Номер провадження: 11-кп/813/1641/24
Справа № 522/3160/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2024 року в кримінальному провадженні №0000078 від 06.02.2024 року, щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася в м. Одесі, громадянки України, офіційно не працюючої, із вищою освітою, одруженої, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України,

встановив:

Оскарженою ухвалою закрито кримінальне провадження №0000078 від 06.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України - у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_10 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_8 не обирався.

Оскаржена ухвала мотивована тим, що потерпіла ОСОБА_7 подала до суду письмову заяву про її відмову від обвинувачення у формі приватного обвинувачення стосовно ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та просила закрити кримінальне провадження, оскільки не бажає підтримувати обвинувачення, у зв`язку із примиренням з обвинуваченою. Місцевий суд, пославшись на положення ч.4 ст.26, п.7 ч.1 ст.284, ч.1 ст.477 КПК України, дійшов висновку про можливість закриття кримінального провадження, яке здійснюється у формі приватного обвинувачення, у зв`язку із відмовою потерпілої від підтримання обвинувачення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Прокурор зазначає, що місцевий суд закрив кримінальне провадження усупереч положенням п.7 ч.1 ст.284 КПК, яким прямо заборонено закриття кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного із домашнім насильством. За таких підстав кримінальне провадження підлягає поверненню на новий розгляд зі стадії підготовчого судового засідання в суді першої інстанції.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Захисник ОСОБА_11 надіслала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких просить ухвалу місцевого суду залишити без змін.

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції, відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності захисника ОСОБА_11 , яка будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду в судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду не подавала.

Обвинувачена ОСОБА_8 повідомила суду, що захисник ОСОБА_11 обізнана про судове засідання, однак немає можливості з`явитися в судове засідання.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації прав учасників судового провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського Суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити; потерпілу, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; обвинувачену, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; дослідивши матеріали кримінального провадження; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК (в редакції на час вчинення кримінального правопорушення та на час розгляду кримінального провадження в місцевому та апеляційному судах) кримінальне провадження закривається в разі, якщо потерпілий, а у випадках, передбачених цим Кодексом, його представник відмовився від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, крім кримінального провадження щодо кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством (зі змінами внесеними згідно із Законами України №2227-VIII від 06.12.2017 року, №720 від 17.06.2020 року).

Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами» №2227-VIII від 06.12.2017 року, який набрав законної сили 11.01.2019 року, внесені зміни у п.7 ч.1 ст.284 КПК, шляхом доповнення уточненням «крім кримінального провадження щодо злочину, пов`язаного з домашнім насильством».

Загальне правило, щодо дії кримінального процесуального закону в часі відповідно до ч. 1 ст. 5 КПК передбачає, що процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

Однак, при постановленні оскарженої ухвали зазначених вимог закону суд першої інстанції не дотримався, з огляду на таке.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду сформулювала висновки в постанові від 12.02.2020 року (справа № 453/225/19, провадження № 51-4000кмо19), згідно з якими злочином, пов`язаним із домашнім насильством, слід вважати будь-яке кримінальне правопорушення, обставини вчинення якого свідчать про наявність у діянні хоча б одного з елементів (ознак), перелічених у ст. 1 Закону № 2229-VIII, незалежно від того, чи вказано їх в інкримінованій статті (частині статті) КК як ознаки основного або кваліфікованого складу злочину. Встановлена в п.7 ч.1 ст.284 КПК заборона закриття кримінального провадження поширюється на осіб, які вчинили злочин, пов`язаний із домашнім насильством, за умови, що слідчі органи пред`явили особі таке обвинувачення і вона мала можливість захищатися від нього.

У пункті 3 ч.1 ст.1 Закону № 2229-VIII визначено, що домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Одночасно згідно з п.17 ч.1 ст.1 Закону № 2229-VIII фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах від 25.02.2020 року у справі №442/2191/19, від 10.03.2020 року у справі №531/270/19, від 19.03.2020 року у справі №675/813/19, від 31.03.2021 року у справі №155/457/20, від 12.10.2022 року у справі №676/6199/19, обов`язковою умовою визнання судом злочину пов`язаним із домашнім насильством є відображення зазначеного у формулюванні обвинувачення (у повідомленні про підозру, в обвинувальному акті) із встановленням органами досудового розслідування відповідних фактичних обставин (ступінь родинних відносин або спорідненості між потерпілим та винуватцем, характер насильства тощо).

Відповідно до обвинувального акта та оскарженої ухвали, ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що вона, 04.02.2024 року, близько 21:30 год., знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних стосунків із матір`ю ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень, в процесі словесного конфлікту із останньою, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, нанесла один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_7 , спричинивши останній згідно із висновком експерта тілесні ушкодження у виді синця в ділянці лівої верхньої повіки та садна в лівій виличній області, які як окремо так і разом не були небезпечними для життя, мають скороминущі наслідки тривалістю не більше шести днів і за цим критерієм, згідно п.п.2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (1995 року) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, обвинувачена ОСОБА_8 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_7 в квартирі АДРЕСА_2 , де і було вчинене інкриміноване обвинуваченій кримінальне правопорушення.

Тобто, відповідно до обвинувального акта ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК, а саме в нанесенні умисного легкого тілесного ушкодження своїй матері ОСОБА_7 , з якою спільно проживає.

Таким чином, ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення за вчинення кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством.

Водночас суд першої інстанції закрив кримінальне провадження, у зв`язку із відмовою потерпілої від обвинувачення, не врахувавши, що на момент вчинення кримінального правопорушення 04.02.2024 року, вже були внесені зміни до законодавства, у відповідності до яких була скасована можливість закриття кримінального провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством.

За таких обставин, відповідно до п.7 ч.1 ст.284 КПК, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 не можна було закрити у зв`язку з відмовою потерпілої ОСОБА_7 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із висновками Верховного Суду у постанові від 21.08.2024 року (справа №365/621/23).

За таких обставин у даному кримінальному провадженні апеляційним судом встановлені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, передбачені ч.1 ст. 412 КПК України, які були допущені судом першої інстанції, та які тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в оскарженій ухвалі місцевий суд вказав, що потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні надала письмову заяву про відмову її від обвинувачення у формі приватного обвинувачення, однак така заява в матеріалах кримінального провадження відсутня.

Положення ст. 2 КПК України визначають завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, одним із завдань є забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другою ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно ст. 8 КПК кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 КПК.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

З огляду на вищенаведене, враховуючи те, що встановлені апеляційним судом порушення не можуть бути усунені в порядку апеляційного розгляду, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу прокурора, скасувати ухвалу місцевого суду та призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 412, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 12.03.2024 року, якою закрито кримінальне провадження №0000078 від 06.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на підставі п.7 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відмовою потерпілої ОСОБА_10 від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення, - скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження №0000078 від 06.02.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, в суді першої інстанції, зі стадії підготовчого провадження, в іншому складі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4