УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2024 року

м. Київ

справа № 524/3178/23

провадження № 51-5210ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ? ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 2 вересня 2024 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 ),

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2024 ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, за ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 2 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишив без змін.

За обставин, детально викладених у вироку місцевого суду, ОСОБА_4 20 березня 2023 року близько 10:00 перебуваючи у приміщенні кафе-бару «Веста», який розташований у м. Кременчук (проспект Лесі Українки, 24), побачив ОСОБА_6 та під час розмови попросив у нього мобільний телефон для здійснення дзвінка через соціальну мережу «Viber», на що ОСОБА_6 надав йому свій мобільний телефон марки «Redmi 10 Sea Blue», імеі1: НОМЕР_1 , імеі2: НОМЕР_2 , очікуючи, що ОСОБА_4 його поверне. Після чого ОСОБА_4 умисно, з корисливим мотивом, зловживаючи довірою раніше незнайомого йому ОСОБА_6 та не маючи наміру повернути телефон, під приводом пошуку місця для кращого з`єднання зник з місця події, чим завдав потерпілому майнову шкоду на суму 3 999,67 грн.

Вказаними діями ОСОБА_4 скоїв заволодіння чужим майном, шляхом зловживання довірою (шахрайство), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК.

Крім того, 24 березня 2023 року близько 18:40, ОСОБА_4 , перебуваючи разом зі своїми знайомими поблизу АДРЕСА_2 , умисно, відкрито, в умовах воєнного стану підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , який зробив йому зауваження, та зняв з його плеча сумку, потім дістав з неї мобільний телефон марки «Хіаоші Redmi Note 7» IMEI1: НОМЕР_3 , IMEI2: НОМЕР_4 та грошові кошти у сумі 250 грн, які належали ОСОБА_7 , якими заволодів, чим завдав майнову шкоду потерпілому на загальну суму 3 040 грн.

Вказаними діями ОСОБА_4 скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене в умовах воєнного стану, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 186 КК.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник засудженогоне погоджуючись з кваліфікацією дій засудженого за ч. 4 ст. 186 КК (не оспорюючи винуватість за ч. 1 ст. 190 КК) просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_4 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, порушення вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Так, захисник зазначає, що не погоджується з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого, оскільки вона не доведена належними і допустимими доказами, ґрунтується на припущеннях, показаннях особи, яка зацікавлена в результатах розгляду та недоведена поза розумним сумнівом. При цьому скаржник наводить доводи вказуючи на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального, зокрема: стан сп`яніння потерпілого та його зацікавленість у розгляді кримінального правопорушення та показання свідка ОСОБА_8 зі слів потерпілого.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПКсуд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, як про це ставить питання в касаційній скарзі захисник.

З урахуванням приписів статей 433 та 438 КПК Суд позбавлений можливості констатувати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі адвокатом не оспорюються та не заперечуються.

Зі змісту скарги вбачається, що зазначені захисником доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який погодився з рішенням місцевого суду щодо доведеності винуватості засудженого та юридичною кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 186 КК.

Мотивуючи свою скаргу, захисник оспорює невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту досудового і судового слідства та правильність оцінки судами доказів, на підставі яких постановлено судове рішення, що, на його думку, призвело до неправильної кваліфікації дій засудженого.

Надаючи власну оцінку доказам, касатор по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінка доказів згідно зі ст. 94 КПК є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПКздійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.

Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.

За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК, суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань самого засудженого, хоча він свою вину не визнав і виклав свою версію подій, та показань потерпілого, які суд в межах свої повноважень визнав достовірними, свідка, даних протоколів слідчих дій, у тому числі й висновка експерта, та інших письмових доказів наведених у вироку, які узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_4 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.

Крім того, аналогічні за змістом з касаційною скаргою доводи захисника переглядались в апеляційному порядку. Як убачається з рішення апеляційного суду, колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги, надала на кожний із них мотивовану відповідь, навела докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначила підстави, з яких визнала їх необґрунтованими.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту в судах першої та апеляційної інстанцій наполягала на вчиненні засудженим злочину, передбаченого ст. 190 КК, а тому стверджувала, що кримінальна відповідальність має настати за його вчинення, тобто висловлювала доводи, аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі захисника.

Таку версію сторони захисту було ретельно перевірено місцевим та апеляційним судами і спростовано через її неузгодженість з матеріалами провадження й обставинами вчиненого кримінального правопорушення.

Положеннями ст. 186 КК визначено, що грабіж - це відкрите викрадення чужого майна. При цьому викрадення вважається відкритим, якщо воно вчинюється у присутності потерпілого (власника майна або особи, у віданні чи під охороною якої перебуває майно) та/або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, котра у свою чергу усвідомлює, що ці особи помітили і розуміють сутність її злочинних дій, спрямованих на відкрите заволодіння чужим майном. Таким чином, основною ознакою об`єктивної сторони грабежу є відкрите викрадення майна.

Грабіж вважається закінченим злочином з моменту заволодіння майном і таким моментом є поява у винного реальної початкової можливості розпоряджатися вилученим майном.

Відповідно до ст. 190 КК шахрайство - це заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою.

Обман (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних обставин) чи зловживання довірою (недобросовісне використання довіри потерпілого) при шахрайстві застосовуються винною особою з метою викликати у потерпілого впевненість у вигідності чи обов`язковості передачі їй майна або права на нього. При цьому обов`язковою ознакою шахрайства є добровільна передача потерпілим майна чи права на нього.

Таким чином, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точку зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, суд мотивовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_4 у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому в умовах воєнного стану і кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 186 КК.

З приводу посилань захисника на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду, варто зауважити, що обставини у вищевказаних справах не є релевантними обставинам даному кримінального провадження.

Вирок суду не суперечить положенням ст. 374 КПК.

Крім того, доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій засудженого, стан сп`яніння потерпілого та його зацікавленість у розгляді кримінального правопорушення, показання свідка ОСОБА_8 зі слів потерпілого перевірялись апеляційним судом, який залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту, належним чином умотивувавши своє рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає статтям 370, 419 КПК.

При виборі засудженому заходу примусу суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення та наслідки скоєного, особу засудженого, обставину, що пом`якшує покарання -часткове визнання вини, та відсутність обставин протилежного змісту, й дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності, призначив ОСОБА_4 покарання у мінімальних межах санкції ч. 4 ст. 186 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі адвоката не наведено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ? ОСОБА_5 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 березня 2024 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 2 вересня 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3