Справа №577/2568/23 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/1000/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

05 вересня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 577/2568/23 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.02.2024, за яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Конотоп Сумської області, мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- обвинувачений ОСОБА_11 просить призначити йому покарання у виді обмеження волі, оскільки він визнав вину, щиро кається, активно сприяв розкриттю злочину, добровільно відшкодував завдану шкоду, має хворобливий стан здоров`я, утримує трьох неповнолітніх дітей, відсутні обтяжуючі покарання обставини, потерпілий просив не призначати йому покарання пов`язане з позбавленням волі;

- потерпілий ОСОБА_12 просить призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з обмеженням чи позбавленням волі, оскільки ОСОБА_13 примирився з ним, визнав вину, відшкодував шкоду. Крім того, обвинувачений здійснює постійний догляд за потерпілим;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_13 адвокат ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та постановити ухвалу, якою кримінальне провадження в частині крадіжки грошей на суму 1300 та 1400 закрити на підставі п. 4-1 ст. 284 КПК. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати винним за вчинення крадіжки у потерпілого на суму 2600 та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2022, більш суворим покаранням, призначити остаточне покарання у виді обмеження волі строком 2 роки, а також зарахувати відбуте покарання за попереднім вироком. Вимоги обгрунтовані тим, що з урахуванням особи обвинуваченого, пом`якшуючих покарання обставин та позиції потерпілого суд першої безпідставно не застосував положення ст. 69 КК. Крім того, сума викраденого обвинуваченим майна за епізодами від 13.09.2022 та 14.09.2022 не перевищує розміру, за який настає кримінальна відповідальність.

Вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.02.2024 ОСОБА_13 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 5 років. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 25.10.2022, більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, остаточно призначене ОСОБА_13 покарання у виді позбавлення волі строком 5 років.

Згідно вироку, 13.09.2022 близько 20:22 з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Клубній, 95 в м. Конотоп обвинувачений ОСОБА_13 , діючи в умовах воєнного стану, за допомогою мобільного телефону, до якого була прив`язана банківська картка потерпілого ОСОБА_14 , таємно викрав належні останньому 1300 грн. Продовжуючи злочинні дії, 14.09.2022 о 09:26 з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Клубній, 95 в м. Конотоп обвинувачений ОСОБА_13 , діючи в умовах воєнного стану, за допомогою мобільного телефону, до якого була прив`язана банківська картка ОСОБА_14 , таємно викрав належні останньому 1400 грн.

14.10.2022 о 09:49 з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Клубній, 95 в м. Конотоп обвинувачений ОСОБА_13 , діючи в умовах воєнного стану, за допомогою мобільного телефону, до якого була прив`язана банківська картка потерпілого, таємно викрав належні останньому гроші 2600 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_10 , яка заперечила проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку, в апеляційних скаргах не оскаржуються.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК у частині крадіжки грошей на суму 1300 грн та 1400 грн за епізодами від 13.09.2022 та 14.09.2022 на підставі п. 4-1 ст. 284 КПК через те, що вказані суми не перевищують розміру, з якого настає кримінальна відповідальність (у 2022 р. становив 2481 грн), задоволенню не підлягають.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_13 було пред`явлене обвинувачення в тому, що 13.09.2022 близько 20:22 з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Клубній, 95 в м. Конотоп обвинувачений ОСОБА_13 , діючи в умовах воєнного стану, за допомогою мобільного телефону, до якого була прив`язана банківська картка потерпілого ОСОБА_14 , таємно викрав належні останньому 1300 грн. Після цього, достовірно знаючи, що на банківському рахунку залишились грошові кошти, ОСОБА_13 , продовжуючи злочинні дії, керуючись єдиним умислом на таємне викрадення грошових коштів, 14.09.2022 о 09:26 з банкомату АТ КБ «ПриватБанк» по вул. Клубній, 95 в м. Конотоп обвинувачений ОСОБА_13 , діючи в умовах воєнного стану, за допомогою мобільного телефону, до якого була прив`язана банківська картка ОСОБА_14 , таємно викрав належні останньому 1400 грн.

Розглянувши кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_13 , у тому числі щодо єдиного умислу на вчинення крадіжок грошових коштів. При цьому, в світлі обставин цієї справи слід враховувати, що продовжуваний злочин це злочин, який складається з кількох (двох або більше) тотожних діянь, об`єднаних єдиним злочинним наміром.

В межах продовжуваного злочину єдиний злочинний намір (єдність умислу) особи пов`язує кожне з вчинених нею діянь з іншими діяннями таким чином, що всі діяння стають компонентами єдиної діяльності особи. В кримінально-правовому плані всі діяння охоплюються одним і тим же юридичним складом злочину і, відповідно, кожне з них стає елементом одиничного (єдиного) злочину.

Отже, продовжуваний злочин злочин, що складається із двох, чи більше вчинених у різний час тотожних злочинних діянь, які є реалізацією єдиного злочинного наміру винної особи. Тотожні діяння, з яких складається продовжуваний злочин, можуть самі по собі (кожне окремо) бути і такими, що містять всі ознаки самостійного злочину, і такими, що за інших обставин розглядалися б лише як інші правопорушення. Продовжуваний злочин починається вчиненням першого і закінчується вчиненням останнього із тотожних злочинних діянь, які складають цей злочин.

Єдиний злочинний намір, який об`єднує злочинні діяння при вчиненні продовжуваного злочину, як особливий вид умисної форми вини, має місце тоді, коли винний, за наявності загальних ознак умислу, реалізовує свій задум, розраховуючи вчинити у різний час не одне, а декілька (два чи більше) тотожних за своїми ознаками злочинних діянь, спрямованих на досягнення загального результату. Єдиний злочинний намір на вчинення продовжуваного злочину, як правило, виникає у винного ще до вчинення першого із діянь, які складають продовжуваний злочин. Водночас він може виникнути і в процесі вчинення першого діяння.

Фактичні обставини кримінального провадження повністю відповідають висновкам суду першої інстанції про те, що викрадення грошових коштів з банківського рахунку в розмірі 1300 грн і 1400 грн є тотожними злочинними діяннями та охоплювалися єдиним умислом ОСОБА_13 , спрямованим на реалізацію та досягнення свого єдиного злочинного наміру крадіжки, а тому такі діяння утворюють продовжуваний (одиничний) злочин, який був розпочатий 13.09.2022 о 20:00 та закінчений наступного дня 14.09.2022 о 09:00.

Таким чином, при кваліфікації дій повинна враховуватися сума викрадених грошових коштів не окремо одна від одної 1300 грн і 1400 грн, а в сукупності 2700 грн, що утворює склад кримінально-караного діяння.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого, захисника та потерпілого про можливість призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, КК має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від кримінально-протиправних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання кримінальним правопорушенням; для здійснення цього завдання КК визначає, які суспільно небезпечні діяння є кримінальними правопорушеннями та які покарання застосовуються до осіб, що їх вчинили (ст. 1 КК).

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого, та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 1-2 ст. 50 КК), а згідно ч. 1-2 ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно ч. 1 ст. 69 КК, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

З огляду на ці положення закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи його захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На національному рівні КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні виду і розміру покарання підлягає також врахуванню й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання повинно бути пропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98).

Призначаючи ОСОБА_13 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчинених останнім кримінальних правопорушень, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які це покарання обтяжують покарання, позицію потерпілого, та дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 4 ст. 185 КК, що на переконання колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень.

Визначене судом першої інстанції покарання не потягло за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Посилання в апеляційних скаргах на те, що ОСОБА_13 визнав вину, щиро кається, активно сприяв розкриттю злочинів, добровільно відшкодував завдану шкоду, має хворобливий стан здоров`я, утримує трьох неповнолітніх дітей, відсутні обтяжуючі покарання обставини, в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання у їх сукупності разом з іншими фактичними обставинами кримінального провадження.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненим порушенням, то вид і розмір призначеного ОСОБА_13 покарання необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК колегією суддів не встановлено, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, оскільки відсутні підстави вважати, що ці обставини настільки істотно знижують ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, що покарання, призначене ОСОБА_13 в мінімальному розмірі, є явно недоцільним і несправедливим.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_13 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 420 КПК України,

постановила:

Вирок Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 07.02.2024 відносно ОСОБА_15 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4