Справа № 242/4663/18
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2024 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника (в режимі відеоконференції) - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м. Дніпрі кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Гірник, Донецької області, українця, громадянина України, маючого середньо-спеціальну освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 17.01.2018 Селидівським міським судом Донецької області за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75, 76 КК України від відбування покарання звільнений з випробувальним терміном 2 роки;

- 24.07.2024 Димитровським міським судом Донецької області за ч.2 ст.289 КК України до 5 років позбавлення волі;

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

в с т а н о в и в:

В середині травня 2018 року, точного часу слідством не встановлено, особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження запропонував ОСОБА_5 здійснити крадіжку ванни, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 в квартирі, на що ОСОБА_5 погодився. Підійшовши до квартири за вказаною адресою, яка належить ОСОБА_6 , вони побачили що двері не замкнені і самовільно увійшли до квартири. Знаходячись у ванній кімнаті квартири особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження та ОСОБА_5 переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає і їх дії нікому не відомі, таємно, умисно, з корисливою метою діючи за попередньою змовою групою осіб, повторно, викрали чавунну ванну вартістю 700 гривень, яка належить ОСОБА_6 .

У результаті злочинних дій ОСОБА_5 та особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження, потерпілому ОСОБА_6 , була спричинена матеріальна шкоду на суму 700 гривень.

Крім того, на початку липня 2020 року точної дати під час досудового розслідування не встановлено приблизно о 01 год. 00 хв. ОСОБА_5 , з метою вчинення крадіжки чужого майна прийшов до гаражного кооперативу по АДРЕСА_4 та підійшов до шостого розташованого зліва на право в четвертому ряду гаражу, який належить ОСОБА_7 , де реалізуючи свій злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна, заліз на дах зазначеного гаражу, та за допомогою фізичної сили демонтував частину залізобетонного покриття стелі. Таким чином проник до середини приміщення, звідки таємно, умисно, повторно, з корисливою метою викрав двигун серійний номер 139FMB НОМЕР_1 , на боковій частині якого знаходиться надпис «YAMASAKI, 48 СМ3», фрагмент пластику блакитного кольору з написом «Milan 50-В», вартість яких згідно висновку судово-автотоварознавчої експертизи № 5959 від 18.09.2020 року складає 1589, 47 копійок, що належить ОСОБА_7 та з місця вчинення кримінального правопорушення, відчинивши вхідні ворота гаражу із середини, зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Вказані умисні дії ОСОБА_5 органи досудового розслідування кваліфікували за ч.3 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у інше приміщення.

Крім того, в період часу з 19.00 год. 30.05.2018 року до 08.00год. 31.05.2018 року, точного часу слідством не встановлено, ОСОБА_5 вживав спиртні напої разом з особою, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження. Знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження запропонував ОСОБА_5 вчинити крадіжку майна раніше їм знайомого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою, АДРЕСА_5 , на що ОСОБА_5 погодився. Підійшовши до квартири за вказаною адресою особа, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження побачив що двері не замкнені і запропонував ОСОБА_5 самовільно увійти до квартири, на що останній погодився. Зайшовши у квартиру, вони пересвідчилися, що ОСОБА_9 не має вдома. Знаходячись в зальній кімнаті квартири вони побачили корпус системного блоку чорного кольору в зборі та відео карту марки «GeForce» моделі GTX-650 на 20Gb. Реалізуючи свій злочинний умисел, переконавшись, що за ними ніхто не спостерігає і їх дії нікому не відомі, таємно, умисно, з корисливою- метою діючи за попередньою змовою групою осіб викрали корпус системного блоку чорного кольору вартістю 197 грн. 25коп. та відео карту марки «GeForce» моделі GTX-650 на 20Gb вартістю 1646 грн. 25 коп., які належать ОСОБА_8 , після чого з вкраденим з місця скоєння злочину зникли та в подальшому розпорядились викраденим на власний розсуд.

У результаті злочинних дій ОСОБА_5 та особи, матеріали кримінального провадження відносно якої виділено в окреме провадження потерпілому ОСОБА_8 була спричинена матеріальна шкода на суму 1843 гривні 50 копійок.

ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень визнав повністю, у вчиненому щиросердно розкаявся, підтвердив факти і обставини вчинення правопорушень, викладених в обвинувальному акті, не заперечував визнати недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оспорюються, пояснив, що в середині травня 2018 року він з товаришем проникли до квартири, яка належить ОСОБА_6 , з якої викрали чавунну ванну. На початку липня 2020 року прийшов до гаражного кооперативу, в якому проник до гаража, який належить ОСОБА_7 , звідки викрав двигун на мотоцикл «YAMASAKI» та фрагмент пластику блакитного кольору, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення, зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд. У ніч з 30.05.2018 на 31.05.2018 року, він з товаришем проник до квартири знайомого ОСОБА_8 та з якої вони викрали корпус системного блоку чорного кольору в зборі та відео карту марки «GeForce», після чого з вкраденим з місця вчинення злочину пішли, розпорядились викраденим на власний розсуд.

Враховуючи те, що обвинувачений визнав свою вину в повному обсязі, а також те, що ним не оскаржуються фактичні обставини кримінального провадження, які зазначені в обвинувальному акті, обвинувачений вірно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, у суду відсутні сумніви в добровільності та істинності позиції обвинуваченого, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд обмежив дослідження доказів по кримінальному провадженню, обмежившись допитом обвинуваченого, вивченням його особистості, та визнав недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин які ніким не оскаржуються.

Прокурор вважав що є підстави для перекваліфікації з ч.3 ст. 185 КК України, за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 (сума завданої шкоди 700 грн. та 1589,47 грн.) на ч.1 ст.162 КК України. Просив закрити провадження за вказаними епізодами у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України.

Захисник та обвинувачений не заперечували щодо перекваліфікації кримінального правопорушення за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .. Просили закрити провадження за вказаними епізодами у зв`язку із закінченням строків давності.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, заслухавши думку учасників судового суд встановив наступне.

Як вбачається із обвинувального акту, та встановлено в судовому засіданні, кваліфікуючою ознакою вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення (за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 ) за ч.3 ст. 185 КК України є проникнення до іншого приміщення, житла.

Згідно із абз.1, 2 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10 сформульовано таке правило кваліфікації: крадіжка, грабіж або розбій, поєднані з незаконним проникненням до житла, іншого приміщення чи сховища, кваліфікуються відповідно за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК України. Додатково за ст. 162 КК такі дії кваліфікувати не потрібно. Якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за ст. 162 КК.

Оскільки вартість викраденого майна на час вчинення діяння не перевищувала 2 НМ, до цього діяння має застосовуватися ст. 5 КК України. Однак, оскільки діяння вчинене з проникненням у приміщення, дії обвинуваченого підлягають кваліфікації за ч. 1 ст. 162 КК у зв`язку з таким.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_5 , за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , слід перекваліфікувати з ч.3 ст. 185 КК України на ч. 1 ст.162 КК України.

Таким чином, дії ОСОБА_5 , за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , суд кваліфікує за ч.1 ст.162 КК України, тобто незаконне проникнення до житла та до іншого володіння особи.

Аналогічний висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21.

Частиною 3 ст.337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачено основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі (ч.1 ст.12 КК).

З огляду на зміст ч.1 ст.162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч.3 ст.185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч.1 ст.162 КК України, суд виходить із фактичних обставин, установлених в судовому засіданні.

Об`єктивна сторона ст.162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_5 визнав фактичні обставини інкримінованих йому кримінального правопорушення і не заперечував факту проникнення в житло та гараж з метою заволодіння майном, інакше кажучи, усвідомлював, що житло та гараж, до якого він проникав, перебуває у користуванні інших осіб.

На підставі наведеного, враховуючи положення ч.3 ст.337 КПК України, суд уважає за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України.

Також аналогічна позиція викладена в постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 21.08.2024 року (справа №127/26638/23).

При цьому, розглядаючи клопотання обвинуваченого та його захисника з приводу закриття кримінального провадження по даним епізодам від травень 2018 та липень 2020 років на підставі ст.49 КК України, суд виходить з наступного.

Згідно з п.1 ч.2 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

При цьому закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (п.1 ч.2 ст.284 КПК) є нереабілітуючою підставою, а тому така особа не звільняється від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.

Відповідно до ч.1 ст.285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених Законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.286 КПК України, звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом. Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Відповідно до положень ч.2 ст.12 КК України в редакції Закону України № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Санкцією ч.1 ст.162 КК України передбачено максимальне покарання у виді обмеженням волі на строк до трьох років.

Таким чином, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.162 КК України, є кримінальним проступком.

Як слідує з п.2) ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло: три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" №12 від 23.12.2005 року, особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, початком перебігу строку давності є день, коли злочин було вчинений, тобто, згідно обвинувального акту це середина травня 2018 року.

Підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст.49 КК України є лише таке закінчення відповідного строку давності, який сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо особи, яка вчинила злочин певної тяжкості.

Таким чином, строк давності спливає і під час досудового розслідування, і під час судового провадження, і після проголошення обвинувального вироку суду. Будь - які процесуальні дії протягом цих строків не припиняють їх перебіг. Якщо строк давності сплив до дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду, то особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження щодо цієї особи.

З огляду на наведене, на час судового розгляду у даному кримінальному провадженні і розгляду клопотання обвинуваченого, сплило більше 3-х років, тобто закінчився трирічний річний строк давності, передбачений п.2 ч.1 ст.49 КК України.

Згідно з ч.2 ст.49 КК України перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення злочину минуло п`ятнадцять років.

Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Вказані положення закону, в даному випадку дотримані.

У правовому висновку, сформульованому у Постанові Верховного Суду від 19.06.2018 (справа № 462/2762/14, провадження № 51-1241км18), зазначається, що за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах. Отже, наявність цих умов є правовою підставою для прийняття судом рішення про звільнення підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності. Визнання підозрюваним, обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення як обов`язкової умови такого звільнення кримінальним процесуальним законом не передбачено.

При цьому вищенаведені норми щодо звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження є імперативними, тобто такими, що виражають в категоричних розпорядженнях держави чітко позначені дії й не допускають ніяких відхилень від вичерпного переліку прав і обов`язків суб`єктів, прямо наказуючи правила поведінки. Крім того, в разі прийняття такого рішення чинним законодавством не закріплена обов`язковість дослідження доказів по справі та встановлення винуватості особи в інкримінованому злочині. Вказана позиція національного законотворця збігається з позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до рішення якого у справі «Грабчук проти України» від 21.09.2006 року, у разі закриття провадження по справі з нереабілітуючих обставин, питання про доведеність вини особи не вирішується.

Відповідно до ч.3 ст.288 КПК України зазначено, що суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Виходячи з вищевикладеного, за змістом статей 284-288 КПК підставами для звільнення особи від кримінальної відповідальності при розгляді справи в суді є наявність відповідної норми кримінального закону, яка передбачає таке звільнення, клопотання сторони кримінального провадження про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та згода обвинуваченого на закриття кримінального провадження на цих підставах, що повністю наявні в даній ситуації при розгляді заявленого клопотання.

Враховуючи вищенаведене, перевіривши законність заявленого клопотання та отримавши згоду на таке звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 з огляду на те, що кримінальне правопорушення за яким обвинувачуються останній є кримінальним проступком, та з моменту його скоєння минуло більше трьох років, суд приходить до переконання, що клопотання обвинуваченого та його захисника про його звільнення від кримінальної відповідальності за епізодами стосовно потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак слід його задовольнити та звільнити О ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за епізодами стосовно потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі ст.49 КК України, закривши в цій частині відносно нього кримінальне провадження за ч.1 ст.162 КК України.

Також суд зазначає, що відмова суду у звільненні обвинуваченого від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності буде порушенням прав обвинуваченого, що є недопустимим.

Крім цього, така відмова може призвести до порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо розгляду справи упродовж розумного строку, що є також неприйнятним.

Крім того, суд вважає, що вина ОСОБА_5 в скоєнні інкримінованого кримінального правопорушення за епізодом 30.05.2018 відносно потерпілого ОСОБА_8 доведена повністю, та він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у житло, та його дії правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , є щире каяття.

Обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Призначаючи покарання, суд виходить з положень ст. 65 КК України, приймає до уваги тяжкість скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вищенаведені обставини, вартість майна, що було об`єктом посягання, а також дані про особу ОСОБА_5 , який раніше неодноразово судимий, на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває. Не одружений, не працевлаштований. Вчинив кримінальне правопорушення у період іспитового строку за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2018 Наразі відбуває покарання за вироком Димитровського міського суду Донецької області від 27.07.2024. Суд також враховує його щире каяття. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 та попередження вчинення ним нових злочинів можливо тільки в умовах ізоляції від суспільства, та вважає, що останньому має бути призначено покарання межах санкції, передбаченої ч.1 ст.162 та ч.3 ст. 185 КК України, оскільки саме таке покарання, на думку суду, буде найбільш необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів.

Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті ,а саме за сукупністю кримінальних правопорушень, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків суд до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднує не відбуту частину покарання за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2028 року, яким він засуджений за ч.2 ст.186 КК України до 5 років позбавлення, з іспитовим строком на 2 роки.

Враховуючи, що вказаний злочин ОСОБА_5 вчинив до винесення вироку Димитровського міського суду Донецької області від 24 липня 2024 року, яким він засуджена до 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, відповідно до ч.4 ст.70 КК України суд призначає покарання за сукупністю злочинів та застосовує принцип поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким.

Відповідно до вимог ст. ст. 118, 124 КПК України слід стягнути з ОСОБА_5 витрати по проведенню судових експертиз у розмірі 1716 грн. 00 коп. на користь держави.

Запобіжний захід у даному кримінальному провадженню не обирався.

Питання про речові докази слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 615 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді у виді обмеження волі строком на 3 (три) роки.

Звільнити ОСОБА_5 від покарання за ч.1 ст.162 КК України відповідно до ч.5 ст. 74 ,п.2 ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання за ч.3 ст. 185 КК України, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Селидівського міського суду Донецької області від 17.01.2018 та остаточно визначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 1 (один) місяць.

Відповідно до ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю даного вироку та вироку Димитровського міського суду Донецької області від 24 липня 2024 року, яким ОСОБА_5 засуджений за ч.2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі, шляхом поглинення менш тяжкого покарання більш тяжким остаточно призначити покарання ОСОБА_5 у виді 5 (п`яти) років 1(одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з моменту оголошення даного вироку.

Зарахувати ОСОБА_5 у строк відбуття покарання тримання його під вартою згідно з вироком Димитровського міського суду Донецької області від 24 липня 2024 з 05 березня 2024 року по день постановлення даного вироку.

Стягнути з ОСОБА_5 процесуальні витрати у розмірі 1 716 грн. 00 коп. на користь держави.

Речові докази: корпус системного блоку чорного кольору в зборі та відео карту марки «GeForce» моделі GTX-650 на 20Gb, передані на зберігання потерпілому ОСОБА_8 ; ванну, передану на зберігння потерплому ОСОБА_6 , двигун № НОМЕР_2 , раму з колесами, фрагменти облицювання , переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_11 , вважати повернутими останнім.

Вирок набирає законної сили через тридцять днів з моменту його проголошення, якщо не буде оскаржений.

Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим з дня отримання копії вироку, однак відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копія вироку підлягає негайному врученню обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку звернувшись до суду із відповідною заявою.

Суддя ОСОБА_1