Справа № 577/4079/24
Провадження № 1-кп/577/428/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2024 року м. Конотоп

в складі: головуючої судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника потерпілого ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Конотоп кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000 від 09.02.2024 по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

українця, громадянина України,

уродженця с. Шевченкове, Конотопського району Сумської області,

мешканця

АДРЕСА_1 , українця, громадянина України,

з вищою освітою, одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей:

дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

раніше не судимого

у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до частини 3 ст. 79 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Відповідно до частини 1 ст. 211 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи несуть кримінальну відповідальність за самовільне зайняття земельних ділянок.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», самовільне зайняття земельної ділянки - це будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо земельної ділянки.

Відповідно до ч.1 ст.53 Земельного Кодексу України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби.

Згідно ч.2 ст.54 Земельного Кодексу України навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, об`єктів культурної всесвітньої спадщини, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, які надані та використовуються для потреб охорони культурної спадщини, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Відповідно ст. 54-1 Земельного кодексу Україн, з метою охорони культурної спадщини на використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, буферної зони, історичного ареалу населеного місця, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини встановлюються обмеження відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини".

Обмеження у використанні земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника,історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини поширюються на усі розташовані в межах цих територій та об`єктів землі незалежно від їх цільового призначення. Межі території, на яку поширюються такі обмеження, визначаються відповідно до Закону України "Про охорону культурної спадщини" і зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації, науково-проектній документації у сфері охорони культурної спадщини. Відомості про зазначені обмеження у використанні земель вносяться до Державного земельного кадастру.

Режим використання земель у межах території пам`ятки культурної спадщини, історико-культурного заповідника, історико-культурної заповідної території, охоронюваної археологічної території, музею просто неба, меморіального музею-садиби, зон охорони, історичного ареалу населеного місця, буферної зони, території об`єкта культурної всесвітньої спадщини визначається науково-проектною документацією у сфері охорони культурної спадщини, а до затвердження такої документації - Законом України "Про охорону культурної спадщини".

Згідно ст.150 Земельного кодексу України до особливо цінних земель відносяться, зокрема: г) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення.

На території Попівської сільської ради знаходиться об`єкт культурної спадщини - курган № 2 за планом об`єкта культурної спадщини «Могильник курганний «Шевченкове-11» до складу якого увійшли археологічні пам`ятки взяті на облік згідно з розпорядженням представника Президента України в Сумській області від 19.07.1994 №227 (за порядковим №№ 199-204) та внесені згідно з наказом Міністерства культури, молоді та спорту України від 10.02.2020 №630 до Державного реєстру нерухомих пам`яток України за категорією місцевого значення (охоронні № №3496-См, 3498-См, 3499-См, 3500-См, 3501-См).

30 травня 2024 року у ОСОБА_5 , який здійснюючи обробіток земельної ділянки з кадастровим номером :03:002:0447, на території Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, що перебуває у його власності, виник злочинний умисел, направлений на самовільне захоплення (зайняття) несформованої земельної ділянки історико-культурного призначення, площею 0,1550 га, на якій знаходиться об`єкт культурної спадщини курган «Шевченкове - 11», порядковий номер 199-204 шляхом його розорювання, та засадженням сільськогосподарською культурою «Соя».

Реалізуючи вказаний злочинний умисел, ОСОБА_5 у 30 травня 2024 року у невстановлений час, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, самовільно, без належного оформлення права власності, права користування чи оренди на землю, та їх державної реєстрації, за допомогою власної с/г техніки, здійснюючи обробіток належної йому земельної ділянки, з кадастровим номерам :03:002:0447 на території Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області, здійснив розорювання і посів сільськогосподарської культури «соя» на несформованій земельній ділянці історико-культурного призначення площею 0,1550 Га.

Здійснивши таким чином самовільне зайняття земель історико-культурного призначення на території Попівської сільської ради площею 0,1550 Га, які відносяться до особливо цінних земель.

Оглядом місця події, проведеним слідчим СВ Конотопського РВП ГУНП в Сумській області 23.07.2024, за участі спеціаліста Сумської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» виявлено факт самовільного захоплення ОСОБА_5 на несформованій земельній ділянці історико-культурного призначення, площею 0,1550 га, з кадастровим номером 0:03:002:0447, на якій знаходиться об`єкт культурної спадщини курган 2 «Шевченкове - 11» охоронний номер порядковий номер 199-204.

Згідно інформації Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області внаслідок самовільного захоплення частини земельної ділянки ОСОБА_5 заподіяно шкоду в розмірі 2057,66 грн.

Отже, вказаними умисними протиправними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому Попівській сільській раді Конотопського району Сумської області матеріальну шкоду на вказану суму 2057,66 грн., яку ОСОБА_5 на рахунок Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області відшкодував в повному розмірі в сумі 2057,66 грн..

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.2 ст.197-1 КК України як саме самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене щодо земельної ділянки особливо цінних земель.

24 липня 2024 року між обвинуваченим ОСОБА_5 та представником потерпілого Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 укладена угода про примирення, між потерпілим та обвинуваченим.

За умовами угоди про примирення ОСОБА_5 визнає себе винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, за обставин, вказаних в обвинувальному акті. Сторони вважають, що для укладення цієї угоди істотне значення мають наступні обставини: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому. Враховано, що ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання. Сторони даної угоди погоджуються на призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України увиді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1 700 грн. Сторонами обумовлені наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст. 473 КПК України, та наслідки невиконання угоди про примирення, передбачені ст. 476 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що розуміє права, визначені ч. 5 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом, що у судовому засіданні йому додатково роз`яснені. ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, у скоєному розкаявся, підтвердив обставини, викладені у пред`явленому йому обвинуваченні та прохав призначити йому узгоджене покарання, із застосуванням ст. 69 КК України увиді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян в сумі 1700 грн.

Представник потерпілого Попівської селищної ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 зазначила, що добровільно уклала угоду про примирення, їй зрозумілі наслідки укладення угоди, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України, прохала затвердити угоду про примирення. Пояснила, що заподіяні збитки добровільно відшкодовані в повному обсязі.

Прокурор вважає, що зміст угоди про примирення, відповідає положенням чинного законодавства та угода підлягає затвердженню.

Суд встановив, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 197-1 КК України, яке за класифікацією ст. 12 КК України відноситься до нетяжких злочинів.

ОСОБА_5 раніше не судимий, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Обставини, що обтяжують призначення покарання відсутні.

Обставинами, що пом`якшують призначення покарання ОСОБА_5 є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Судом встановлено, що укладення угоди сторонами кримінального провадження є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

У дослідженій судом угоді передбачені наслідки укладання та затвердження угоди про примирення, встановлені ч.1 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання передбачені ст. 476 КПК України.

Узгоджене сторонами угоди покарання не виходить за межі загальних та спеціальних засад призначення покарання. Сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди), з урахуванням особи винного, та вправі використати положення ст. 69 КК України, узгодивши основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачено у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» від 11 грудня 2015 року № 13.

Умови угоди відповідають вимогам ст. 471 КПК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, виходячи з чого суд, приходить до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про примирення.

Керуючись ст. 374-376, 475 КПК України,

У Х В А Л И В:

Затвердити угоду про примирення, укладену 24 липня 2024 року між представником потерпілого Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області ОСОБА_4 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України і призначити йому покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. (одна тисяча сімсот грн).

Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення: обвинуваченим виключно з підстав призначення судом покарання, суворішого ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.ч. 5-7 ст. 474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; потерпілим виключно з підстав призначення судом покарання, менш суворого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; не роз`яснення йому наслідків укладення угоди; невиконання судом вимог, встановлених ч. 6 чи ч. 7 ст. 474 КПК України; прокурором виключно з підстав затвердження судом угоди у кримінальному провадженні, в якому, згідно з ч. 3 ст. 469 КПК України, угода не може бути укладена.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Інші учасники судового провадження мають право відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України отримати копію вироку в суді.

Суддя ОСОБА_1