Номер провадження: 11-сс/813/1379/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15.08.2024, якою в межах к/п № 0000222 від 25.03.2024 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Одесі, громадянина України, тимчасово не працюючого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

-підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 28 та ч. 2 ст. 317, ч. 3 ст. 307 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.10.2024, без визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді продовжено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 13.10.2024 без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу, слідчий суддя зазначив, що органом досудового розслідування доведена наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а міцність соціальних зв`язків ОСОБА_8 не є достатнім стимулюючим фактором, який свідчив би про беззаперечну відсутність ризиків можливого переховування від органу досудового розслідування та суду, що є підставою для продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою з огляду на такі обставини:

- стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом існування ризиків, передбачених п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказані ризики є необґрунтованими, в той час як у разі їх наявності запобігти їм можливо без тримання особи під вартою із застосуванням запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту;

- слідчий суддя при розгляді питання про обрання запобіжного заходу не врахував наявності у ОСОБА_8 стійких соціальних зв`язків, родини, постійного місця проживання та погіршення стану здоров`я, про що повідомлено в судовому засіданні;

- судом не було враховано практику Європейського суду з прав людини про те, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою;

- застосувавши найсуворіший запобіжний захід без визначення розміру застави, слідчий суддя наведене належним чином не обґрунтував, не розглянув можливості обрання альтернативної міри запобіжного заходу, в той час як взяття під варту як запобіжний захід обирається лише тоді, коли жоден інший запобіжний захід не може забезпечити вирішення завдань кримінального процесу.

За таких обставин захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду від 20.06.2024 та постановити нову ухвалу, якою обрати менш суворий запобіжний захід.

У судовому засідання апеляційного суду захисник ОСОБА_7 підтримала доводи апеляційної скарги у повному обсязі та просила її задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища підозрюваного та він не виявляв бажання бути присутнім у судовому засіданні, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позиції учасників провадження, перевіривши матеріали судового провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на такі обставини.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21.04.2011, заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Оскільки в апеляційній скарзі захисник не оспорює обґрунтованість підозри ОСОБА_8 , апеляційний суд не переглядає оскаржувану ухвалу в цій частині та констатує, що його підозра у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 28 та ч. 2 ст. 317, ч. 3 ст. 307 КК України є обґрунтованою.

Що стосується наявності ризиків у вказаному кримінальному провадженні, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Як вбачається з обґрунтованих висновків слідчого судді, викладених в мотивувальній частині ухвали, в даному кримінальному провадженні існують доведені прокурором та слідчим ризики, визначені в п.п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Існування вказаних ризиків обумовлене тяжкістю покарання, яке може бути призначене підозрюваному ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, зокрема у виді позбавлення волі на строк від 9-ти до 12-ти років з конфіскацією майна, та тією обставиною, що інкримінований злочин за версією органу досудового розслідування вчинений ОСОБА_8 у складі організованої групи, що свідчить про можливість перешкоджати кримінальному провадженню та впливати на свідків та інших підозрюваних.

Колегія суддів приймає до уваги ту обставину, що органом досудового розслідування не встановлені всі члени злочинного угрупування, які причетні до вчинення інкримінованих злочинів, що свідчити про наявність інших місць зберігання речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, а отже існує ризи, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України.

На переконання колегії суддів, в даному випадку тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_8 у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину сама по собі може бути достатнім мотивом для здійснення дій, направлених на переховування підозрюваного від органів досудового розслідування й суду та зазначена позиція апеляційного суду кореспондується із практикою ЄСПЛ, який в рішенні «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Отже, є безпідставними доводи захисника про те, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою.

Водночас, в п. 58 рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови» («Becciev v. Moldova») ЄСПЛ зазначив, що ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Надаючи оцінку доводам захисника відносно того, що ОСОБА_8 має стійкі соціальні зв`язки, постійне місце проживання та родину, а також незадовільний стан здоров`я, апеляційний суд зауважує, що захисником не було надано жодних доказів на підтвердження того, що підозрюваний має соціальні зв`язки або будь-яке місце роботи, як і не надано доказів щодо стану його здоров`я.

Натомість наявність у підозрюваного місця реєстрації та проживання жодним чином не зменшує існування вищенаведених ризиків та не може слугувати безумовною підставою для застосування стосовно підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, з огляду на інші, встановлені судами 1-ої та апеляційної інстанції обставини.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки підозрюваного та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто, слідчий суддя має право зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Окрім того, апеляційний суд також враховує суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, що виключають можливість застосування стосовно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ні слідчим суддею, ні апеляційним судом під час апеляційного розгляду скарги не встановлено.

Більш того, запобіжний захід застосований до ОСОБА_8 на визначений строк, а питання доцільності застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою буд перевірена слідчим суддею через нетривалий час в порядку, передбаченому ст. 194 КПК України.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_8 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Що стосується аргументів захисника з приводу того, що слідчим суддею застосовано найсуворіший запобіжний захід без визначення розміру застави, то колегія суддів наголошує, що п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України суду 1-ої інстанції надане право взагалі не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, саме у вчиненні якого й обвинувачуються ОСОБА_8 .

Відтак, апеляційний суд на підставі аналізу наданих матеріалів, приходить до висновку про те, що слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку, що з огляду на обґрунтованість підозри та наявність ризиків на теперішній час належну поведінку підозрюваного здатний забезпечити лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги захисника немає, тому ухвала слідчого судді підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 197, 199, 370, 404, 405, 407, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 15.08.2024, якою в межах к/п № 0000222 від 25.03.2024 відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 313, ч. 3 ст. 28 та ч. 2 ст. 317, ч. 3 ст. 307 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.10.2024, без визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4