Справа № 299/498/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.08.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі секретаря: ОСОБА_4 ,

учасників судового розгляду: обвинуваченого ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 11-кп/4806/500/21 за апеляційними скаргами прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021 року відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , фізичної особи-підприємця, із середньо-спеціальною освітою, розлученого, не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Вироком Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021 року, ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, у якому він обвинувачується.

Згідно з вироком, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_5 обвинувачується в тому, що він 09.10.2019 року близько 22 години 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем марки "Audi" моделі "А4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по другорядній дорозі - по вул. Соборній в м. Виноградів Виноградівського району Закарпатської області в напрямку нерегульованого перехрестя вул. Соборної та вул. Івана Франка, в порушення вимог пункту 16.11 Правил дорожнього руху, де передбачено, що на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху, не надавши перевагу в русі автомобілю марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням потерпілого ОСОБА_8 , який рухався по головній дорозі - по вул. Івана Франка в м. Виноградів в напрямку центра м. Виноградів, виїхав на головну дорогу, де допустив зіткнення передньою частиною автомобіля марки "Audi" моделі "А4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , з середньою частиною правого борту автомобіля марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , у салоні якого знаходились пасажири ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_8 , згідно висновку судово-медичного експерта № 133, отримав тілесні ушкодження у вигляді: синців шкірних покровів лівого плеча в середньо-верхній третині по передньо-внутрішній поверхні, бокової поверхні грудної клітки зліва, в ділянці лівого колінного суглобу по передній поверхні, лівої кисті по тильній поверхні, першого пальця правої кисті в ділянці міжфалангового суглобу по передній поверхні та нігтьової фаланги п`ятого пальця правої кисті, які згідно підпункту "б" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили розладу здоров`я або незначної стійкої втрати працездатності; різаної рани шкірних покровів лівої кисті по долонній поверхні, які згідно підпункту "а" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну стійку втрату працездатності; закритого перелому одинадцятого ребра зліва по задній підпахвинній лінії, які згідно пункту 2.2.1 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир переднього сидіння автомобіля марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичного експерта № 137, отримала тілесні ушкодження у вигляді: синців шкірних покровів правого плеча у верхній третині по зовнішньо-задній поверхні, синця шиї справа, які згідно підпункту "б" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили розладу здоров`я або незначної стійкої втрати працездатності; забою правого плечового суглобу з післятравматичним плечовим плекситом справа, струсу головного мозку, які згідно підпункту "а" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну стійку втрату працездатності.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир заднього сидіння автомобіля марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_11 , згідно висновку експерта № 138, отримала тілесні ушкодження у вигляді: синців шкірних покровів нижньої повіки справа, в ділянці нижньої щелепи зліва, в ділянці правого ліктьового суглобу по зовнішній поверхні, правої кисті по тильній поверхні та в ділянці колінного суглобу справа по задній поверхні, підшкірної гематоми чола справа, які згідно підпункту "б" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що не спричинили розладу здоров`я або незначної стійкої втрати працездатності; струсу головного мозку, які згідно підпункту "а" пункту 2.3.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.01.1995 року № 6, кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я або незначну стійку втрату працездатності.

Згідно висновку експерта № 10/505 від 17.12.2019 року з технічної точки зору причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія автомобіля марки "Audi" моделі "А4", реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_5 , який не виконав вимогу пункту 16.11 Правил дорожнього руху, виїхав з другорядної дороги на головну, не надавши перевагу в русі автомобілю марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по ній в цей момент. Невиконання водієм ОСОБА_5 вказаних вимог Правил дорожнього руху стало причиною настання дорожньо-транспортної пригоди та знаходиться в прямому причинному зв`язку з отриманням потерпілим ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, - порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказав, що оскаржуваний виправдувальний вирок суду є безпідставним та незаконним, а тому підлягає скасуванню. Вказує, що прокурором було надіслано письмове клопотання з доказами у даному кримінальному провадженні, для дослідження їх в ході судового розгляду, однак суд першої інстанції, з власної ініціативи, порадившись на місці без видалення до нарадчої кімнати оголосив своє рішення про визнання доказів недопустимими та їх повернення. Вважає, що оскаржуваний вирок суду викликає сумніви і його законності та обґрунтованості, тобто має місце невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим просить суд оскаржуваний вирок скасувати, постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України до штрафу в розмірі 8500 грн.з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 вказала, що в ході судового розгляду стороною обвинувачення було надано беззаперечні докази, які вказують на винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині та наявність у його діянні підстав притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.286 КК України. На її думку, оскаржуваний вирок суду викликає сумніви і його законності та обґрунтованості, тобто має місце невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що потерпілий та свідок в ході судового засідання дали покази, які детально описують обставини ДТП і причетність до злочинного порушення ПДР ОСОБА_5 і ці докази ніким з учасників не не спростовані та об`єктивно і у повній мірі узгоджуються з іншими документами наданими стороною обвинувачення, натомість судом зроблено безпідставний висновок про їх недостатність для обвинувачення ОСОБА_5 . Також просить суд врахувати, що потерпілого ОСОБА_8 було позбавлено права на участь в судових дебатах. На підставі викладеного, просить суд, оскаржуваний вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_5 за ч.1 ст.286 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, обвинуваченого - ОСОБА_5 , перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Апеляційна скарга розглядається за відсутності потерпілої сторони, неявка якої, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. З матеріалів провадження вбачається, що: потерпіла сторона належним чином повідомлена про час та місце розгляду апеляційної скарги; даних про поважність причин неявки та заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги на інший термін від них не надходило.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Цих вимог судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 не дотримано.

Згідно ч. 1 ст. 373 КПК України суд постановляє виправдувальний вирок, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. У мотивувальній частині вироку у таких випадках зазначається: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, а також мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції зазначив, що у кримінальному провадженні стороною обвинувачення не були відкриті матеріали досудового розслідування стороні потеррілого, з огляду на відсутність документів, складених у відповідності до ч. 9 ст. 290 КПК України, а тому, відповідно до вимог ч. 12 ст. 290 цього Кодексу, суд не має права допустити відомості, які містяться в них, як докази. Враховуючи наведене, суд визнав надані стороною обвинувачення докази недопустимими. Одночасно, суд з власної ініціативи, порадившись на місці, без видалення суду до нарадчої кімнати, оголосив своє рішення про визнання доказів недопустимими та їх повернув.

В подальшому, до Берегівської окружної прокуратури надійшов лист судді Виноградівського районного суду ОСОБА_12 від 19.08.2021 за вих.№299/498/20 19.08.2021, яким повернуто документи додані до клопотання прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, згідно ухвали суду від 16.08.2021, яка судом не надана і в матеріалах відсутня.

Згідно постанови від 11 травня 2021 року колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду України (справа № 737/838/16-к) сторона, у володінні якої знаходяться докази, які обґрунтовують допустимість інших наданих доказів, приймає рішення про необхідність їх надання суду лише у випадку, якщо допустимість цих доказів обґрунтовано поставлена під сумнів на тих чи інших підставах.

Разом з тим, з такими висновками суду, не можна погодитися, з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 290 КПК України, визнавши зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акту, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний повідомити підозрюваному, його захиснику про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування й надати доступ до цих матеріалів, що включає в себе можливість робити копії або відображення матеріалів.

У частині 9 цієї ж статті визначено, що сторони кримінального провадження зобов`язані письмово підтвердити протилежній стороні факт надання їм доступу до матеріалів із зазначенням найменування таких матеріалів. Сторонам кримінального провадження надається достатній час для ознайомлення з матеріалами, до яких їм надано доступ.

Якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування у відповідності до вимог ст. 290 КПК України, обвинуваченому, його захиснику-адвокату ОСОБА_13 , а також потерпілому ОСОБА_8 було надано доступу до матеріалів досудового розслідування, про що свідчать відомості Реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000964, а також надані прокурором повідомлення потерпілому ОСОБА_8 про відкриття сторонами кримінального провадження від 05.02.2020.

З огляду на вищевикладене, стороною обвинувачення було відкрито та надано доступ до всіх матеріалів досудового розслідування як стороні захисту, так і потерпілому.

В подальшому суд, за аналогічних обставин, з власної ініціативи, не дивлячись на те, що ні обвинувачений, ні його захисник не порушували питання допустимості наданих стороною обвинувачення доказів, повторно повернув прокурору довідку про склад сім`ї ОСОБА_5 та його характеристику за місцем проживання, жодним чином не обґрунтувавши своє рішення та не виклавши свої висновки у вироці.

Слід також зазначити, що судом першої інстанції наведено тільки перелік доказів, які досліджувались в судовому засіданні, однак суд безпідставно визнав їх недопустимими. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Наведених вимог закону місцевим судом не дотримано.

Так, в ході судового розгляду, суд з власної ініціативи визнанв недопустим доказом протокол огляду місця події та схему до нього від 09.10.2019, складений слідчим ОСОБА_14 , позаяк останній не включений в групу слідчих у вказаному кримінальному провадженні, а тому на думку суду не міг проводити слідчі дії. З цих підстав, суд прийшов до безпідставного висновку про неналежність і недопустимість протоколу огляду місця події і схеми до нього від 09.10.2019 року та відповідних даних, отриманих під час даної слідчої дії.

Однак, з таким твердженням суду не можна погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до ст.85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК). У частині 2 цієї статті (у редакції на час інкримінованих подій) наведені виключні обставини, через які Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.

З приводу оцінки допустимості доказів Верховний Суд України у рішенні №360кс15 від 09 червня 2016 року звертав увагу на висновки Конституційного Суду України у рішенні № 12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, де зазначалося, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства.

Наголошувалося на тому, що перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до ч.2 ст.214 КПК досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до ЄРДР. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається. Огляд місця події в невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР. З урахуванням наведеного огляд місця події є єдиною слідчою дією, що в невідкладних випадках може проводитися до початку внесення даних про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Підставою для проведення огляду місця події стало повідомлення про ДТП. З метою перевірки вказаної інформації та з`ясування події, що відбулася, було здійснено огляд ділянки місцевості, де сталася ДТП, та пошкоджених транспортних засобів, що брали участь у ній. Отже, зазначена слідча дія була невідкладною, здійснювалася з метою перевірки отриманої інформації та не потребувала попереднього дозволу суду. Метою цього огляду була фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження обох транспортних засобів як предметів, що зберегли на собі його сліди. В результаті огляду місця події встановлено зовнішні пошкодження транспортних засобів. Крім того, транспортний засіб, порушення правил керування яким призвело до заподіяння фізичної шкоди потерпілим, є знаряддям вчинення злочину в сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, з`ясування технічного стану якого якомога швидше після ДТП, до переміщення його з місця події чи отримання доступу до органів керування якого бодай якою-небудь особою може призвести до неможливості вирішення завдань кримінального провадження. Огляд здійснений суто з метою з`ясування та фіксації технічного стану, в якому перебуває знаряддя вчинення злочину, пошкоджень та характерних ознак транспортного засобу після ДТП, слідової інформації про обставини події на ньому, стан його окремих вузлів, агрегатів та органів керування безпосередньо після ДТП.

У даному випадку слідчий ОСОБА_14 до внесення відомостей в ЄРДР по факту ДТП, провів огляд місця події, що жодним чином не порушує вимоги кримінального процесуального закону.

Також, у вказаному протоколі зафіксовано місце зіткнення, дорожні умови, механізм ДТП, зміст цього протоколу ідентичний обставинам, які встановлені в ході огляду.

Отже, підстав вважати недопустимим доказом протокол огляду місця події від 09.10.2019, а також висновки експертів, зроблені на підставі цього документа не має.

Наведене свідчить про істотні порушення судом вимог ст.ст.85, 86, 87 КПК України при визнанні неналежним та недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 09.10.2019 року.

Даючи оцінку доказам, в нарадчій кімнаті, суд лише констатував, що копію схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.10.2019 року визнано недопустимим доказом ухвалою суду від 30.08.2021 року, якої у матеріалах провадження також немає.

Разом з цим, судом у вироці не дано жодної оцінки наданих прокурором доказам, а саме, протоколу огляду місця події від 09.10.2021, а також висновку судово-автотехнічної експертизи № 10/505 від 17.12.2019, згідно якого причиною даної дорожньо-транспортної пригоди стали дії водія автомобіля марки «Audi A4» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_5 , який не виконав вимоги пункту 16.11. Правил дорожнього руху України, виїхав з другорядної дороги на головну, не надавши перевагу у русі автомобілю марки «Nissan Qashqai» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який рухався по ній в цей момент.

Більше того, даючи оцінку допустимості доказів - висновків експерта №10/438 від 11.11.2019 року, № 10/437 від 12.11.2019 року, № 10/439 від 14.11.2019 року, № 10/505 від 07.12.2019 року, суд обмежився поверхневим твердженням, що немає підстав для висновку, що висновки експертів є доказами, які отримано в порядку, передбаченому КПК України, а також невірно зазначив, що докази того, в якому порядку слідчим отримано автомобілі, щодо яких проводилися експертні дослідження, відсутні.

Слід зазначити, що вказані автомобілі були вилучені в ході огляду місця події 09.10.2019. Відповідно до ст. 237 КПК при проведенні огляду дозволяється вилучення речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Вилучені речі та документи, що не відносяться до предметів, які вилучені з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Водночас на відміну від обшуку, вилучення таких речей під час огляду не завжди має примусовий характер пошуку прихованих слідів злочину та не за всякчас пов`язане із вторгненням у сферу особистих прав та інтересів громадян.

Збирання доказів, у тому числі й речових, відбувається через інститут слідчих дій. Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПКсаме слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. У цьому контексті потрібно зазначити, що автомобілі як речові докази були отримані шляхом проведення слідчої дії.

За частиною 1 ст. 131, ч. 4 ст. 132 КПК заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження, де вирішення питання про застосування заходів його забезпечення зобов`язує враховувати можливість без застосування заходу забезпечення кримінального провадження отримати речі і документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні.

Зазначені приписи повною мірою поширюють свою дію на вирішення питання стосовно накладення арешту як заходу забезпечення кримінального провадження.

Судом в цьому провадженні встановлено, що слідчий, прокурор зверталися з клопотанням про арешт тимчасово вилучених під час огляду місця події автомобілів до слідчого судді, яким було задоволено клопотання та накладено арешт на автомобілі.

Проте власники автомобілів, представник потерпілого, ні на досудовому розслідуванні, ні в судовому провадженні не стверджували про тримання органом досудового розслідування транспортного засобу всупереч його волі, про створення перешкод чи унеможливлення йому всупереч його волі реалізовувати права власника транспортного засобу.

Оскільки речові докази є джерелом отримання інформації, то для її безпосереднього отримання слід здійснити ряд процесуальних дій (огляд, експертизу та ін.). З огляду на те, що під час вилучення транспортного засобу та визнання його речовим доказом не встановлено таких обставин, які би згідно з положеннямист. 87 КПКсвідчили про недопустимість цього доказу, то відповідно немає підстав визнавати недопустимим доказом висновки проведеної щодо цього транспортного засобу технічної експертизи. Всупереч доводів суду, безпосередньо оглянувши транспортний засіб, який був об`єктом дослідження, експерт за межі своїх повноважень не вийшов, а діяв згідно з обов`язками, передбаченими положеннями ст. 69 КПК. Отже, висновки суду про недопустимість як доказів висновків експертизи стосовно технічного стану автомобіля, проведеної шляхом безпосереднього дослідження експертом цього речового доказу, не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, безпідставними є твердження суду про те, що стороною обвинувачення з порушенням процесуального порядку отримані відомості під час огляду місця події і транспортних засобів і щодо недопустимості висновків експерта.

Крім того, суд першої інстанції дав неправильну оцінку експертному висновку та необґрунтовано визнав його недопустимим доказом. Висновок суду про недопустимість експертного висновку як доказу у кримінальному провадженні є незаконним та не ґрунтується на вимогах закону, а також про те, що відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 133 від 22.10.2019 року судово-медичним експертом проведено медичний огляд потерпілого, під час якого виявлено відповідні тілесні ушкодження, і при цьому, стороною захисту не ставилось під сумнів допустимість цього експертного висновку як доказу, а відповідно до постанови Верховного суду у справі № 737/838/16-к від 11.05.2021 обвинувачення може не подавати докази на підтвердження допустимості та достовірності доказів. якщо захист не поставив їх під сумнів. Сам висновок експерта виготовлено на бланку експертної установи та на ньому наявні підписи експерта. Підстави сумніватися в достовірності висновку, а також у тому, що його виготовлено належним суб`єктом, відсутні.

Суд помилково прийшов до висновку, що з врахуванням порядку отримання доказів стороною обвинувачення, визначеного у частині другій статті 93 КПК України, недопустимим доказом є відеозапис камер спостереження, розташованих на АДРЕСА_2 , від 09.10.2019 року.

Відеозапис відмови обвинуваченого від проходження медичного освідчення на стан сп`яніння також на думку суду не виступає допустимим доказом з наступних мотивів.

Так, відповідно до показань свідка ОСОБА_15 відеозапис зроблено ним на свій мобільний телефон 09.10.2019 року, після дорожньо-транспортної пригоди, в приміщенні Виноградівської районної лікарні, куди ним було доставлено обвинуваченого. Згідно заяви ОСОБА_15 від 13.01.2020 року, адресованої слідчому Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_16 , свідок добровільно надав відеозапис слідчому.

Суд розцінює це як збирання доказів працівником поліції, який не є стороною кримінального провадження, та діє за відсутності письмового доручення слідчого, дізнавача, прокурора, а тому не відповідає порядку, визначеному КПК України.

Дослідивши вказані докази, суд дійшов необґрунтованого висновку про їх недопустимість.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Отже, суд безпідставно виходить із того, що наданий слідчому свідком відеозапис було отримано поза процесуальним порядком. Наведеними кримінальними процесуальними нормами встановлено порядок отримання стороною обвинувачення від свідка ОСОБА_15 за її ініціативою і доброю волею, диска з відеозаписом із мобільного телефону, наданого за її письмовою заявою на ім`я слідчого, що свідок підтвердив в судовому провадженні.

Це ж стосується відеозапису з камер відео спостереження, які приєднано до матеріалів кримінального провадження, згідно рапорту слідчого слідчого відділення Виноградівського ВП Берегівського ВП ГУ НП в Закарпатській області ОСОБА_16 від 14.10.2019 року про те, що під час проведення досудового розслідування встановлено, що на вул. Івана Франка в м. Виноградів наявні камери відеоспостереження, які зафіксували дорожньо-транспортну пригоду, відеозапис з камер скопійовано на CD-R диск.

При цьому необхідно зважати на те, що згідно з ч. 4 ст. 132 КПК для оцінки потреб досудового розслідування варто враховувати можливість отримати речі й документи, які можуть бути використані під час судового розгляду для встановлення обставин у кримінальному провадженні, без застосування заходу забезпечення кримінального провадження.

Отримання тимчасового доступу до речей, документів і, за наявності підстав для того,розпорядження про надання можливості вилучення речей і документів, обумовлене, за приписами ст. 163 КПК, необхідністю доведення стороною кримінального провадження наявності достатніх підстав вважати, що без такого доступу та вилучення існує реальна загроза зміни або знищення речей чи документів, або таке вилучення необхідне для досягнення мети отримання доступу до речей і документів.

За відсутності таких обставин, тим більше за умови добровільного надання документів стороною чи учасником кримінального провадження, у володінні яких вони перебувають, не виникає підстав та умов до звернення з клопотанням до слідчого судді стосовно застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді тимчасового доступу до документів і речей.

Висновки суду про порушення вимог закону з тих підстав, що надані прокурором відеозаписи є не оригіналом документа, а його копією, є непереконливими.

Документом, як одним із джерел доказів відповідно до ст. 99 КПК є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, у тому числі матеріали відеозапису та електронні носії інформації.

Згідно із Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг» (ст. 5), ДСТУ 7157:2010, затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11.03.2010 № 8 «Інформація та документація. Видання електронні. Основні види та вихідні відомості», електронним є документ, де інформація подана у формі електронних даних і для використання якого потрібні засоби обчислювальної техніки. Диски як матеріальні носії є способом збереження інформації з електронного документа, головною особливістю якого є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія, де оригінал електронного документа може існувати на різних носіях, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку його зберігання на кількох електронних носіях інформації кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

Матеріали кримінального провадження не містять будь-яких об`єктивних даних про те, що наданий свідком ОСОБА_15 оптичний диск містить електронні документи, створені не телефоном свідка, а також запис з камер відеоспостереження під час ДТП зроблений не таких камер, а в інший час чи за інших обставин чи спосіб.

Сторона захисту в цьому кримінальному провадженні не зверталася до суду з клопотанням про витребування та дослідження в судовому засіданні первинного носія відеозапису, за допомогою якого він був виготовлений. Відеозаписи були відтворені у судовому засіданні та з огляду на те, що учасники провадження в порядку ст. 242 КПК не заявили клопотання про проведення судово-технічної експертизи досліджених судом електронних документів, зміст відеозапису не викликав обґрунтованих сумнів у його достовірності.

Добровільне надання стороні обвинувачення диска з відеозаписом ДТП та медичного огляду обвинуваченого на стан сп`яніння, а не отримання його на підставі тимчасового доступу до речей і документів, не є підставою для визнання такого доказу недопустимим. Диск як матеріальний носій є способом збереження інформації з електронного документа і вважається його оригіналом, а тому є належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Крім того слід зазначити, що з оскаржуваного вироку Виноградівського районного суду вбачається, що він є суперечливим за змістом і не узгоджується з вимогами ст. 374 КПК України.

Так, у резолютивній частині вироку суд зазначив про виправдання ОСОБА_5 у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення (без посилання на конкретні статті КПК України), водночас із мотивувальної частини вироку слідує, що обставини щодо того, що 09.10.2019 року близько 22 години 00 хвилин на перехресті вул. Соборної - Івана Франка в м. Виноградів Закарпатської області відбулося зіткнення автомобіля марки "Audi" моделі "А4", реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керував обвинувачений, та автомобіля марки "Nissan" моделі "Qashqai", реєстраційний номер НОМЕР_4 , під керуванням потерпілого, підтверджено показаннями обвинуваченого щодо факту зіткнення автомобілів та наступними доказами, що наведені у вироці.

В ході судового розгляду встановлено беззаперечні докази, які вказують на винуватість ОСОБА_5 в інкримінованому йому злочині та наявність у його діянні підстави притягнення до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України.

Крім показів потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_10 , які підтвердили фактичні обставини кримінального правопорушення, викладені у обвинувальному акті, вина обвинуваченого ОСОБА_5 доводиться слідуючими доказами, що були ретельно досліджені в судовому засіданні, а саме:висновоком експерта № 10/438 від 11.11.2019 року, складений судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_17 в результаті судової; висновком експерта № 10/437 від 12.11.2019 року, складений судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_17 в результаті судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження технічного стану транспортного засобу; висновком експерта № 10/439 від 14.11.2019 року, складений головним судовим експертом сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_18 в результаті судової інженерно-транспортної експертизи з транспортно-трасологічного дослідження; висновком експерта № 10/505 від 07.12.2019 року, складений завідувачем сектору автотехнічних досліджень відділу автотехнічних досліджень та криміналістичного дослідження транспортних засобів Закарпатського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України ОСОБА_19 в результаті судової інженерно-транспортної експертизи з дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди; протоколом огляду місця події та копією схеми до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 09.10.2019 року, висновком експерта № 133 від 22.10.2019 року, складеним завідувачем Виноградівського районного відділення Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_20 в результаті судово-медичної експертизи ОСОБА_8 ; висновком експерта № 137 від 29.10.2019 року, складеним завідувачем Виноградівського районного відділення Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_20 в результаті судово-медичної експертизи ОСОБА_10 , висновком експерта № 138 від 29.10.2019 року, складеним завідувачем Виноградівського районного відділення Закарпатського обласного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_20 в результаті судово-медичної експертизи ОСОБА_11 ,а також відеозаписом камер спостереження, розташованих на АДРЕСА_2 , від 09.10.2019 року.

Указане вище також свідчить про неповноту при дослідженні пред`явлених стороною обвинувачення доказів, невідповідність викладених у вироку висновків фактичним обставинам кримінального провадження та про невмотивованість висновків суду, викладених у виправдувальному вироку.

Окрім того, як вбачається з журналу судового засідання від 16.06.2021 року (а.с.166) вбачається, що під час розгляду справи прокурором було заявлено клопотання про то, що потерпіла та її захисник бажають брати участь у розгляді справи. Обвинувачений та його захисник просили відкласти розгляд справи. Однак, як вбачається із журналу судового засідання суддя продовжила розгляд справи.

Отже, вищезазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції відповідно до положень ст. 404 КПК України не вправі встановлювати й доказувати факти, які не були встановлені та не доведені судом першої інстанції, долучати до матеріалів провадження докази, які не були предметом дослідження місцевого суду, на даний час колегія суддів позбавлена можливості дійти однозначного висновку щодо правильності застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність.

Також слід врахувати положення ч. 3 ст. 26 КПК України про те, що суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що внесені на розгляд сторонами та віднесені до його компетенції цим Кодексом.

За змістом ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Таким чином, норми ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями.

Разом з тим, допущені судом першої інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, які колегія суддів не може виправити, використовуючи свої повноваження, відповідно до ст. 412, 415 КПК України, є підставою для скасування вироку із призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не вправі вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Зважаючи, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, суд першої інстанції при новому розгляді справи має належним чином проаналізувати кожний доказ (як зазначалося вище) з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, надавши оцінку при цьому кожному суттєвому доводу сторін кримінального провадження та відобразивши це в мотивувальній частині прийнятого судового рішення.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст. 17,23,94,95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілого, і в залежності від здобутого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційні скарги прокурора Виноградівського відділу Берегівської окружної прокуратури ОСОБА_7 та представника потерпілого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2021відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, - скасувати, призначивши новий розгляд у суді першої інстанції у іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді