ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2783/24 Справа № 183/8984/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро апеляційні скарги прокурора Новомосковської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_9 з доповненням та обвинуваченого ОСОБА_7 , подані на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новомосковськ Дніпропетровської обл., громадянин України, на утриманні має малолітню дитину: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не є особою з інвалідністю, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз:

30 червня 2021 року Солонянським районним судом Дніпропетровської області за ст. ст. 391, 71 КК України до позбавлення волі на 1 рік 1 місяць. Звільнений 29 липня 2022 року з Вінницької ВК № 86 по відбуттю строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст.190 КК України, та призначено покарання:

-за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців;

-за ч. 2 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк два роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років шість місяців.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено обчислювати з дня

ухвалення вироку, тобто з 13 червня 2024 року.

Зараховано у строк відбуття ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, призначеного за цим вироком, час тримання його під вартою (з 23 листопада 2022 р. по 12 (включно) червня 2024 р.) із розрахунку день попереднього ув`язнення за день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишено без змін - тримання під вартою.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст.100 КПК України.

На підставі ст.126 КПК України стягнуто з обвинуваченого процесуальні витрати, які були витрачені на проведення експертизи.

встановила:

Вироком суду встановлено, що відповідно до Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» з 24.02.2022 року на всій території України введено воєнний стан. Крім цього, відповідно до Указу Президента України №573/2022 від 12.08.2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.

В період дії воєнного стану, а саме 03 вересня 2022 року приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_7 проходив поблизу будинку АДРЕСА_2 та в цей час у останнього раптово виник прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, яке знаходиться на території вказаного будинку.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 03 вересня 2022 року приблизно о 12 годині 02 хвилини ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, таємно від оточуючих, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану, крізь незачинену на замок хвіртку проник на територію домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де з метою проникнення у приміщення гаражу та здійснення крадіжки майна, крізь незачинені на замок вхідні двері, проник всередину приміщення гаражу, де побачив велосипед «CrossEvolution» вартістю 7 180 гривень, який належить ОСОБА_11 , та визначив його для себе як об`єкт злочинного посягання. Після чого, ОСОБА_7 взяв вказаний велосипед та з метою викрадення викотив його за межі вказаної території домоволодіння у напрямку вулиці.

Таким чином, ОСОБА_7 присвоїв викрадене майно, покинув місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду на суму 7 180 гривень .

13 жовтня 2022 року о 15 годині 55 хвилин ОСОБА_7 знаходився на території домоволодіння АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_12 , де з 10.00 годин ранку та до

вищевказаного часу працював різноробочим за наймом. В цей час у останнього раптово виник прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, а саме акумуляторної батареї марки «Westa» з-під капоту автомобіля марки «Міtsubishi», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_12 та знаходився на території зазначеного домоволодіння.

Реалізуючи свій зазначений злочинний умисел, того ж дня, приблизно о 16 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи за вищевказаною адресою, діючи таємно, умисно, повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, через незачинений капот автомобіля марки «Міtsubishi» моделі «Speace», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на території вищевказаного домоволодіння, із застосуванням сили, відірвав ізольовані дроти від акумуляторної батареї марки «Westa», вартістю 1 652 грн., який належить ОСОБА_12 , після чого поклав його у мішок та виніс з території домоволодіння.

Таким чином, ОСОБА_7 утримуючи викрадене майно, покинув місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 1 652 грн.

06 листопада 2022 року приблизно об 11 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходився у приміщенні магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за адресою: АДРЕСА_4 , де в цей час у останнього раптово виник прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, а саме майна, яке знаходилося в приміщенні вищевказаного магазину.

Реалізуючи свій злочинний умисел, приблизно об 11 годині 32 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи у вищевказаному місці,діючи таємно умисно, повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану, з метою здійснення крадіжки, шляхом вільного доступу, крізь тканеву завісу зайшов до службового приміщення вищевказаного магазину, де на відкритій полиці побачив та визначив об`єктом свого злочинного посягання мобільний телефон марки «Huawei Y7» вартістю 1979, 45 грн., який належить продавцю зазначеного магазину ОСОБА_13 . Після чого, поклавши до кишені куртки вищевказаний мобільний телефон, покинув приміщення магазину, тим самим викравши його.

Таким чином, ОСОБА_7 утримуючи викрадене майно, покинув місце скоєння злочину та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_13 матеріальну шкоду на суму 1979, 45 грн.

.

Окрім цього, 11 листопада 2022 року приблизно о 12 годині 55 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись поблизу магазину «Хміль» за адресою: АДРЕСА_5 , де ОСОБА_7 познайомився із ОСОБА_14 та побачив у нього у руці мобільний телефон марки «Xiaimi 9». В цей момент у ОСОБА_7 виник прямий умисел, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом обману, при цьому останній переслідував мету особистого збагачення та поліпшення свого матеріального становища за рахунок чужого майна, а саме - вказаним мобільним телефоном.

Реалізуючи свій прямий умисел, перебуваючи у вказаний час та місці ОСОБА_7 діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, передбачаючи та бажаючи

настання суспільно небезпечних наслідків, попрохав у ОСОБА_14 належний йому мобільний телефон марки «Xiaimi 9», під приводом здійснити телефонний дзвінок, проте ОСОБА_7 заздалегідь розумів, що повертати вказаний мобільний телефон не має наміру, тим самим ввів в оману ОСОБА_14 , який не підозрюючи про протиправний намір ОСОБА_7 , передав останньому свій вищевказаний мобільний телефон.

Після чого, ОСОБА_7 бажаючи довести свій злочинний умисел до кінця, розмовляючи по мобільному телефону, почав відходити від ОСОБА_14 та впевнившись, що ОСОБА_14 не спостерігає за його діями, утримуючи при собі мобільний телефон марки «Xiaimi 9» вартістю 6749,25 грн., покинув місце вчинення кримінального правопорушення, тим самим заволодів вказаним мобільним телефоном та в подальшому розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду у розмірі 6749,25 грн. (далі Епізод № 4).

13 листопада 2022 року приблизно о 16 годині 40 хвилин ОСОБА_7 , відпочивав у приміщенні кафе « ІНФОРМАЦІЯ_4 » за адресою: АДРЕСА_6 . В цей час та місці ОСОБА_7 побачив як за сусіднім столиком відпочиває ОСОБА_15 разом зі своїми знайомими, які всі разом почали виходити із приміщення кафе на вулицю, при цьому ОСОБА_15 залишила свою жіночу сумку з речами на своєму стільці.

В цей час та місці у ОСОБА_7 , який побачив, що ОСОБА_15 залишила свою сумку без нагляду, виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненого повторно в умовах воєнного стану, а саме зазначеної вище сумки вартістю 500 грн., в якій знаходилися грошові кошти у сумі 6800 грн., що належать ОСОБА_15 .

Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 , перебуваючи у вищевказаному місці, у вказаний час, діючи таємно, умисно, повторно, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, користуючись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, розуміючи, що вчиняє злочин в умовах воєнного стану, шляхом вільного доступу, підійшов та взяв до рук вищевказану сумку та поклав її за комір кофти, одягненої на нього, після чого виніс з приміщення вищевказаного кафе, тим самим покинув місце вчинення злочину.

Таким чином, ОСОБА_7 утримуючи викрадене майно та грошові кошти, покинув місце скоєння злочину та розпорядився ними на власний розсуд, спричинивши потерпілій ОСОБА_15 матеріальну шкоду на загальну суму 7 300 грн

У поданій апеляційній скарзі прокурор просить змінити вирок суду:вважати засудженим ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців; за ч.2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки. На підставі ч.1 ст. 70 КК України, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 6 місяців. Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня затримання. Зарахувати строк відбування покарання на підставі ч.5 ст. 72 КК України.

Вимоги апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд І інстанції неправильно застосував закону України про кримінальну відповідальність, оскільки прийнято рішення про рахування строку відбування покарання з дня ухвалення вироку, а не з дня затримання.

У наданому доповненні прокурор просить також скасувати вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за епізодами від 13 жовтня та 06 листопада 2022 року, а провадження закрити на підставі п.4-1 ч.1 ст. 284 КПК України, зазначаючи, що вартість предметів кримінальних посягань за кожне окремо кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст. 185 КК України за епізодами від 13 жовтня та 06

листопада 2022 року, не перевищує 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян, а тому з урахуванням положень ч.1 ст.5 КК України, ст.51 КУпАП із унесеними змінами ОСОБА_7 не підлягає кримінальній відповідальності за вказані діяння.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі просить призначити більш м`яке покарання, оскільки він визнав свою вину, чого міськрайонний суд не врахував, не взявши теж позицію прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доповнену апеляційну скаргу прокурора, захисника, який частково підтримав апеляційну скаргу прокурора, а обвинуваченого підтримав в повному обсязі, обвинуваченого позиція якого була аналогічна захиснику, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК України, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК України раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності.

Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності.

Поряд із цим, відповідно до ч.1 ст.5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Європейський суд з прав людини вважає, що ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Ніякого покарання без закону» є важливою складовою принципу верховенства права. Він також підтвердив, що зазначена стаття Конвенції допускає принцип ретроспективності більш м`якого кримінального закону. На цьому принципі ґрунтується правило, згідно з яким за наявності відмінностей між чинним на час вчинення злочину кримінальним законом та законом, який набрав чинності перед винесенням остаточного судового рішення, суди мають застосовувати той із них, положення якого є більш сприятливими для обвинуваченого (рішення у справі Скоппола проти Італії).

09 серпня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання

деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18 липня 2024 року, яким ст.51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст.51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, відповідно до вказаного Закону, дрібної крадіжкою, за яке передбачене адміністративне стягнення, вважається крадіжка, вартість майна якої на момент вчинення правопорушення не перевищує двох неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Крім того, колегія суддів бере до уваги правові висновки Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, що містяться в постанові від 07 жовтня 2024 року у справі № 278/1566/21 (провадження № 51-2555кмо24), згідно яких, Закон №3886?IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886?IX, мають зворотну дію в часі. У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Відповідно п. 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу України визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2024 року становить 2481 гривень, тобто неоподаткований мінімум доходів громадян складає 1240, 50 гривень на 2022 рік, а два неоподаткованих мінімумів (ч.2 ст. 51 КУпАП) становить 2481 гривень.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, ОСОБА_7 13 жовтня 2022 року здійснив крадіжку акумуляторної батареї марки «Westa», вартістю якої складає 1 652 грн., що належить ОСОБА_12 , а також 06 листопада 2022 року здійснив крадіжку мобільний телефон марки «Huawei Y7» вартістю 1979, 45 грн., який належить ОСОБА_13 .

Отже, вартість викраденого ОСОБА_7 майна за кожним окремим епізодом не перевищує двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в 2022 році, тобто є

меншим за розміром, з якого відповідно до Закону № 3886-IX та положення Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність, тому його дії на даний час не утворюють кримінально-караного діяння, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, у зв`язку із декриміналізацією діяння.

Положеннями п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України встановлено, що кримінальне провадження закривається, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.

У зв`язку з тим, що Законом України № 3886-ІХ збільшилася сума викраденого, з якої настає кримінальна відповідальність за злочини щодо права власності, то вказані обставини у даному випадку є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Враховуючи викладене, вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України підлягає зміні в частині виключення епізодів кримінально протиправних діянь від 13 жовтня та 06 листопада 2022 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є частково правильними.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, у тому числі, початок строку відбування покарання, однак зазначене питання щодо ОСОБА_7 вирішено судом І інстанції не правильно.

Так, у вироку суд І інстанції зазначив, що початком строку відбування покарання ОСОБА_7 слід обчислювати з дня ухвалення вироку, тобто з 13 червня 2024 року.

Частиною 5 ст. 72 КК України, передбачено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання, у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» таким ув`язненням є запобіжний захід, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Зі змісту ст. 532 КПК України вбачається, що вирок суду першої інстанції набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Аналізуючи вказані вимоги закону, апеляційний суд зазначає, що початком строку відбування покарання слід вважати день коли вирок суду І інстанції набрав законної сили, в даному випадку 22 жовтня 2024 року, тобто з дня постановлення апеляційним судом ухвали, оскільки вирок був оскаржений.

Отже, висновки суду про необхідність рахування початку строку відбування покарання з 13 червня 2024 року є помилковими, як і неправильними доводи прокурора про необхідність відрахування такого терміну з дня затримання, так як такий термін вважається попереднім ув`язненням і зараховується за правилами ч.5 ст. 72 КК України.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому за ч.4 ст. 185, ч.2 ст. 190 КК України в межах доводів апеляційної

скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та відсутність обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, відомості про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд діяв з дотриманням вимог статей 50 та 65 КК України, а саме: суд першої інстанції врахував ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, передбачених за ч.4 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України, які, відповідно до ст.12 КК України, є нетяжким кримінальним правопорушенням та тяжким злочином, а також відомості про особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікарів психіатра, фтизіатра та нарколога не перебуває, одружений, має неповнолітнього сина, є раніше судимою особою.

Обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України та обставини, які обтяжують покарання визначені ст. 67 КК України, обвинуваченому ОСОБА_7 судом не встановлено.

Суд першої інстанції, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, з огляду на положення ч.2 ст.50 КК України, обираючи міру покарання, передбачену санкцією закону, за яким визнав ОСОБА_7 винуватим, вважав за необхідне призначити останньому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій за ч.4 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України, а остаточно призначив покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд призначив йому явно несправедливе покарання, через надмірну його суворість, не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного вироку в апеляційному порядку.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Суд в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як вбачається з мотивувальної частини вироку, фактично прийняв до уваги всі відомості, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі тяжкість покарань, відсутність обставин, які містяться в положеннях ст.ст. 66, 67 КК України.

Обвинуваченим не наведено в апеляційній скарзі обставин, які не враховані судом І інстанції під час призначення покарання та могли свідчити про явну суворість призначеного покарання за ч.4 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України, а визнання винуватості в даному випадку не є підставою на переконання апеляційного суду для зменшення покарання ОСОБА_7 , враховуючи, що районний суд призначив покарання наближено до мінімальних санкцій у визнаному йому обвинуваченню.

Таким чином, призначене ОСОБА_7 покарання за відповідає вимогам статей 50 та 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне, на підставі п.4 ч.1 ст.408 КПК України, вирок суду першої інстанції змінити та виключити обвинувачення в частині засудження ОСОБА_7 за епізодами від 13 жовтня та 06 листопада 2022 року, та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.4 ст.185, ч.2 ст. 190 КК України, остаточно призначити покарання на підставі ч.1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.

За вказаних обставин, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора з доповненнями слід задовольнити частково.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора Новомосковської окружної прокуратури

Дніпропетровської області ОСОБА_9 з доповненнями задовольнити частково.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2024 року, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст.190 КК України змінити.

Виключити із мотивувальної частини вироку формулювання обвинувачення щодо ОСОБА_7 за епізодами від 13 жовтня 2022 року та 06 листопада 2022 року за ч.4 ст.185 КК України.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України за епізодами від03.09.22 року та від 13.11.2022 рокудо покарання у виді позбавлення волі строком на 5(п`ять) років 6(шість) місяців; за ч.2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч.1 с. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, вважати засудженим ОСОБА_7 до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 5(п`ять) років 6(шість) місяців.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення, починаючи з 23 листопада 2022 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі на неї касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а для ОСОБА_7 , який утримується під вартою, у той же строк та спосіб, починаючи з дня вручення йому копії ухвали суду апеляційної інстанції

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4