Справа №498/1318/24
Провадження по справі №1-кп/498/99/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року Великомихайлівський районний суд Одеської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000009 від 03.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

встановив:

В провадженні Великомихайлівського районного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000009 від 03.01.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні прокурор Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, з утриманням його в Державній установі « Одеський слідчий ізолятор». Мотивуючи клопотання тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень злочинів, що відносяться до категорії тяжких та за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років та те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кількох епізодів кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, з урахуванням воєнного стану в Україні та нестабільним рівнем безпеки у області, відсутністю у обвинуваченого міцних соціальних зв`язків за місцем проживання, підсумовуючи вище викладене, є достатні підстави вважати, що особа може переховуватись від суду. Відповідно до п. 3 ч. 1. ст. 177 КПК України наявним є ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків та учасників у цьому ж кримінальному провадженні, адже йому відомо місце мешкання останніх, в тому числі особи свідка ОСОБА_6 так як вони проживають в одному населеному пункті. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України наявним є ризик того, що обвинувачений ОСОБА_4 може продовжити свою злочинну діяльність, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки останній обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, за фактом незаконного придбання, зберігання з метою збуту та незаконного збуту особливо небезпечного наркотичного засобу, а також вчинені тих самих дій повторно. Беручи до уваги вищевикладене та те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів, а тому може переховуватися від органів досудового розслідування, незаконно впливати на свідків та учасників у кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується зібраними матеріалами досудового слідства та свідчить про те, що запобігти вказаним ризикам, можливо лише шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Таким чином вважаю, що зміна запобіжного заходу на більш м`який не забезпечить належної поведінки обвинуваченого ОСОБА_4 під час судового розгляду даного кримінального провадження, і тому дія запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого повинна бути продовжена до розгляду справи судом по суті.Крім того, застосування більш м`яких запобіжних заходів неможливо з наступних підстав: обрання запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, передбаченого ст.179 КПК України, є недоцільним, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні декількох епізодів злочину, тому не має впевненості, що обвинувачений буде дотримуватись вимог, закріплених ст.42 КПК України. Крім того, застосування особистого зобов`язання жодним чином не сприятиме запобіганню ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Для застосування особистої поруки, згідно зі ст. 180 КПК України, потрібна наявність поручителів. Проте жодна особа, як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду кримінального провадження, не виявила намір бути поручителем обвинуваченого ОСОБА_4 . Для застосування домашнього арешту, згідно ст.181 КПК України не має підстав, так як вказаний запобіжний захід жодним чином не сприятиме запобіганню ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Враховуючи, що застосування більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою не може запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, вважаю, що покладення обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, не є доречним. Іншими обставинами, що в сукупності вказують на можливість і необхідність застосування стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно до ст. 178 КПК України, також є: 1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України; 2) вік та стан здоров`я обвинуваченого слідством не встановлено фактів хвороби, яка б унеможливлювала застосування до ОСОБА_4 такого запобіжного заходу; 3) наявність у обвинуваченого постійного місця роботи ОСОБА_4 ніде не працює, за місцем реєстрації не проживає. Беручи до уваги вищевикладене та те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, а також особу правопорушника, який ніде не працює, не одружений, враховуючи те, що перебуваючи на свободі він може переховуватися від органів досудового розслідування, негативно впливати на свідків та учасників справи та вказані ризики передбачені ст. 177 КПК України на даний час не зменшилися, є достатні підстави вважати, що забезпечити належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_4 та запобігти вищезазначеним ризикам можливо лише шляхом застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заявив клопотання про зміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт. Мотивуючи свої вимоги тим, що сукупність зібраних матеріалів письмових та речових доказів є суперечливими, а також надуманими. Кваліфікація інкремінованої статті суперечить припису КК України, а саме незаконна торгівля наркотиками. У порядку ч.2 ст. 177 КПК України слідчий, прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу без існуючих для цього підстав передбачених цим кодексом. Утримання під вартою є найсуворішим і винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі якщо прокурор доведе, що не один з більш м`яких заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК ( ч.3 ст. 176 , ч. 1 ст. 183 КПК ). Вимоги п. 3 ст. 5 ЄСПЛ імплементовані в національне законодавство в нормах КПК , які вимагають нібито щоб прокурор доводив наявність ризиків і що поведінка обвинуваченого передбачена положеннями ст. 177 КПК у цій справі дійсно мало місце, а також недостатність застосування більш м`якого запобіжного заходу. 27.09.2024 року прокурор подав клопотання про продовження тримання під вартою в якому перераховані вищезазначені ризики. Однак такі ризики не можуть бути абстрактними, а мають бути підтверджені в кожному конкретному випадку конкретними та фактичними доказами, проте таких доказів прокурор до клопотання не додав. Крім того, це клопотання з мотивації та обґрунтуванням абстрактних та вигаданих ризиків є абсолютно однаковим з усіма раніше представленими аналогічними клопотаннями. У цьому клопотанні прокурор не надав жодного доказу відповідності застосування запобіжного заходу, який він вимагає від суду обставинами, переліченими в положеннях ч. 2 ст. 183 КПК у такому разі відповідно до вимог ч. 3 ст. 176 КПК суд має відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Всупереч вимогам ч. 2 ст. 183 КПК прокурор не виклав у своєму клопотанні про продовження тримання під вартою обставин на підставі яких він прийшов до висновку про наявність ризиків, зазначених у його клопотанні та не надав посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини. Попри вимоги п. 1 ч.3 ст. 184 КПК України прокурор не додав до клопотання копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання. Ризик того, що обвинувачений буде переховуватися, не існував ніколи. Прокурор не надав доказів здійснення викликів обвинуваченого будь-якого органу досудового розслідування та суду, обвинувачений отримав та на них не відповів. Тяжкість покарання не може бути підставою для суду не змінювати обраний обвинуваченим запобіжний захід. Відповідно до п. 3 ст. 5 ЄСПЛ після закінчення певного часу саме існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення волі і судові органи повинні навести підстави для продовження тримання під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами. Жодних таких підстав у розглянутій справі суд не зазначав жодного разу, тільки посилався на них абстрактно. Прокурором не надано доказів правового, фізичного та логічного зв`язку між відсутністю місця офіційного працевлаштування та приховуванням від суду та слідства. Також відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність у особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до скоєння нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне. Ризик того, що обвинувачений тиснутиме на свідків також не існував ніколи. Прокурор до жодного зі своїх клопотань про застосування та продовження найсуворішого запобіжного заходу не вказав на один конкретний випадок тиску вчиненого обвинуваченим на свідків і не був допитаний у суді і не може бути підставою для ув`язнення. Прокурор зобов`язаний надати фактичні та конкретні докази спроб обвинуваченого вийти на зв`язок зі свідками після його затримання. Враховуючи факт умисного перекручування прокурором фактів, що протікають матеріалам справи, а саме вказуючи місце проживання свідка та обвинуваченого в одному населеному пункті, що є невірним і свідчить про упереджене ставлення прокурора до обвинуваченого. Враховуючи всі вищевикладені порушення, він вважає доречним застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, який забезпечить виконання ним його процесуальних обов`язків.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечувала проти заявленого прокурором клопотання стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 та підтримала заявлене клопотання її підзахисного ОСОБА_4 про зміну міри запобіжного заходу на цілодобовій домашній арешт, оскільки ризиків на які посилається прокурор не було і не має, крім того вона звертає увагу на те, що згідно ст. 89 К України її підзахисний раніше не судимий, також зазначила що він мав постійне місце роботи, але не офіційно, у зв`язку з чим вони не можуть надати підтвердженя цьому факту , він має постійне місце проживання та співмешканку, це також підтверджується тим, що його було затримано саме за постійним місцем його мешкання. Отже вони вважають клопотання прокурора недоведеним та безпідставним.

Розглянувши підстави заявленого клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого, захисників обвинуваченого, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 19 серпня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів - до 18 жовтня 2024 року з визначенням застави у розмірі 35 (тридцяти п`яти ) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 105980,00 грн.

Частина 4 статті 199 КПК України регламентує, що суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

За змістом ст.ст.131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключено у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Метою застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого є запобігання ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Підставою продовження обраного запобіжного заходу є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307 КК України, що підтверджується обвинувальним актом та реєстром матеріалів досудового розслідування.

Так, обвинувачений ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких злочинів за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від шести до десяти років. Крім того, ОСОБА_4 , обвинувачується у вчиненні кількох епізодів кримінального правопорушення, не має міцних соціальних зв`язків за місцем проживання.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , так як це відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а дані про особу обвинуваченого дають достатні підстави вважати, що дійсно існують ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України та прокурором доведено, що перебуваючи на волі обвинувачений ОСОБА_4 може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, може вчинити інше кримінальне правопорушення, незаконно впливати на свідків.

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

Однак, враховуючи існування ризиків, особу обвинуваченого, тяжкість покарання, що загрожує йому в разі визнання винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом не встановлено.

Згідно ч.3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків передбачених цим кодексом.

Суд, не знаходить підстав для зменшення розміру застави визначеною ухвалою суду від 19 серпня 2024 року.

На підставі вищевикладеного, суд вважає за доцільне продовжити обраний обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, із можливістю внесення застави визначеної ухвалою суду від 19 серпня 2024 року.

На момент розгляду даного клопотання термін тримання ОСОБА_4 під вартою не закінчився, однак він сплине до наступного судового засідання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 183, 194-199, 369-372, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Роздільнянської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_3 про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 - задовольнити.

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт - відмовити.

Продовжити обраний обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням його в Державній установі "Одеський слідчий ізолятор" Міністерства юстиції України строком на 60 (шістдесят) днів - до 14 грудня 2024 року включно, із можливістю внесення застави визначеної ухвалою суду від 19 серпня 2024 року.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику.

Ухвала підлягає апеляційному оскарженню згідно вимог діючого законодавства.

Суддя ОСОБА_1