Справа № 646/8000/24
№ провадження 1-кс/646/2150/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2024 м. Харків

Слідчий суддя Червонозаводський районний суд м. Харкова ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудового розслідування за № 0001051 від 25.04.2014 року,

встановив:

Представник третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт, звернувся до слідчого судді з клопотанням, яким просить скасувати арешт квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08.11.2016, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за №2737.

В обґрунтування клопотання зазначено, що ухвалою Московського районного суду м.Харкова від 07 грудня 2016 року у справі №643/15361/16-к було задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 та накладено арешт на вищевказане нерухоме майно. Звертаючись до суду з клопотанням про арешт майна, прокурор посилався на те, що Харківською місцевою прокуратурою № 4 здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000070 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частинами 2, 4 статті 190, частинами 1,4 статті З58 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах шляхом підроблення офіційних документів та використання завідомо підроблених документів. Прокурор зазначав, що досудовим слідством встановлено, що невідомі особи заволодівали нерухомістю померлих громадян, у яких відсутні близькі родичі, шляхом надання нотаріусам підроблених померлих паспортів померлих та інших документів. Прокурор посилався на те, що 02.11.2016 спірна квартира, яка належала померлому 04.02.2016 ОСОБА_8 , була продана особою, яка діяла від його імені на підставі довіреності від 01.11.2016, покупцю ОСОБА_9 . В подальшому кримінальне провадження № 0000070 було об`єднане з кримінальним провадженням №0001051 від 25.04.2014р. З моменту арешту спірної квартири пройшло більше семи років. За цей час жодній особі не повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Триваючий арешт спірної квартири порушує права власника ОСОБА_5 , яка придбала це майно на законних підставах. Цей захід забезпечення кримінального провадження був накладений необґрунтовано та в його подальшому застосуванні відпала потреба. Тому він підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник третьої особи підтримав своє клопотання.

Прокурор заперечувала проти клопотання, посилаючись на обґрунтованість накладення слідчим суддею арешту на спірну квартиру а також на ту обставину, що досудове розслідування у кримінальному провадженні ще не завершено, спірна квартира є об`єктом кримінального правопорушення, отже потреба у застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження не відпала.

Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи та кримінального провадження, слідчий суддя встановив наступне.

06.12.2016 до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №0000070 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.4 ст.190 КК України про те, що 02.11.2016 приватним нотаріусом ОСОБА_10 посвідчено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між померлим ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м.Харкова від 07.12.2016 у справі №643/15361/16-к було задоволено клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000070 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,4 ст.190, ч.ч.1,4 ст.358 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (право власності на яку на час звернення до суду із клопотанням зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 08.11.2016 р. під реєстровим №2737) шляхом заборони будь-яким особам здійснювати відчуження вказаної квартири, з метою використання цього майна як доказу у кримінальному провадженні.

В подальшому вказане кримінальне провадження за цим епізодом було об`єднане із кримінальним провадженням №0001051 від 25.04.2014.

На момент звернення представника третьої особи з клопотанням про скасування арешту майна органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001051 є Слідчий відділ ВП №1 ХРУП №1 ГУНП в Харківській області.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, останньою процесуальною дією, спрямованою на отримання доказів у кримінальному провадженні, було проведення 16.12.2016 тимчасового доступу та речей і документів (документів нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу спірної квартири) на підставі відповідної ухвали слідчого судді.

За Інформацією з Державного реєстру речових прав (інформаційна довідка №387310241 від 18.07.2024) власником вищевказаної квартири є ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого 08.11.2016 в реєстрі за №2737 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 договору купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частиною 1 статті 98 КПК України передбачено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України, позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У цьому кримінальному провадженні протягом тривалого часу (майже 8 років) не вчинялося жодної слідчої та процесуальної дії, направленої на досягнення легітимної мети кримінального провадження.

Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданих лише за умови балансу приватного та публічного інтересів, а також за наявності легітимної мети.

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

З урахуванням положень ст.2 КПК України дієвість кримінального провадження досягається виконанням завдань кримінального провадження, якими є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Разом з тим, у кримінальному провадженні (щодо епізоду, який пов`язаний зі спірною квартирою) органом досудового розслідування не було вчинено жодної дії, яка б свідчила про реальне виконання завдань кримінального провадження, з грудня 2016 року.

Таким чином, арешт квартири не може виправдовуватися існуванням легітимної мети кримінального провадження за відсутності його дієвості протягом тривалого часу.

Це порушує права власника квартири, гарантовані статтею 41 Конституції України та статтею 1 Протоколу першого Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові від 15.04.2024 у справі №554/2506/22 Верховний Суд зазначив, що за юридичними позиціями Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац 2 пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009). Право на судовий захист є фундаментальним правом людини, яке є гарантією захисту її прав, свобод і законних інтересів, а рівень його забезпеченості характеризує демократизм держави та її правовий характер. У кримінальному судочинстві, де стикаються публічні та приватні інтереси, виникає потреба у створенні таких механізмів реалізації права на судовий захист, які забезпечували б ефективне поновлення прав особи, були максимально пристосовані для вирішення його завдань на всіх етапах провадження. Як визначено ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Протокол до Конвенції), ратифікованого Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і та умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово та послідовно зазначав, що «перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу у мирне володіння майном має бути правомірним: друге речення абзацу першого дозволяє позбавляти майна лише «за умов, визначених законом», а другий абзац визнає, що держави мають право контролювати процес користування майном шляхом застосування «законів». Верховенство права (правовладдя) одна із засад демократичного суспільства, притаманна всім статтям Конвенції. Отже питання про те, чи було досягнуто справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та потребою захисту фундаментальних прав особи набуває значення лише після того, як буде встановлено, що втручання, про яке йдеться, відповідало вимозі правомірності і не було свавільним [рішення у справі Iatridis v. Greece від 25 березня 1999 року (заява № 31107/96), § 58; рішення у справі Frizen v. Russia від 24 березня 2005 року (заява № 58254/00), § 33]. За приписами ст. 328 Цивільного кодексу України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не слідує із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга). Гарантії захисту та порядок відновлення порушеного права на власність мають своє відображення у кримінальному процесуальному законодавстві України. Так, згідно з ч. 1 ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Крім того, у постанові від 23.01.2024 у справі №569/19829/21 Верховний Суд зробив висновок, що арешт майна є триваючим втручанням, тому навіть правильне рішення про арешт майна може з часом втратити свою обґрунтованість в результаті зміни важливих обставин або виявлення чи виникнення нових обставин. Це може потребувати зміни в режимі арешту майна і навіть його скасування. Ці рішення є не менш важливими в контексті забезпечення права на мирне володіння майном, оскільки з плином часу втручання з боку держави вимагає все більш переконливих аргументів.

У вказаній постанові Верховний Суд послався на те, що законодавець виходив з істотності наслідків такого втручання в право власності зацікавлених осіб, яке в багатьох випадках тісно пов`язано з правом на особисте та сімейне життя. Арешт майна має бути пропорційним меті, на яку він спрямований, що виражається у понятті «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства і вимогою захисту фундаментальних прав особи. [4] Щоб визначити пропорційність такого заходу, необхідно прийняти до уваги його тривалість та його необхідність в контексті просування розслідування, а також наслідки його застосування до зацікавленої особи. [5]

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Продовження втручання у сферу приватного інтересу (арешт майна) з огляду на фактичну відсутність досудового розслідування у кримінальному провадженні №0001051 (в частині, яка стосується спірної квартири) протягом майже 8 років фактично набуває свавільного характеру, не виправдовуючи легітимної мети.

Тому на цей час такий захід як арешт майна, враховуючи його тривалість та фактичну відсутність розслідування протягом майже 8 років, не є пропорційним та необхідним у контексті відсутності просування розслідування.

Отже, клопотання представника третьої особи підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 16, 98, 170, 174 КПК України, слідчий суддя,-

ухвалив:

Задовольнити клопотання ОСОБА_4 .

Скасувати арешт квартири АДРЕСА_2 , що належать на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2016 року, посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 2737.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1