Номер провадження: 11-кп/813/2105/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0001315, внесеному до ЄРДР 20.09.2023 року за обвинуваченням:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Одеси, громадянин України, який має неповну вищу освіту, працює на посаді заступника директора ТОВ «ДВА АКАДЕМІКА БУД», не одружений, зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

установив:

Зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Зазначеним вироком суду ОСОБА_9 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді 4-х (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання у виді 4-х років позбавлення волі з іспитовим строком на 1 (один) рік, із покладенням обов`язків, передбачених п. 1-2 ч.1 ст.76 КК України.

Вироком також вирішено питання щодо арешту майна, долі речових доказів, цивільних позовів, та процесуальних витрат у справі.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, 20.09.2023 року о 09 годині 26 хвилині ОСОБА_10 , керуючи технічно справним мотоциклом «Каwаsаki Ninja ZX-10R» з реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснюючи рух по АДРЕСА_2 , де організований двосторонній, дворядний у кожному з напрямків рух, та наявна одна реверсивна смуга посередині, у першій від правого краю смузі свого напрямку руху в денний час доби при достатній видимості по сухому асфальтованому дорожньому покриттю, та наближаючись до будинку АДРЕСА_3 , діючи необережно, в порушення вимог п. 12.3, 12.4, 12.9(6) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, рухаючись по вул. Миколаївська дорога, зі швидкістю 72 км/год, яка перевищувала установлену у населених пунктах швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, а саме не переконався, що це буде безпечним для усіх учасників дорожнього руху, зокрема для пішоходів, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який в той час перетинав проїзну частину вул. Миколаївська дорога по регульованому пішохідному переході на червоний сигнал світлофору з ліва на право за ходом руху зазначеного мотоцикла, в результаті чого потерпілому ОСОБА_7 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у формі геморагічного вогнища забою у глибинному відділі правої гемісфери головного мозку, переломів лицевого черепа та основи черепа - перелом латеральної та нижньої стінок правої орбіти зі зміщенням уламків, уламкового перелому стінок правої верхньощелепної (гайморової) пазухи зі зміщенням уламків, перелому крилоподібного відростка основної кістки праворуч зі зміщенням уламків, перелому носової кістки праворуч без зміщення уламків, перелому нижньої щелепи основи виросткового відростка праворуч та тіла ліворуч зі зміщенням уламків, осколкового перелому виличної дуги праворуч зі зміщенням уламків, забійної рани спинки носа, множинних гематом обличчя, гематоми повік правого ока, субкон`юнктивального крововиливу та зміщення правого очного яблука, закритого перелому остистого відростка 4-го шийного хребця, забою грудної клітки - паренхіматозного крововиливу верхівки правої легені, переломів 1, 2 ребер праворуч, уламкового перелому середньої третини правої ключиці зі зміщенням уламків, перелому поперечного відростка 1-го грудного хребця, переломів поперечних відростків 5-го поперекового хребця з обох сторін без зміщення уламків, поздовжнього перелому бічної маси крижової кістки праворуч, переломів гілок лобкових та сідничних кісток з обох сторін зі зміщенням уламків, перелому тіла лобкової кістки праворуч, закритого перелому медіального виростку правої стегнової кістки без зміщення уламків, закритого перелому верхньої третини малогомілкової кістки праворуч без зміщення уламків та ускладнились травматичним шоком ІІ-III ст., які згідно п. 2.1.3 «б», «о» Правил судово- медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995, відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

При цьому, в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди дії водія ОСОБА_9 регламентувалися вимогами пунктів 12.3, 12.4 та 12.9 (б) Правил дорожнього руху, відповідно до яких необхідно було рухатися в населеному пункті зі швидкістю не більше 50 км/год, а з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_7 негайно вижити заходи до зниження швидкості руху аж до зупинки. У разі належного виконання вищевказаних вимог Правил дорожнього руху водій ОСОБА_9 мав технічну можливість запобігти наїзду на потерпілого ОСОБА_7 , а його дії з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з даною дорожньо-транспортною пригодою.

Вимоги апеляційної скарги.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , подала апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставин справи, вважає, що призначене ОСОБА_9 додаткове покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його суворість, а саме встановлення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на 2 роки, виходячи з наступного:

- рішення щодо застосування додаткового покарання судом належним чином не мотивоване, не надано достатніх мотивів та підстав, чим істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону;

- захисник звертає увагу, що тяжкість наслідків, що настали у результаті ДТП також обумовлена і діями самого потерпілого ОСОБА_7 , який протиправно, в порушення правил ПДР, перетинав проїзну частину дороги в момент дозволеного руху транспортним засобам на ній, в результаті чого тілесні ушкодження отримав і обвинувачений;

- суд залишив поза увагою відношення обвинуваченого ОСОБА_9 до вчиненого, а саме шире каяття, повне відшкодування збитків потерпілому та процесуальних витрат в рамках вказаного кримінального провадження;

- обвинувачений ОСОБА_9 утримує онкохвору матір-пенсіонерку, яка наразі потребує постійного догляду та є потреба постійного її переміщення до лікувальних закладів з допомогою транспортного засобу.

На підставі наведеного, захисник просить вирок суду першої інстанції змінити, скасувавши призначене ОСОБА_9 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 роки, в решті вирок залишити без змін.

Позиції учасників судового розгляду

Захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та проси її задовольнити.

Потерпілий не заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_9 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, внаслідок чого суд, за погодженням із учасниками судового провадження, розглянув справу у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження інших доказів, обмежившись лише допитом обвинуваченого та потерпілої відносно фактичних обставин кримінального правопорушення та дослідженням доказів, які характеризують особистість обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку та кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Стосовно доводів сторони захисту щодо необґрунтованого призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Аналіз зазначених норм закону про кримінальну відповідальність вказує на те, що при призначенні покарання, в тому числі і додаткового, суд повинен ураховувати конкретні обставини провадження, характер вчиненого злочину, особу засудженого та інші обставин справи та призначати додаткове покарання виключно у випадку, коли визнає за неможливе збереження за ним права займатися певною діяльністю. Таке додаткове покарання має дути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів та не може мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Санкція ч.2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надавала можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не було обов`язковим для суду.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ч.1, 2 ст.286, 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів відповідно, що також слідує із роз`яснень згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України.

При призначенні обвинуваченому основного покарання та вирішенні питання щодо додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, вчинення неумисного злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, відповідно до ст.12 КК України, особу винного, який раніше не судимий, офіційно працевлаштований, добре характеризується за місцем роботи. Крім того, суд врахував обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття обвинуваченого та повне відшкодування збитків потерпілому, та зважив на відсутність обставин, які обтяжують покарання.

Оцінюючи доводи сторони захисту, колегією суддів враховуються обставини кримінального правопорушення, а саме те, що ОСОБА_9 достовірно усвідомлюючи те, що він як особа, яка використовую джерело підвищеної небезпеки автомобіль, зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, та не забезпечив безпеку дорожнього руху, з моменту виникнення йому небезпеки для руху, яку він об`єктивно був спроможний виявити, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, допустив наїзд на пішохода, в результаті чого, останній отримав тяжкі тілесні ушкодження. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що порушення, які допустив ОСОБА_9 , пов`язані з очевидним для винного нехтуванням елементарних правил безпеки, а саме перевищення швидкості руху у населеному пункту, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я учасників дорожнього руху.

У свою чергу, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у поставі від 08.09.2022 (справа 297/1253/17; провадження 51-1171км22), той факт, що небезпеку для руху, створено внаслідок власної протиправної поведінки пішохода, не звільняє водія від виконання вимог ПДР, однак така обставина повинна бути врахована судами під час обрання заходів кримінально правового впливу у сукупності із іншими обставинами та даними про особу засудженого.

Водночас, посилання сторони захисту на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки діям самого потерпілого, який особисто створив небезпеку для руху (а саме перехід проїзної частини в момент дозволеного руху транспортним засобам), є безпідставними, оскільки вказане надало можливість суду першої інстанції призначити покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі з подальшим звільненням від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене ОСОБА_9 зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху. Тому, з огляду на фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів не вбачає порушень місцевим судом кримінального закону при призначенні ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Доводи сторони захисту в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений повністю визнав провину, щиро розкаявся та надав критичну оцінку своїм діям, що характеризує його суб`єктивне ставлення як винної особи до вчиненого злочину, повністю відшкодував завдані збитки потерпілому, мають місце, проте вже були враховані судом першої інстанції при призначенні основного покарання із застосуванням інститут звільнення від відбування покарання, проте не є достатніми підставами для зміни призначеного покарання шляхом скасування додаткового покарання.

Апеляційний суд враховує також і те, що вчинене ОСОБА_9 кримінальне правопорушення належить до суспільно небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, а тому позиція потерпілого у провадженні щодо покарання, яке обвинувачений повинен понести за вчинене, при вирішенні цього питання судом не є вирішальною, вона враховується в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність, зокрема щодо призначення покарання.

За таких обставин, призначене судом покарання ОСОБА_9 за своїм видом та розміром є обґрунтованим та необхідним. Підстав для зміни призначеного покарання в частині призначення додаткового покарання ОСОБА_9 з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , - залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 02 липня 2024 року, у кримінальному провадженні №0001315, внесеному до ЄРДР 20.09.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим - в той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4