ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/1922/22 Номер провадження 11-кп/814/1539/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 серпня 2022 року за №0000156, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ч.2 ст.286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Строк покарання ОСОБА_8 ухвалено обчислювати з моменту його затримання після набрання вироком законної сили.

Цивільний позов прокурора задоволено й стягнуто з ОСОБА_8 на користь:

КНП «Кобеляцька міська лікарня» Кобеляцької міської ради - 7 484 гривні 05 копійок витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 ;

КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім. М.В. Скліфосовського Полтавської обласної ради» - 120 993 гривні 89 копійок витрат на стаціонарне лікування ОСОБА_9

Цивільні позови ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 задоволено частково й стягнуто з ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди на користь:

ОСОБА_9 - 360 000 гривень;

ОСОБА_12 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 - по 237 000 гривень кожному.

Вирішено питання щодо арешту майна, процесуальних витрат і речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він 01 серпня 2022 року приблизно о 09 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем «Nissan Altima», н.з НОМЕР_1 , у с. Бережнівка Полтавського р-ну Полтавської обл. по автомобільній дорозі Н-31 Дніпро-Решетилівка в напрямку з м. Кобеляки до м. Решетилівка, в порушення вимог п.12.3 ПДР України, наздоганяючи мікроавтобус «УАЗ 2206», н.з НОМЕР_2 , який рухався в попутному напрямку під керуванням водія ОСОБА_10 із пасажирами ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , не вжив заходів до зменшення швидкості, не дотримався безпечної дистанції та допустив зіткнення з названим мікроавтобусом, у результаті чого було заподіяно: ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження; ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість, просить змінити вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі та на підставі ст.75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд під час призначення покарання зважив лише на тяжкість вчиненого ОСОБА_8 злочину, думку сторони обвинувачення і двох потерпілих, але належним чином не врахував: обставини ДТП, вчиненої обвинуваченим із недбалості, її наслідки; наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування заподіяної шкоди, що суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки особи ОСОБА_8 та вчиненого ним злочину; особу обвинуваченого, який не притягувався до відповідальності, є особою молодого віку, позитивно характеризується; має міцні соціальні зв`язки, проживаючи з матір`ю, яка є пенсіонером і частково перебуває на його утриманні; те, що трьом потерпілим було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження та відповідно щодо них не вчинялось кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, яке характеризується наслідками у вигляді спричинення смерті особи чи заподіяння їй тяжкого тілесного ушкодження; застарілість моделі автомобіля «УАЗ 2206», н.з НОМЕР_2 , та необладнання його мінімальними засобами безпеки, що й стало однією з причин настання наслідків від ДТП. Водночас апелянт посилається на формальний розгляд і безпідставне задоволення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих, яким завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження та які вказали однаковий розмір моральної шкоди.

Прокурор ОСОБА_13 у порядку ст.403 КПК України відмовився від поданої ним апеляційної скарги на вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року, через це розгляд за його апеляційною скаргою не здійснюється.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку захисника та обвинуваченого на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо: доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч.2 ст.286 КК України; вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_9 , ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України у зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи захисника про необхідність застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України позбавлені підстав.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду, надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Життя та здоров`я людини згідно зі ст.3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони.

Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким необережним злочином, його суспільну небезпеку, обставини й наслідки, особу обвинуваченого, який не судимий, позитивно характеризується, має матір пенсійного віку, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, думки потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 про обрання ОСОБА_8 основного заходу примусу у вигляді позбавлення волі й потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , які у вирішенні цього питання поклались на розсуд суду, дані досудової доповіді, де зазначено про те, що виправлення обвинуваченого без позбавлення волі на певний строк можливе та не становить високої суспільної небезпеки, наявність обставин, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування заподіяної шкоди ( ОСОБА_9 90 000 гривень, ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 по 13 000 гривень), та відсутність обставин, що його обтяжують.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_8 покарання було належним чином враховано обставини провадження як щодо вчиненого кримінального правопорушення, так і особи обвинуваченого, в тому числі ті, на які наявне посилання в апеляційній скарзі.

Урахувавши наведені вище дані й обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства шляхом призначення йому основного покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям, але в мінімальному розмірі, та додаткового покарання на строк, який не є максимальним.

На переконання колегії суддів, установлені судом першої інстанції обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, дані про його особу, з огляду на всі викладені вище обставини, що враховуються при обранні заходу примусу в їх сукупності, самі по собі не вказують на наявність мотивованих і достатніх підстав для застосування до ОСОБА_8 положень ст.75 КК України, натомість обґрунтовано вплинули на призначення йому основного покарання в мінімально можливому розмірі (строком на 3 роки, в той час як санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає основне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років).

Усупереч доводам апелянта, призначення мінімального покарання та одночасне застосування інституту звільнення від відбування заходу примусу з випробуванням за вчинення тяжкого злочину має мати для цього вагомі й достатні підстави, яких апеляційний суд у цьому кримінальному провадженні не вбачає.

Так, ОСОБА_8 , керуючи джерелом підвищеної небезпеки, вчинив, хоча і з необережності, але тяжкий злочин шляхом грубого порушення вимог ПДР України в нескладній дорожній обстановці, що призвело до тяжкого й серйозного травмування чотирьох потерпілих, а саме внаслідок ДТП було заподіяно: ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя у момент спричинення, у вигляді: політравми, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани голови, закритого перелому лобкових і сідничних кісток із обох сторін із розривом лобкового симфізу, вторинно відкритого скалкового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням, відривного перелому зовнішнього надвиростку правої великогомілкової кістки зі зміщенням, забоїв грудної клітки й серця, розриву уретри, гематоми шкіри калитки, тромбозу підколінної вени лівої нижньої кінцівки; ОСОБА_10 середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді: забою грудної клітки, перелому дев`ятого та десятого ребер лівої половини грудної клітки, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, припухання і ущільнення м`яких тканин на задній поверхні колінного суглобу; ОСОБА_12 - середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді: забоїв лівого стегна, м`яких тканин шийного відділу хребта, лівого кульшового суглобу, інфікованої гематоми; ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, у вигляді: післятравматичної вертеброгенної церквікобрахіалії з вираженим місцево-тонічним синдромом, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани волосистої частини голови, забою грудної клітки та грудного відділу хребта. Унаслідок небезпечного для життя травмування від ДТП ОСОБА_9 вимушений був проходити тривале лікування, йому встановлено ІІ групу інвалідності та ступінь втрати професійної працездатності на 80%, у той час як на його утриманні перебувають дружина, його та дружини батьки (т.2 а.п.57-58). До того ж, обвинувачений, будучи водієм та знаючи вимоги ПДР України, зокрема, наявність прямої заборони водіям керувати транспортним засобом у стані стомлення (п.2.9 "б" ПДР України), свідомо сів за кермо в названому стані, наражаючи на небезпеку невизначене коло осіб. У судовому ж засіданні місцевого суду ОСОБА_8 підтвердив, що керував автомобілем без відпочинку, будучи втомленим.

Наведені вище обставини значно підвищують суспільну небезпечність вчиненого злочину ОСОБА_8 та його особи.

У направлених до апеляційного суду заявах потерпілі ОСОБА_10 та ОСОБА_9 висловили позицію про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з реальним відбуттям навіть у більшому розмірі, ніж було призначено місцевим судом.

При цьому, під час провадження в суді апеляційної інстанції обвинувачений не вживав жодних заходів, спрямованих на компенсацію шкоди потерпілим.

Колегія суддів наголошує, що злочин, передбачений ст.286 КК України належить до категорії двооб`єктних злочинів, основним безпосереднім об`єктом якого є безпека руху й експлуатації автомобільного та деяких інших видів транспорту, додатковим об`єктом - життя і здоров`я особи, а тому думка потерпілих підлягає обов`язковому врахуванню в сукупності з іншими обставинами справи.

Апеляційний суд наголошує, що ПДР України регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватись усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки, а тому уникнення обвинуваченим справедливого покарання за обставин цього кримінального провадження негативно вплине на сприйняття суспільством, зокрема, іншими водіями, необхідності суворо дотримуватись ПДР України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що трьом потерпілим було спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження та через це, на думку захисника, щодо них не вчинялось кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України, колегія суддів уважає необгрунтованими.

За змістом п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» порушення особою правил безпеки дорожнього руху чи експлуатації транспорту, яке спричинило наслідки, передбачені різними частинами ст.286 КК України слід кваліфікувати як один злочин за тією частиною ст.286 КК України, яка передбачає більш тяжкі наслідки. При цьому, у вироку необхідно зазначати всі кваліфікуючі ознаки злочину.

Частиною 1 ст.286 КК України передбачено відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Згідно з ч.2 ст.286 КК України відповідальність настає, зокрема, за те саме діяння, якщо воно заподіяло тяжке тілесне ушкодження потерпілому.

Тому суд першої інстанції правильно у формулюванні обвинувачення, визнаному доведеним, установив обставини й вид заподіяних тілесних ушкоджень усім чотирьом потерпілим, і кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху, що спричинило: потерпілому ОСОБА_9 - тяжке тілесне ушкодження; потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 - середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Аргументи ж апелянта про те, що автомобіль «УАЗ 2206», н.з НОМЕР_2 , був застарілим і не обладнаний необхідними засобами безпеки, що і стало однією з причин настання наслідків від ДТП, у будь-якому випадку не знижують ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_8 кримінально-протиправних дій. Відповідно до п.п.1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги ПДР України. За змістом висновкуексперта №СЕ-19/117-22/13763-ІТ від 18 жовтня 2022 року саме допущення обвинуваченим грубого порушення вимог п.12.3 ПДР України й стало причиною ДТП. Ці порушення правил безпеки дорожнього руху перебували в прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП і у випадку виконання ОСОБА_8 вимог п.12.3 ПДР України ДТП би не настало. Технічна можливість уникнути ДТП не залежала від односторонніх дій водія мікроавтобуса "УАЗ 2206", н.з НОМЕР_2 , а цілком визначалася діями ОСОБА_8 . Разом з цим, у діях ОСОБА_10 будь-які невідповідності з вимогами ПДР, які би з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з виникненням ДТП, відсутні (т.1 а.п.185-189).

Водночас колегія суддів не вбачає належних обставин і для призначення ОСОБА_8 покарання згідно зі ст.69 КК України, оскільки підставою для застосування цих положень кримінального закону є не просто наявність сукупності обставин, визнаних судом такими, що пом`якшують покарання обвинуваченого, а такі обставини також повинні відповідати критеріям, які здатні, з урахуванням особи винного, істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто зменшувати його ступінь суспільної небезпеки до такого рівня, який виходить за межі, типові для кримінальних правопорушень даного виду (окремого його різновиду).

Ці обставини чи сукупність обставин мають бути у причинному зв`язку з цілями кримінального правопорушення, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою, у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час вчинення кримінального правопорушення та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватця.

Проте обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 в цьому кримінальному провадженні та стосуються виключно посткримінальної поведінки обвинуваченого щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, часткове відшкодування заподіяної шкоди потерпілим, з урахуванням суспільної небезпеки злочину й даних про особу обвинуваченого, істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним тяжкого злочину, а тому є відсутніми підстави для обрання ОСОБА_8 заходу примусу із застосуванням ст.69 КК України.

Колегія суддів ураховує те, що обвинувачений має на утриманні матір, яка є пенсіонером, однак ці дані з огляду на викладені вище обставини в їх сукупності не свідчать про явну несправедливість обраного ОСОБА_8 заходу примусу та не утворюють достатню і мотивовану підставу для застосування ст.69 чи ст.75 КК України щодо обвинуваченого.

Таким чином, призначене місцевим судом ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, з урахуванням принципів співмірності, індивідуалізації є за своїм видом і розміром законним, справедливим та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Окрім того, позбавлені підстав доводи апеляційної скарги про формальний розгляд і безпідставне задоволення судом першої інстанції цивільних позовів потерпілих, яким завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, з посиланням виключно на те, що ці потерпілі вказали однаковий розмір моральної шкоди.

Частиною 2 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Через заподіяні в результаті ДТП потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, проходження ними тривалого лікування (як стаціонарно, так і в подальшому самостійно з реабілітацією), вони безумовно зазнали сильного фізичного болю і мук як під час травмування, так і тривалого лікування, де суттєво обмежувався їх звичний спосіб життя, сильних душевних страждань і переживань щодо відновлення стану здоров`я, емоційного стресу через негативний вплив наслідків злочину на якість їх життя, вимушених змін у ньому, що також перешкоджало активному соціальному функціонуванню. Для організації лікування, відновлення втрачених соціальних зв`язків та облаштування побуту по новому виникла необхідність у витрачанні потерпілими значного часу й прикладанні додаткових зусиль.

За таких обставин, визначений у вироку розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 237 000 гривень, узгоджується з принципами розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру й обсягу понесених потерпілими моральних страждань. Підстав для зменшення названого розміру немає. Відшкодування ж у зазначеному розмірі не призведе до безпідставного збагачення потерпілих, а буде обґрунтованою компенсацією за заподіяну їм моральну шкоду.

Разом з тим, стягнення з обвинуваченого на користь цих потерпілих моральної шкоди в однаковому розмірі жодним чином не свідчить про формальний чи помилковий розгляд місцевим судом цивільних позовів.

При цьому, апелятом не наведено інших доводів, які би свідчили про неправильність вирішення цивільних позовів ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, а тому вона не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок Кобеляцького районного суду Полтавської області від 15 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без зміни.

У зв`язку з набранням вироком законної сили взяти ОСОБА_8 під варту в залі суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4