Номер провадження: 11-сс/813/1144/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2024 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000171 від 09.02.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора Суворовської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_6 в кримінальному провадженні №0000106 від 15.02.2023 року та накладено арешт із забороною розпорядження та користування майном, яке було виявлено та вилучене 26.03.2024 року в ході проведення обшуку офісного приміщення, розташованого на 1 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_5 , а саме:

-мобільний телефон «Iphone XS» imei: НОМЕР_1 з сім-карткою НОМЕР_2 ;

-дві копії трудових книжок на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усього на 2 арк.;

-грошові кошти в сумі 22000 доларів США, 30 Євро, 7 гривень.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, власника майна ОСОБА_5 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу в частині накладення арешту на грошові кошти та мобільний телефон.

Апелянт стверджує, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, прийнята з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та посилається на наступне:

-слідчим не дотримано строк звернення з первісним клопотанням про арешт майна, оскільки обшук проведено 26.03.2024 року, а клопотання слідчого зареєстроване в суді 29.03.2024 року, яке в подальшому рішенням слідчого судді було повернуто прокурору для усунення недоліків. Однак в оскаржуваній ухвалі слідчий суддя зазначив, що строк подання клопотання слідчим не порушено. Захисник також вважає, що слідчий не був уповноваженою на подання клопотання особою, оскільки з таким клопотанням мав право звертатися лише прокурор;

-прокурором порушено Тимчасову Інструкцію з діловодства в органах прокуратури України, затверджену Наказом №27 від 12.02.2019 року, з огляду на те, що прокурор ОСОБА_8 не міг самостійно відправляти клопотання про арешт майна, а клопотання мало бути відправлене відділом служби діловодства прокуратури;

-слідчий суддя не врахував, що вилучені грошові кошти належать ОСОБА_5 на праві приватної власності та отримані від продажу власного транспортного засобу, що підтверджується долученими стороною захисту доказами;

-до клопотання не додано документів про причетність ОСОБА_5 до вчинення злочину, про підозру їй не повідомлялось;

-вилучений у ОСОБА_5 телефон був оглянутий слідчим, тому вся інформація з нього була вилучена. Натомість, в клопотанні та ухвалі слідчого судді не зазначено конкретні відомості стосовно того, які сліди злочину містять вилучені предмети;

Крім того в апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить поновити їй строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, оскільки вона не була присутньою в судовому засіданні, а копію ухвали отримала лише 09.07.2024 року. Також в апеляційній скарзі власниця майна просила провести розгляд її апеляційної скарги за її відсутності.

Від прокурора надійшли заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , до яких долучено копії документів на спростування доводів скарги. Прокурор просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін, посилаючись на те, що матеріали кримінального провадження, на даній стадії підтверджують обставини наявності у ОСОБА_5 зв`язку з ОСОБА_7 , на якого вказують свідки як на особу, яка надавала вказівки щодо здійснення дій, які призвели до незаконного заволодіння нерухомим майном.

Прокурор просив розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

За наведених обставин, відповідно до ч.4 ст.405, ст.422 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності власника майна ОСОБА_5 та прокурора.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це може становити загрозу для вказаних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо клопотання власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження та оскарженої ухвали вбачається, що клопотання про накладення арешту на майно розглядалось без участі власника майна, однак за участі його представника, копія ухвали від 21.06.2024 року на адресу ОСОБА_5 місцевим судом не надсилалась, а отримана власником майна 09.07.2024 року.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання власника майна про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до положень п.п. 2,3 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, а також може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого/прокурора та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (справа «East/West Alliance Limited» проти України).

Перевіривши матеріали судового провадження, колегією суддів встановлено, що під час розгляду клопотання слідчий суддя дотримався вимог вищевказаних положень КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як убачається з матеріалів судової справи СУ ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні № 1200106 від 15.02.2023 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України.

З обставин викладених у клопотанні вбачається, що на території м. Одеси та Одеської області невстановленими особами у період з кінця лютого 2022 року по теперішній час організовано схему незаконного привласнення нерухомого майна, транспортних засобів, а також інших активів громадян України та інших осіб, шляхом підроблення довіреностей на право розпорядження вказаним майном, які начебто посвідчені консульськими посадовими особами, що працюють в дипломатичних представництвах та консульських установах України, та, у подальшому, надання вказаних підроблених довіреностей приватним нотаріусам для реєстрації у Єдиному реєстрі довіреностей України.

Так, встановлено, що ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , громадянин Держави Ізраїль, за яким 23.06.2020 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак в подальшому, право власності на вищезазначену квартиру згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перереєстровано 13.12.2022 на ОСОБА_10 , на підставі договору купівлі-продажу від 13.12.2022, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , зареєстрованим в реєстрі за №465.

Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , від імені та інтересах якого на підставі довіреності, посвідченої ОСОБА_12 , консульським агентом Консульства України в місті Анталії (Турецька Республіка) 06 грудня 2022 року за реєстровим №570/841, діє ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (далі - Продавець), з однієї сторони, та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (далі - Покупець), уклали договір за яким Продавець передає (продає) у власність Покупця, а Покупець приймає (купує) майно, і сплачує за нього обговорену грошову суму. Майно, що відчужується за даним договором, складається з квартири під АДРЕСА_4 . Ціна договору - 2.636.710,00 (два мільйона шістсот тридцять шість тисяч сімсот десять) гривень 00 копійок.

Окрім того, у гі. 2.2. Договору зазначено, що дружина продавця - ОСОБА_14 , дала згоду своєму чоловікові на продаж вищевказаної квартири, яка викладена в заяві, справжність підпису на якій засвідчена ОСОБА_15 , консульським агентом Консульства України в місті Анталія (Турецька Республіка) 06 грудня 2022 за реєстровим №570/843.

Проте, ані ОСОБА_9 , ані його дружина ОСОБА_14 , жодних документів з приводу продажу квартири не підписували, не видавали, та не були в Консульстві України в місті Анталії (Турецька Республіка).

Крім того, ОСОБА_9 , ніколи не мав зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , як зазначено в договорі купівлі-продажу від 13.12.2022.

Так, фіктивність вищевказаних довіреності від імені ОСОБА_9 та заяви від імені ОСОБА_14 , посвідчених нібито консульським агентом Консульства України в місті Анталія (Турецька Республіка) ОСОБА_12 , підтверджується тим, що згідно з відповіддю Посольства України в Турецькій Республіці від 12.10.2023, довіреність за реєстровим №570/841 від 06.12.2022 від імені ОСОБА_9 , справжність підпису ОСОБА_14 на заяві-згоді за №570/843 від 06.12.2022 консульським агентом Консульства України в місті Анталія ОСОБА_12 не посвідчувались.

Крім того, згідно зазначеної відповіді ОСОБА_9 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до Консульства України в місті Анталія з метою вчинення консульських дій у 2022 році не звертались.

Зазначені обставини підтверджені в ході допиту представника потерпілого ОСОБА_16 , який надав відповідні підтверджуючі правовстановлюючі документи.

Допитаний як свідок приватний нотаріус ОСОБА_11 повідомив, що приблизно в листопаді 2022 року до нього звернулась ОСОБА_13 яка надала свій паспорт громадянина України, правовстановлюючі документи на квартиру в ЖК « ІНФОРМАЦІЯ_6 » за адресою: АДРЕСА_2 , оригінал довіреності від ОСОБА_9 , посвідчену приватним нотаріусом Ярош Оленою та копію паспорту покупця, з яких він зробив копії та виявив, що до довіреності від власника квартири відсутня нотаріально посвідчена заява його дружини про надання згоди на продаж, а в документах зазначалось, що власник квартири одружений. Про вказані факти ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_17 . Після чого, ОСОБА_13 знову прибула до ОСОБА_11 , надавши нові документи для продажу квартири, на підставі яких останнім 13.12.2022 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 між ОСОБА_9 , від імені та в інтересах якого на підставі довіреності, діяла ОСОБА_13 , та ОСОБА_18 , в якому зазначено, що ОСОБА_9 є громадянином України, вказано його серії/номери особистих документів: паспорту громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 виданого 16.09.2022 та паспорту громадянина України № НОМЕР_5 виданого 01.12.2021.

Установлено, що вказані серії та номери паспортів належать іншим особам, а саме: паспорт громадянина України для виїзду за кордон № НОМЕР_4 виданий 16.09.2022 на ім`я ОСОБА_19 , а паспорт громадянина України № НОМЕР_5 виданий 01.12.2021 на ім`я ОСОБА_20 . Згідно перевірки бази «ІПНП», ОСОБА_21 та ОСОБА_20 із заявами про втрату своїх паспортів до органів Національної поліції не зверталися.

Допитана як свідок приватний нотаріус ОСОБА_22 повідомила, що 03.11.2022 до неї через її знайому звернувся чоловік, який представився ОСОБА_9 та надав паспорт громадянина України у вигляді книжечки для посвідчення довіреності щодо надання права бути представником з питань розпорядження квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на ім`я довіреної особи ОСОБА_13 .

Допитаний як свідок ОСОБА_10 повідомив, що більше 10 років знайомий з ОСОБА_7 , який співмешкає з ОСОБА_5 . Так, в жовтні 2022 року ОСОБА_7 попросив ОСОБА_10 оформити право власності на квартиру на своє ім`я, пояснюючи небажанням оформляти квартиру на себе або на ОСОБА_5 для уникнення великого податкового збору внаслідок наявності великої кількості іншої нерухомості. Погодившись на вказане прохання, ОСОБА_10 прийняв участь у перереєстрації на своє ім`я квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , правовстановлюючі документи на яку, за вказівкою ОСОБА_7 , передав ОСОБА_5 , яка через деякій час вказала про необхідність нотаріального посвідчення довіреності на її ім`я від ОСОБА_10 для подальшого перепродажу вказаної квартири.

В ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000106 здійснено тимчасовий доступ до документів, а саме до матеріалів кримінального провадження № 0000546 в рамках якого в ході обшуку виявлений та вилучений мобільний телефон ОСОБА_5 , який оглянуто та встановлено наявність в ньому інформації, яка стосується обставин реєстрації нерухомого майна, в тому числі за адресою: АДРЕСА_2 , а також за адресою: АДРЕСА_5 , яке за даними слідства також відбувалось на підставі підроблених документів.

26.03.2024 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 проведено обшук офісного приміщення, розташованого на 1 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , в ході чого виявлено та вилучено:

-мобільний телефон «Iphone XS» imei: НОМЕР_1 з сім-карткою НОМЕР_2 ;

-дві копії трудових книжок на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усього на 2 арк.;

-грошові кошти в сумі 22000 доларів США, 30 Євро, 7 гривень.

Вперше подане слідчим клопотання про накладення арешту на майно було повернуто прокурору ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 10.04.2024 року для усунення недоліків, яке отримане прокурором 08.05.2024 року.

10.05.2024 року, після усунення недоліків клопотання, прокурор повторно звернувся до місцевого суду з клопотанням, в якому просив накласти арешт на вилучене 26.03.2024 року майно, яке визнане речовим доказом на підставі постанови слідчого від 27.03.2024 року.

Клопотання прокурора мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вищевказане майно з метою збереження речових доказів.

21.06.2024 року слідчим суддею Київського районного суду м. Одеси постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що в ході досудового розслідування встановлені факти, як можуть свідчити про імовірну причетність ОСОБА_5 до заволодіння об`єктом нерухомі майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 шахрайським шляхом, є підстави вважати, що вилучений в ході обшуку мобільний телефон може містити у собі інформацію щодо спілкування ОСОБА_5 з приводу відчуження об`єкту нерухомого майна та про інших осіб, які можуть бути причетними до вчинення шахрайських дій.

Посилання власника майна на те, що слідчим мобільний телефон був вилучений та оглянутий, а тому відсутні підстави для подальшого накладення арешту на нього, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вказаний мобільний телефон, на якому відповідно до долучених матеріалів кримінального провадження міститься інформація (відповідно до долучених фотознімків до протоколу огляду предметів та речей від 09.04.2024 року), яка може мати значення доказів у кримінальному провадженні, а сам мобільний телефон є носієм такої інформації та в подальшому, органом досудового розслідування можливе призначення експертиз з метою встановлення інших даних (в тому числі, можливо видалених з мобільного телефону), яку можуть мати значення у кримінальному провадженні. В свою чергу, повернення вказаного майна може призвести до втрати, псування або знищення цього речового доказу, а тому апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді, що на даному етапі до судового розслідування існує обґрунтована підстава для накладення арешту на вказане майно.

Доводи власниці майна щодо відсутності відомостей щодо будь-якого її відношення до кримінального провадження, апеляційний суд визнає безпідставними, оскільки відповідно до матеріалів кримінального провадження, а саме відомостей, які були отримані з іншого мобільного телефону, вилученого за місцем мешкання ОСОБА_5 , та містяться у додатках до протоколу тимчасового доступу до речей та документів від 20.02.2024 року, об`єктивно вбачається наявність спільних обставин, які містилися в переписках з вказаного телефону та обставин, що є предметом доказування в даному кримінальному провадженні.

Апеляційний суд бере до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 з приводу того, що на даному етапі досудового розслідування остання не має процесуального статусу у вказаному провадженні, однак звертає увагу, що кримінальні правопорушення, пов`язані з шахрайством є злочинами, які найчастіше вчиняються зі створенням низки протиправних етапів шахрайських дій, з метою ускладнення встановлення всіх учасників злочинної схеми, та як правило з виведенням майна, які шахрайським шляхом заволодівають особи, в статус майна, яке набувається добросовісним набувачем. Зазначені обставини і обумовлюють необхідність у проведенні низки слідчих (розшукових) дій з метою встановлення всіх причетних осіб, або осіб, які не підозрювали про протизаконні дії злочинців та самі відношення до шахрайських дій не мали, оскільки не були освідомлені про злочинні наміри.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не вбачає обставин, за яких можна дійти висновку про навмисне затягування органом досудового розслідування ходу проведення слідчих дій, які мають бути проведені якісно зі встановленням винуватих осіб та перевірки причетності до вказаних кримінальних правопорушень осіб, які відповідно до долучених додатків до клопотання мають дотичне, або безпосереднє відношення до вчинених злочинів.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність на даній стадії досудового розслідування достатніх підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.

Доводи ОСОБА_5 щодо законності походження грошових коштів у сумі 22000 доларів США, які остання, за її версією отримала від продажу власного автомобілю, апеляційний суд оцінює критично, оскільки такі обставини потребують детальної перевірки в ході досудового розслідування.

Так, відповідно до отриманої органом досудового розслідування інформації з територіального сервісного центру МВС №5152 від 18.04.2024 року, встановлено, що вартість проданого ОСОБА_5 автомобіля ОСОБА_23 , склала 45000 (сорок п`ять тисяч) гривень, підтвердженням чого є договір купівлі-продажу №5152/2024/4392706 від 21.03.2024 року, який зареєстрований в Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС), що вочевидь не дорівнює вилученій в ході обшуку сумі: 22000 доларів США, 30 Євро, 7 гривень. При цьому, походження договору купівлі-продажу від 21.03.2024 року з аналогічними даними продавця та покупця, але з іншою сумою грошових коштів у розмірі 861077,80 гривень ОСОБА_5 на даний час раціонально не пояснює. Крім того, вказаний договір не містить відтиску круглої печатки Регіональному сервісному центрі ГСЦ МВС Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (Філія ГСЦ МВС), де було здійснено переоформлення транспортного засобу, тому походження вказаного договору викликає обґрунтовані сумніви та ці обставини потребують додаткової перевірки.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про наявність на даній стадії досудового розслідування достатніх підстав для накладення арешту на майно.

Стосовно доводів апелянта щодо порушення слідчим під час звернення з клопотанням про арешт майна вперше, строків на звернення з таким клопотанням, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали провадження, надані апеляційному суду містять клопотання прокурора від 10.05.2024 року, поданого ним після постановлення ухвали слідчого судді від 10.04.2024 року про повернення слідчому клопотання про арешт майна у вказаному провадження для усунення недоліків тому суд позбавлений можливості перевірити обставини, за яких слідчий спрямував клопотання до суду першої інстанції, навіть беручи до уваги долучену представником ОСОБА_5 копію протоколу про передачі справи раніше визначеному складу суду від 29.03.2024 року. Більш того, питання своєчасного звернення з первісним клопотанням вже було розглянуто слідчим суддею, про що постановлена відповідна ухвала, якою клопотання було повернуто прокурору для усунення недоліків, тому строк первісного подання не є визначальним для розгляду повторного клопотання.

Крім того, слідчий суддя обґрунтовано звернув увагу на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08.04.2020 року у справі №63/15845/2019, відповідно до якого сплив процесуального строку виконання обов`язку вжити заходи до збереження речових доказів не припиняє необхідності виконати цей обов`язок стороною обвинувачення і не тягне за собою припинення повноважень службової особи на здійснення обов`язкової дії.

Сам по собі факт порушення строку звернення до слідчого судді для вирішення питання про арешт не може бути підставою для відмови в арешті майна, яке відповідає критеріям речових доказів у кримінальному провадженні. Вказане обумовлюється тим, що порушення строку на звернення з клопотанням про арешт майна, яке має ознаки речового доказу, не позбавляє таке майно доказової сили в кримінальному провадженні, а тому потребує забезпечення його збереження, зокрема, шляхом накладення арешту.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин злочину, з наявністю всіх його складових елементів, чи його не доведення, має бути перевірена в ході подальшого досудового розслідування кримінального провадження, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що на даній стадії кримінального провадження ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не дається оцінка допустимості та належності доказів, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на вищевказані речі.

Колегія суддів вважає, що рішення слідчого судді про арешт майна відповідає вимогам ст.171 КПК та узгоджується з положеннями ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Підстав сумніватися в розумності та співрозмірності обмеження права власності на вилучені речі завданням кримінального провадження апеляційний суд на даній стадії досудового розслідування не вбачає. Можливість настання надмірно тяжких наслідків арешту майна для власника, апеляційним судом також не встановлено та апелянтом не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу апелянта, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу, про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник цього майна або його представник, вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК, наклав арешт на вищевказане майно, що буде слугувати меті забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власника, та забезпечив своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо незаконності та необґрунтованості оскарженої ухвали, слід визнати непереконливими.

Відповідно до положень п.1 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, за наслідками апеляційного розгляду має право залишити ухвалу слідчого судді без змін, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді без змін.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Поновити ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2024 року.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21.06.2024 року, якою накладено арешт із забороною розпорядження та користування майном, яке було виявлено та вилучене 26.03.2024 року в ході проведення обшуку офісного приміщення, розташованого на 1 поверсі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , яким користується ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження №0000171 від 09.02.2023 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4