УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 серпня 2024 року

м. Київ

справа № 541/2644/23

провадження № 51-3810ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу потерпілої ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2024 року в кримінальному провадженні № 0000657 щодо

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя

АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 січня 2024 року, залишеним без змін ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2024 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 4 ст. 185 КК та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання

з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 19 травня 2023 року приблизно о 9:00, правомірно перебуваючи на передньому пасажирському сидінні автомобіля «Ауді 80», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким користується ОСОБА_4 , поруч із домоволодінням

на АДРЕСА_1 , реалізуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, достовірно знаючи, що на території України запроваджено воєнний стан, переслідуючи мету незаконного особистого збагачення та знаючи, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу з кишені жіночої сумки, яка знаходилася між водійським та переднім пасажирським сидіннями, таємно викрав золотий ланцюжок масою 10,15 г оціночною вартістю 23 961,89 грн, який обернув на свою користь, завдавши потерпілій ОСОБА_4 матеріальну шкоду на вказану суму.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Потерпіла у касаційній скарзі, покликаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Вважає, що судом помилково враховано часткове відшкодування шкоди

як пом`якшуючу покарання обставину. Також зазначає, що саме по собі визнання засудженим своєї вини не свідчить про щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання. Вказує на те, що внаслідок вчиненого кримінального правопорушення втратила дорогу для себе річ, яка має для неї велику немайнову цінність. Зазначає, що справедливою сатисфакцією для неї буде призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі потерпілої не оспорюються.

Доводи потерпілої щодо безпідставного застосування до засудженого положень

ст. 75 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно

до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд, крім випадків засудження

за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин,

що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , дотримуючись наведених вимог закону України

про кримінальну відповідальність, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, ставлення обвинуваченого до скоєного, дані про особу винного, який на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, задовільно характеризуються за місцем проживання,

не судимий, є особою з інвалідністю з дитинства 3-ої групи, страждає на ряд хронічних захворювань, вину у скоєні правопорушення визнав повністю,

у вчиненому розкаюється, частково відшкодував матеріальну шкоду, що визнав пом`якшуючими покарання обставинами. Крім того суд зважив на думку потерпілої, яка не наполягала на суворій міри покарання.

З урахуванням усіх обставин справи у їх сукупності суд дійшов висновку

про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та, призначивши ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільнив останнього від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5

за апеляційною скаргою потерпілої, доводи якої аналогічні доводам у її касаційній скарзі, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому, обговорюючи правильність застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК, колегія суддів апеляційного суду, окрім врахованого судом першої інстанції, також урахувала наявність обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, - активного сприяння ним розкриттю кримінального правопорушення, яку було встановлено органом досудового розслідування

в обвинувальному акті та яка знайшла своє відображення в ході судового розгляду, те, що ОСОБА_5 під час апеляційного розгляду додатково компенсував потерпілій шкоду в сумі 19 240 грн, що підтверджується наданими ним

у засіданні апеляційного суду фіскальними чеками, з 09 листопада 2023 року працевлаштований продавцем-консультантом у ФОП « ОСОБА_6 », а також відсутність у нього життєвого досвіду.

Крім того, апеляційний суд зазначив про те, що у матеріалах провадження відсутні та апелянтом не надані відомості про те, що обвинувачений приблизно протягом року (з моменту вчинення кримінального правопорушення) не виконував чи порушував процесуальні обов`язки, а отже й у апеляційній скарзі не обґрунтовано, чому за таких обставин неможливо досягти мети покарання в разі звільнення ОСОБА_5 від його відбування з іспитовим строком.

Наведена вище форма посткримінальної поведінки обвинуваченого впродовж тривалого періоду часу, як ствердив суд, свідчить про те, що в особі останнього відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його суспільної небезпечності.

Підсумовуючи суд вказав на те, що місцевий суд обґрунтовано вирішив звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, при цьому зазначив, що в разі порушення покладених на нього обов`язків, він буде відбувати реальне покарання у вигляді позбавлення волі.

Крім того, як убачається з ухвали, апеляційний суд вказав про безпідставність посилань апелянта на помилкове врахування щирого каяття та часткового відшкодування шкоди обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого.

Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, характеризує її поведінку після вчинення кримінального правопорушення суто з позицій психологічної внутрішньої переорієнтації суб`єкта, справжнє засудження свого діяння, визнання його антисуспільного характеру. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення.

Добровільне ж відшкодування завданої шкоди має місце тоді, коли спричинена злочином шкода компенсується винним із власної ініціативи.

Як зазначив суд, згідно з матеріалами провадження ОСОБА_5 під час досудового розслідування та судового розгляду повністю визнав винуватість

у вчиненому кримінальному правопорушенні, правдиво підтвердив його обставини, та надав належний критичний осуд своїй кримінально-протиправній поведінці, частково відшкодував потерпілій заподіяну шкоду на загальну суму 23 740 грн

у судах першої та апеляційної інстанцій до набрання вироком законної сили (вартість викраденого майна становить 23 961,89 грн), вибачився перед потерпілою, що вона підтвердила в судовому засіданні місцевого суду. Про наявність щирого каяття ОСОБА_5 констатовано й у обвинувальному акті.

Наведене в сукупності, як обґрунтовано зазначив суд, свідчить про наявність в діях обвинуваченого факту дійсно щирого, а не формального каяття та часткового відшкодування ним завданої шкоди.

З приводу доводів апеляційної скарги про те, що в розумінні положень обставиною, що пом`якшує покарання, є лише повне відшкодування шкоди колегія суддів вказала на те, що відповідно до ч. 2 ст. 66 КК при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, й інші обставини, не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК, а тому зазначені доводи визнала необґрунтованими.

Також суд наголосив, що, ураховуючи конкретні обставини цього провадження,

в тому числі характер вчиненого кримінального правопорушення, посткримінальну поведінку ОСОБА_5 та розмір здійсненого ним відшкодування, визнання обставиною, що пом`якшує захід примусу, у вигляді добровільного часткового відшкодування обвинуваченим шкоди, є обґрунтованим і доречним.

Окрім того, як зазначив суд в ухвалі, в суді першої інстанції потерпіла висловила думку про призначення ОСОБА_5 покарання без його ізоляції від суспільства та висловила бажання, щоб обвинувачений компенсував їй шкоду, що підтверджено носієм інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді (засідання від 17 жовтня 2023 року).

Водночас колегія суддів апеляційного суду зауважила, що думка потерпілої сторони щодо обрання обвинуваченому заходу примусу, в тому числі висловлена

в апеляційній скарзі, не є процесуальною вимогою, звернутою до суду, вирішальним фактором при призначенні покарання та сама по собі не спростовує правильність застосування до ОСОБА_5 приписів ст. 75 КК.

Отже, у цьому конкретному випадку, як підсумувала колегія суддів апеляційного суду, призначене місцевим судом обвинуваченому покарання зі звільненням ОСОБА_5 від його відбування з випробуванням та встановленням іспитового строку, відповідає вимогам статей 50, 65 та 75 КК, за своїм видом, розміром і способом виконання законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» й відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.

Касаційна скарга потерпілої не містить переконливих доводів на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК, а також явної несправедливості призначеного йому покарання через м`якість.

Доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону,

які були би безумовними підставами для скасування оскарженого судового рішення, касаційна скарга не містить.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити потерпілій ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження

за її касаційною скаргою на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3