Києва 03 лютого 2020 року для розгляду по суті.
До листопада 2023 року у Дніпровському районному суді міста Києва тривав судовий розгляд, який неодноразово починався спочатку через зміну складу суду.
Водночас судовий розгляд так і не був завершений у зв`язку із заявленим через декілька років судового розгляду самовідводом головуючим суддею ОСОБА_6 та неможливістю у подальшому утворити новий склад суду, через що справа була направлена до суду апеляційної інстанції для зміни підсудності.
Після визначення підсудності Київським апеляційним судом, 12 грудня 2023 року вказане кримінальне провадження надійшло до Дарницького районного суду міста Києва, у зв`язку з чим судовий розгляд розпочався спочатку із проведення підготовчого судового засідання.
При цьому встановлено, що ОСОБА_3 безперервно перебуває під вартою з моменту затримання, тобто з 13 квітня 2019 року, та який не обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я, на відміну від іншого обвинуваченого у цьому провадженні, питання про визначення застави якому наразі не розглядається.
При цьому поширена судова практика свідчить про обрання обвинуваченим з цієї ж кримінально-правовою кваліфікацією дій альтернативного запобіжного заходу.
На додаток до цього можна також констатувати, що обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, має постійне місце проживання у Київський області, де також проживають його дружина та дитина, яка є особою з інвалідністю.
Поряд з цим, необхідно констатувати, що з урахуванням висунутого обвинувачення та відповідно у випадку доведення вини ОСОБА_3 , останній має право на застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону від 26.11.2015 № 838-VIII) щодо зарахування у строк відбування покарання строку тримання під вартою із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні попереднього ув`язнення.
Вказану обставину я не маю права залишати поза увагою, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою вже рахується як більше, ніж 10 років позбавлення волі, що фактично перетворюється у відбуття покарання, яке є можливим лише коли провина обвинуваченого є доведеною.
При цьому цей строк не може бути виправданим максимальним очікуванням покарання за встановленою санкцією інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_3 кримінальних правопорушень за ч. 1 ст. 14, ч. 5 ст. 185 (крадіжка); ч. 4 ст. 187 (розбій); ст. 257 (бандитизм) КК України, та за примарної перспективи найскорішого завершення судового розгляду.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів провадження, тривалий судовий розгляд за попередніх складів суду не був пов`язаний суто із поведінкою обвинуваченого ОСОБА_3 , який не ухилявся від суду, не перебував у розшуку, не вбачається і вжиття судом будь-яких заходів до останнього, якби затягував судовий розгляд, зловживаючи процесуальними правами тощо.
Під час судового провадження попереднім складом суду Дніпровського районного суду м. Києва обвинуваченому ОСОБА_3 розмір застави не визначався, окрім як у період з 05 серпня 2021 року до 23 листопада 2021 року (три місяці).
При цьому сума застави була такою, що взагалі не розглядалась як можлива (3 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), що на день постановлення ухвали становила 7 037 000 грн (сім мільйонів тридцять сім тисяч гривень), і абсолютно очевидно, що не була внесена ані обвинуваченим, ані іншими особа.
Також з огляду на складність цього кримінального провадження, його обсяг та кількість учасників судового провадження, ймовірність його розгляду із ухваленням остаточного судового рішення в найближчий термін є вкрай низькою, враховуючи також відкладення судових засідань і через об`єктивні причини.
Переконана, що за рахунок визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави можна було знизити суворість продовженого для обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Водночас слід мати на увазі, що застава є додатковим дієвим важелем задля виконання обвинуваченим ОСОБА_3 процесуальних обов`язків, а недотримання яких мало б наслідком, за відповідною ініціативою, вирішення питання про звернення застави в дохід держави та зміну запобіжного заходу на більш суворий.
Тому звертаючись до встановленого ч. 3 ст. 183 КПК України обов`язку визначення розміру застави, вважаю могло бути вирішено це питання шляхом застосування альтернативного запобіжного заходу з покладенням на обвинуваченого ОСОБА_3 передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України обов`язків.
головуючий суддя ОСОБА_7