Номер провадження: 11-сс/813/1031/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.07.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представників власника майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.06.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 260 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.06.2024 у кримінальному провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 260 КК України задоволено клопотання слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погодженого прокурором Одеської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, яке було отримано в ході тимчасового доступу до речей і документів кримінального провадження №0000693 від 08.05.2024. за ознаками ч. 2 ст. 111, 4. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 436-2 КК України в рамках якого було вилучено 01.03.2024 під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення слідчого судді обґрунтоване тим, що вогнепальна зброя та набої с такими, що вилучені законом з обігу, й у зв`язку із чим, є безпосереднім об`єктом експертних досліджень, що в свою чергу свідчить про наявність підстав для застосування в рамках заходу забезпечення кримінального провадження - арешту майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді представник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального закону.

Доводи обґрунтовує тим, що уся вилучена зброя має дозволи на її носіння та зберігання, видані Національною поліцією України, а вилучені набої були придбані в установленому законом порядку. Зброя використовується її власником виключно у законному порядку.

Зазначає, що слідчий суддя наклав арешт на зброю у кількості 64 одиниці, хоча згідно протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів від 13.06.2024 було вилучено лише 54 одиниці.

Просить ухвалу слідчого судді скасувати і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Позиції учасників судового розгляду.

Заслухавши: суддю-доповідача, представників власника майна, які підтримали подану апеляційну скаргу, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою статті 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000047 від 26.01.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 260 КК України.

Так, встановлено, що у лютому 2014 року напередодні вторгнення збройних сил російської федерації на територію України та тимчасової окупації окремих її територій, громадянами України ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Севастополь АР Крим, проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець АДРЕСА_3 ) створена група осіб з характерними ознаками воєнізованого формування, яке має організаційну структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість, дисципліна та військова підготовка.

У 2014 році після окупації АР Крим Російською Федерацією, зазначена група з невідомих причин переїхала до м. Одеса, де продовжила своє існування. У цей час група розпочала активні заняття з військової підготовки, вивчення військової справи щодо тактики застосування зброї в умовах населених пунктів (штурму будівель, проведення диверсій, теоретичне вивчення та застосування вибухотехнічних предметів), теоретичне навчання та практичне застосування тактичної медицини, проведення вогневої підготовки, теоретичне навчання та практичне застосування під час ножового бою тощо.

Крім того, серед учасників групи ОСОБА_9 та ОСОБА_11 здійснювалось розповсюдження друкованих матеріалів (брошур) з відомостями про особливості сприяння збройним силам РФ на території України, а також сприяння спецслужбам РФ у здійсненні підривної діяльності проти України.

Також, відповідно до показань допитаного свідка в кримінальному провадженні ОСОБА_9 завербовано в штат незаконно створеного воєнізованого формування громадянина ОСОБА_12 , який здійснював пошук та залучення осіб із спеціальними навичками для тренування та підготовки особового складу з рукопашного бою із застосуванням вогнепальної та холодної зброї.

Продовжуючи займатись військовою підготовкою незаконного воєнізованого формування ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та іншими учасниками формування придбано легальну вогнепальну зброю, кількість якої свідчить про неможливість її використання для загальноприйнятої цивільної мети. Одночасно членами воєнізованого формування придбано значну кількість військового екіпірування, сформовано набори тактичної медицини.

Так, під час проведення обшуку за місцем фактичного проживання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1 , які проводились 01.03.2024 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду міста Одеси від 29.02.2024 у справі №947/7336/24, в рамках кримінального провадження № 0000693 від 08.05.2024, за ознаками ч. 2 ст. 111, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 436-2 КК України, вилучено 64 одиниць вогнепальної зброї, зокрема: Mossberg s/n - v1611004; Mossberg v1632597; blaser F16 s/n - FG007880/fgr008044; Berreta XA244504: Berreta DT11273W; Browning Cynergy BRGP20189YM132; Browning maral 356ZP03461; schmeisser AR15 CO2263; Benelli M984190T20;huglu 21v2241; mossberg v1498663; escort 70-h22PT-021766; fabarm stf pm044643; Mossberg 835 UM 0035101; beretta xa246402; Taurus hz6945; Remington ras088282; mlr- 1; Remington 870 ab772727m;Benelli Supernova V1136420D; benelli bs038708y20; benelli y187997w; browning 43606; huglu 21c0136; blackwater x20204896; huglu 20c8243; benelli ch060506p; mossberg v1608571; Taurus FT5794; Mossberg V1548886; benelli m0109404f; Cricket 25152529;mosberg af0076743; beretta st08366r; fabarm pm046156; sbr 21g 28540; fabarm pm045814; Taurus ada 798729; tvsircons kil71126; Blaser 7b00972;beretta dt12322w; beretta ta047019; Mossberg 930af0100804; beretta xa248812; mossberg 94r 0021382; huglu 20s9478; Huglu 22X5777; Huglu 22V0464; Mossberg V1753091;Antonio zoli 254379; utas ut14p00204; arm san 59-h22yd-000722; beretta n71167s; beratta dt20201 w.Beretta UGO3542A; Benelli F399916S; Huglu 20S18798; Maverick mv0989070; Huglu 21C0105; fort 205 m 09217; Marlin 444xlr с/н: 93233537; Форт 12-РМ № ВІ064712; Форт 12-РМ № ВІ082890; Форт 9Р №ВІ069133 і патрони 9 мм Р.А у кількості 4 шт. та набої, а саме:

-набої калібром 22 мм нарізний ССІ коробки по 50 шт.;

-набої мілкокаліберні SB 2 коробки по 50 шт.;

-набої Winchester Super-X fnj 22wm у кількості 47 шт.;

-набої remingston 444 у кількості 5 упаковок по 20 шт.;

-набої Блазер СDP 14 шт.,

-5 магазинів автоматичних раg30 з набоями lapua 7,62х39 у кількості 150 шт. та набої у кількості 20 шт., марки lapua 7,62х39 у пластиковому контейнері;

-набої 50сrtg у 5 коробках калібром 5,45 мм по 50 шт., загалом 250 шт.;

-набої S&B 30.06 у кількості 20 шт.;

-набої hills нарізні 223 у кількості 40 шт.;

-набої 223rem калібром 5,45 у кількості 112 шт.;

-набої 223rem калібром 5,65х45 у кількості 50 шт.;

-набої 223rem калібром 5,65х45 у кількості 40 шт.;

-набої sillier&bellot калібром 9 мм, 8 цілих чорних упаковок, по 50 у кожній, та 1 чорна упаковка в якій 10 шт., загальна кількість 410 шт.;

-набої S&B 9х21 у кількості 70 шт.;

-набої GGG 308Win 9 коробок, загальна кількість 180 шт.

На підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси здійснено тимчасовий доступ до речей і документів, які містяться у кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 та за результатами якого вилучено копії документів та зазначену вище зброю та набої.

14.06.2024 слідчим у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом.

Виходячи із зазначених у клопотанні фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, наданих матеріалів, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку, що арешт майна необхідний з метою збереження речових доказів, які мають значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному проваджені, а також швидкого, повного та неупередженого розслідування.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність накладення арешту на майно для забезпечення збереження речових доказів.

Отже вжиття заходу забезпечення кримінального провадження, шляхом накладання арешту на майно, є необхідним запобіжним заходом, передбаченим зазначеними нормами закону, оскільки у випадку приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна можуть настати негативні наслідки для здійснення завдань кримінального провадження, передбачених ст. 2 КК України.

На думку апеляційного суду, з урахуванням конкретних обставин справи, слідчий суддя дійшов до обґрунтованого висновку про те, що для розслідування цього кримінального провадження на даній стадії досудового слідства, вжиття заходів забезпечення кримінального провадження саме в такому виді відповідатиме положенням кримінального процесуального закону.

Апеляційний суд вважає, що на даному етапі існують реальні підстави, для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження.

Арешт майна є виправданим на донному етапі, оскільки вогнепальна зброю та набої, можуть містити на собі відомості на підтвердження факту та обставин можливого вчинення кримінально-протиправних дій за обставинами даного кримінального провадження, зокрема факту її використання при створенні не передбачених законом воєнізованих або збройних формувань, в зв`язку з чим таке майно відповідає категорії речових доказів, що власне підтверджується долученою до клопотання постановою про визнання речових доказів від 14.06.2024 року, а отже, воно потребує збереження.

Більш того, вогнепальна зброя та набої, є безпосереднім об`єктом експертних досліджень, що в свою чергу свідчить про наявність у слідчого судді підстав для застосування в рамках заходу забезпечення кримінального провадження - арешту майна. Проведення відповідних молекулярно-генетичних досліджень біологічних слідів людини на вилученій зброї може дати змогу достовірно встановити та підтвердити участь конкретної особи в створеному ОСОБА_9 не передбаченим законом збройному формуванні. Саме тому з метою уникнення можливості відчуження майна, забезпечення збереження речових доказів, які були засобами вчинення злочинів, та залишили на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя приходить до висновку, що у випадку його незастосування, це може призвести до наслідків, які можуть перешкоджати досудовому розслідуванню, а тому це є необхідною умовою досягнення дієвості даного кримінального провадження.

Щодо доводу сторони захисту про те, що вилучена зброя та набої мають дозволи на її носіння та зберігання, видані Національною поліцією України, а вилучені набої були придбані в установленому законом порядку, то колегія суддів зазначає, що відповідно до примітки до ст. 260 КК України під воєнізованими слід розуміти формування, які мають організаційну структуру військового типу, а саме: єдиноначальність, підпорядкованість та дисципліну, і в яких проводиться військова або стройова чи фізична підготовка.

Відповідно до витягу з ЄРДР від 05.06.2024 досудове розслідування розпочате і наразі здійснюється по факту створення саме воєнізованого, а не збройного формування, а тому наявність зброї на яку є дозволи на зберігання та носіння видані уповноваженими органами України не виключає можливого складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 260 КК України.

Крім того, посилання представників про те, що слідчий суддя наклав арешт на зброю у кількості 64 одиниці, хоча згідно протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів від 13.06.2024 було вилучено лише 54 одиниці є неспроможним, оскільки у судовому засіданні прокурором ОСОБА_6 долучено копію протоколу про тимчасовий доступ до речей та документів від 14.06.2024 відповідно до якого було вилучено 10 одиниць зброї, яких не було зазначено у іншому протоколі.

Таким чином, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими, оскільки вони недоведені та спростовуються матеріалами справи.

Будь яких даних, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, колегія суддів суд не вбачає та стороною захисту надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у відповідності до положень кримінального процесуального закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційний суд не вбачає.

Відповідно до ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Водночас колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ст. 174 КПК України).

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 14.06.2024 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000047, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.06.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 260 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4