ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2828/24 Справа № 215/6243/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого про приведення вироку у відповідність та звільнення від відбуття покарання,-

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Тернівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року було відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність та звільнення від відбуття покарання.

Суд першої інстанції мотивував вказане рішення тим, що в клопотанні засудженого мова йде фактично про перегляд судового рішення в частині призначеного покарання, а тому клопотання не може бути задоволене, оскільки це питання знаходиться поза межами повноважень, якими наділений суд на стадії виконання судового рішення, яке набрало законної сили. Також, покарання у вигляді довічного позбавлення волі призначено ОСОБА_8 в межах діючого на час розгляду справи кримінального законодавства, звільнення від довічного позбавлення волі на підставі фактично відбутого покарання законом не передбачено.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції. На його думку, суд безпідставно відмовив в задоволенні клопотання. Вказує що він 14.11.2000 р. був засуджений до довічного позбавлення волі. Законом України №1483 111 «Про внесення змін до кримінального, кримінально процесуального, ….Кодексів України», який набув чинності з 29.03.2000 р. було введено новий вид покарання у виді довічного позбавлення волі (ст.25-2 КК України в редакції 1960 року), за вчинення «особливо тяжких злочинів». Але такі зміни не були узгоджені із статтею 7-1 КК України (1960 року), яка містила вичерпний перелік тяжких злочинів за відсутності визначення поняття «особливо тяжкі злочини». Тому вважає, при відсутності розмежувальних ознак між тяжкими та особливо тяжкими злочинами, визначена йому вироком суду покарання у виді довічного позбавлення волі за злочин який не було віднесено до особливо тяжкого злочину, замість максимальної міри покарання за тяжкі злочини у виді 15 років позбавлення волі, є незаконною. Станом на час розгляду клопотання він відбув понад 25 років позбавлення волі, просить звільнити його з місця позбавлення волі в зв`язку з фактичним відбуттям строку покарання.

Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів приходить до наступного наступного.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Статтею 82 КК України визначено, що особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Цією нормою встановлено вичерпний перелік покарань, при відбуванні яких можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, і довічне позбавлення волі, як окремий вид покарання, до даного переліку не входить.

Враховуючи національне законодавство та практику ЄСПЛ, ВП ВС дійшла таких висновків: довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року є міжнародним договором в розумінні пункту (а) частини першої статті першої Віденської конвенції про право міжнародних договорів. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ по справі «Пєтухов проти України» йде мова про позитивне зобов`язання України в тому числі й щодо розробки та запровадження дієвого механізму, який сприяв би задоволенню вимог статті 3 Конвенції.

Згідно зі ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

З огляду на викладене, враховуючи, що дійсно в законодавстві існує прогалина в питаннях неможливості в Україні здійснювати оцінку змін поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції. Разом з тим, вказаного роду прогалини мають усуватися виключно законодавцем, а не судом, оскільки при вирішенні конкретного клопотання засудженого у кримінальному провадженні правозастосувач, яким в даному випадку є суд, повинен діяти відповідно до точного змісту норми права, яку він застосував, у межах своєї компетенції, суворо дотримуватися процедури розгляду порушених особою питань, тобто користуватися принципом законності, згідно з яким «дозволено робити лише те, що передбачено в законі».

Так, в рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 у справі про заміну смертної кари довічним позбавленням волі, Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом №1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом №1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень КК України 1960 року щодо смертної кари.

Однак, як зазначається далі у Рішенні Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 Кодексу 1960 року).

За таких обставин, як зазначає Конституційний Суд України, альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Крім цього, у зазначеному Рішенні Конституційний Суд України зробив висновок про те, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань (пункт 11 частини першої ст. 23 КК України 1960 року) поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, ч. 2 ст. 87 КК України 2001 року); особам, засудженим до довічного позбавлення волі, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом. У разі виявлення підстав для перегляду справи існує реальна можливість для реабілітації особи, засудженої до довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі не може призначатися покарання, суворіше від того, яке застосовувалося на час вчинення кримінального правопорушення. Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є важливою частиною принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принци претроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, що в разі наявності відмінностей між діючим на час вчинення злочину кримінальним законом та кримінальним законом, що набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди повинні застосовувати той закон, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод особі (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Отже, незважаючи на доводи апеляційної скарги засудженого, призначене ОСОБА_8 за вироком Дніпровського обласного суду від 14 листопада 2000 року покарання у виді довічного позбавлення волі, не може бути визнане таким, що не відповідає вимогам Конституції та законам України, а також практиці Європейського суду з прав людини, а відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вимог апелянта та заміни йому покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі із визначеним строком.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Конституційного Суду України №6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, було визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Таким чином, згідно зазначеного Рішення Суду, визнано неконституційними положення ст. ст. 81, 82 КК України, а не вид покарання довічне позбавлення волі. Однак, станом на сьогодні, необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення ЄСПЛ, Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року, законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі чи звільнення нормативно не визначені, тобто відсутня належна правова процедура і механізм її реалізації.

Враховуючи вищевикладене, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах апеляційних вимог, колегія суддів, підстав для її скасування або зміни, передбачених ст. 409 КПК України, не вбачає, а тому апеляційна скарга засудженого задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404 - 407, 539 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривий Ріг Дніпропетровської області від 09 липня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність та звільнення від відбуття покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді