490/3817/24 08.07.2024
н/п 1-кп/490/721/2024
Центральний районний суд м. Миколаєва
Справа № 490/3817/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2024 року м.Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєвакримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000161 від 10.04.2024 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Миронівка Київської області, є громадянином України, має професійно-технічну освіту, неодружений, працює на посаді моториста в ТОВ «МСП Ніка-Тера», раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч.5 ст.27 ч.1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Органом досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачується, зокрема, у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, за наступних обставин.

Так, наприкінці 2021 року, більш точного часу та дати органом дізнання не встановлено, у ОСОБА_3 , виник протиправний умисел, направлений на пособництво у підробленні офіційного документа «посвідчення водія категорії «В» з метою подальшого його використання у власних потребах, а саме для водіння транспортного засобу.

Реалізуючи свій протиправний умисел, направлений на пособництво у підробленні офіційного документа у 2021 році ОСОБА_3 , перебуваючи у місті Одеса, точної дати та місця у ході досудового розслідування встановити не надалось можливим, домовився з невстановленою в ході досудового розслідування особою про оплатне замовлення підробленого посвідчення водія. В подальшому, продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, ОСОБА_3 надав невідомій особі всі свої анкетні дані (прізвище, ім`я, по-батькові, число, місяць, рік народження, місце народження), а також своє фото зображення, чим усунув перешкоди на шляху вчинення кримінального проступку та сприяв вчиненню підроблення посвідчення водія на його ім`я, будучи пособником, з метою подальшого використання даного документа у власних цілях.

В подальшому, ОСОБА_3 , перебуваючи у місті Одеса, зустрівся з чоловіком, персональні дані якого в ході дізнання встановити не надалось можливим, достовірно знаючи, що він не проходив установленого законом порядку отримання посвідчення водія, особисто отримав від невстановленої особи завідомо підроблений офіційний документ, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 16.03.2012 року, органом МРЕО-1 м.Одеси на право керування транспортним засобом категорії «В» на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході здійснення дізнання встановлено, що відповідно до п.2 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 340 від 08.05.1993 року, особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами.

Відповідно до п.21 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року, посвідчення водія видається після складення особою у територіальному сервісному центрі МВС іспитів, передбачених пунктом 18 цього Положення, відповідно якого посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорій Al, А, В1, В, Cl, С, D1 і D видаються особам, які склали в територіальному сервісному центрі МВС теоретичний, практичний іспити, категорії BE, С1Е, СЕ, D1E і DE - практичний, а на право керування трамваєм або тролейбусом - теоретичний іспити. Під час теоретичного іспиту перевіряється знання Правил дорожнього руху та інших предметів, передбачених програмою підготовки. Під час практичного іспиту перевіряються навички керування транспортними засобами відповідної категорії на майданчиках для навчання з початкового керування та в умовах дорожнього руху на визначених територіальним сервісним центром МВС маршрутах.

Відповідно до п.23 «Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року, посвідчення водія, виготовлене на бланку, отримується особисто під підпис після пред`явлення паспорта громадянина України або тимчасового посвідчення громадянина України, посвідки на постійне проживання або посвідки на тимчасове проживання (зокрема е-посвідки на постійне проживання або е- посвідки на тимчасове проживання), посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист, та оригіналу медичної довідки встановленого зразка, дійсної на дату подання заяви про обмін посвідчення водія або отримання його після втрати чи викрадення. Інформація про видане посвідчення водія вноситься працівником територіального сервісного центру МВС до Єдиного державного реєстру МВС.

Окрім того, постановою Кабінету Міністрів України №844 від 16.09.2020 року «Про затвердження зразків бланків і технічних описів бланків національного та міжнародного посвідчень водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тимчасового реєстраційного талона транспортного засобу та зразка розпізнавального автомобільного знаку України та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» затверджено форму, реквізити та спосіб виготовлення посвідчення водія.

Таким чином, посвідчення водія є офіційним документом, оскільки може бути використане як документ, що складається та видається повноважними (компетентними) особами органів державної влади, та складений з дотриманням визначених законом форм та містить передбачені законом реквізити.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 суду пояснив, що в 2021 році, прийшовши з рейсу, вирішив придбати у лізинг автомобіль. В автосалоні йому зазначили, що для придбання автомобіля у лізинг, необхідне посвідчення водія. Він звернувся до свого кума для вирішення вказаного питання. Через декілька днів, останній повідомив, що є можливість придбати посвідчення водія за 300 доларів США. Вони поїхали до МРЕО в м.Одеса, де до них вийшов чоловік, якому він передав документи про закінчення автошколи ще в 1993 році та гроші. Через декілька тижнів, він знову приїхав до МРЕО, де той самий чоловік виніс йому посвідчення водія на його ім`я. Чоловік зазначив, що проблем з посвідченням не буде. В квітні 2024 року на посту перед м.Миколаєвом він порушив правила дорожнього руху і його зупинили працівники поліції, які під час перевірки документів сказали, що з посвідченням водія не все гаразд та викликали слідчо-оперативну групу. У вчиненому щиро кається.

Незважаючи на визнання обвинуваченим своєї провини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, його вина на переконання суду не знайшла свого підтвердження, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст.2 КПК України, завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно зі ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, відповідно до ч.4 ст.17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням. Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Так, відповідно до ст.26 КК України, співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Отже, співучасть у кримінальному правопорушенні передбачає участь у вчиненні кримінального правопорушення двома і більше особами.

Статтею 27 КК України визначено види співучасників.

Відповідно до частини першої ст.27 КК України, співучасниками кримінального правопорушення, поряд із виконавцем, є організатор, підбурювач та пособник.

Відповідно до частини п`ятої ст.27 КК України, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

Положення вказаних статей дозволяє зробити висновок, що у співучасті обов`язково є виконавець.

Такі співучасники, як організатор, підбурювач та пособник можуть бути лише поряд із виконавцем.

Відповідно до частин першої, другої ст.27 КК України, виконавець (співвиконавець) підлягає кримінальній відповідальності за статтею Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає вчинене ним кримінальне правопорушення.

Організатор, підбурювач та пособник підлягають кримінальній відповідальності за відповідною частиною ст.27 і тією статтею (частиною статті) Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає кримінальне правопорушення, вчинене виконавцем.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою ст.27 КК України, у разі вчинення виконавцем незакінченого кримінального правопорушення інші співучасники підлягають кримінальній відповідальності за співучасть у незакінченому кримінальному правопорушенні.

Співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом.

Таким чином вбачається, що кваліфікація дій пособника, організатора та підбурювача напряму залежить від кваліфікації дій виконавця.

А доведення того, що дії останніх на вчинення злочину охоплювалися спільним умислом із виконавцем є обов`язковою умовою вирішення питання чи підлягають вони відповідальності.

Таким чином, відсутність виконавця і наявність лише пособника або організатора/підбурювача є неможливим в силу положень ст.27 КК України, оскільки це суперечить самій природі інституту співучасті у кримінальному правопорушенні.

З огляду на те, що ОСОБА_3 інкримінується пособництво у підробці посвідчення водія, то предметом доказування мають бути власне докази, які доводять, що було вчинено правопорушення, передбачене ч.1 ст.358 КК України, і дії останнього сприяли вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, іншим співучасником.

За змістом ст.84 КПК України наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню встановлюються судом на підставі доказів, які надають сторони кримінального провадження.

Відповідно до частини другої ст.84 КПК України, докази мають бути належними на допустимими.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (ст.85 КПК України), а допустимими якщо отримані у порядку, встановленому цим Кодексом (ст.86 КПК України).

Суд звертає увагу, що згідно з обвинувальним актом, дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфіковані, як пособництво у підробці документа за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, тобто, як співучасника у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст.358 КК України.

А тому, предметом доказування є наявність спільного умислу у обвинуваченого та іншого співучасника, спрямованого на підробку посвідчення та дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які свідчать, що роль останнього у вчиненні кримінального проступку за ч.1 ст.358 ККУкраїни, є саме як пособника.

Так, за результатами повної та неупередженої перевірки та оцінки показань обвинуваченого окремо, та всієї доказової бази у сукупності, суд приходить до висновку, що єдиним доказом, який стосується предмету доказування вини обвинуваченого ОСОБА_3 за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, тобто як пособника на підроблення посвідчення іншим учасником, є рапорт старшого дізнавача СД ВП №1 МРУП ГУНП в Миколаївській області від 07.05.2024 року про те, що в рамках досудового розслідування по кримінальному провадженні №0000161 від 10.04.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, встановлено, що у ОСОБА_3 виник протиправний умисел направлений на пособництво у підробленні офіційного документа «посвідчення водія категорії В».

У той же час рапорт працівника поліції не може слугувати єдиним і однозначним доказом доведення вини ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження, створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Доведення факту наявності у ОСОБА_3 підробленого водійського посвідчення та факту використання останнім завідомо підробленого документа, що доведено прокурором, не є достатнім доказом для визнання особи винною у пособництві на вчинення злочину іншою особою.

Не приймає до уваги суд і ту обставину, що обвинувачений визнав свою провину у пред`явленому йому обвинуваченні, у тому числі за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, оскільки визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора та суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо, та всієї доказової бази у сукупності.

Особа, яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, має право на власний розсуд формувати лінію свого захисту. Показання обвинуваченого є не лише джерелом доказів, а й засобом захисту ним своїх інтересів, отже, вони мають бути ретельно перевірені та оцінені судом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили для суду (ч.2 ст.94 КПК України).

Такого висновку дійшов Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 09.12.2021 року у справі №487/4245/18.

Відсутність доказового наповнення в частині доведення вини ОСОБА_3 у пособництві в підробленні посвідчення водія, на переконання суду пояснюється тим, що внесення відомостей про кримінальне правопорушення так і досудове слідство в частині розкриття кримінального правопорушення за ч.1 ст.358 КК України, взагалі не здійснювалося в межах Інституту співучасті у кримінальному правопорушенні, що суперечить положенням Кримінального кодексу України.

Належних та допустимих доказів на підтвердження такого факту суду не надано та в судовому засіданні не встановлено.

Про відсутність досудового розслідування за даним фактом додатково свідчить і той факт, що провадження за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України було зареєстровано 07.05.2024 року і об`єднано з провадженням за ч.4 ст.358 КК України, а 08.05.2024 року вже передано до суду.

В судовому засіданні прокурор зазначила, що реєстрація кримінального правопорушення за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України відбулась на підставі показів підозрюваного ОСОБА_3 після його допиту.

Як вбачається з матеріалів справи, підозра ОСОБА_3 була вручена 07.05.2024 року.

Того ж 07.05.2024 року його було допитано, як підозрюваного.

Того ж 07.05.2024 року було внесені відомості до ЄРДР за №0000209 від 07.05.2024 року за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

Того ж 07.05.2024 року постановою прокурора кримінальне провадження №0000161 від 10.04.2024 року за ч.4 ст.358 КК України і кримінальне провадження за №0000209 за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України були об`єднані в одне провадження і 08.05.2024 року направлені до суду.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, досудове слідство відносно виконавця кримінального правопорушення не здійснювалося разом із досудовим слідством відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , заходів відносно виявлення виконавця не вживалися, досудове слідство не здійснювалося в частині розслідування наявності спільного умислу у діях обвинуваченого ОСОБА_3 та виконавця для того, щоб мати достатні підстави кваліфікувати дії обвинуваченого, як співучасника.

В той же час, обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні чітко зазначив, що з особою, яка виготовила посвідчення водія, його познайомив його кум. Тобто, при проведенні першочергових слідчих дій, орган досудового розслідування мав можливість встановити особу виконавця.

Крім цього, обвинувачений декілька разів зустрічався з виконавцем в МРЕО в м.Одеса (перший раз коли замовляв посвідчення водія, другий раз коли забирав) зазначивши, що останній виходив з адміністративної будівлі. Тобто, обвинувачений його бачив та міг би його впізнати.

Вказані пояснення додатково підтверджують, що досудове розслідування відносно ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, здійснювалося всупереч вимогам Кримінального Закону, оскільки його дії були кваліфіковані як співучасника, поза межами інституту співучасті у кримінальному правопорушенні, що суперечить розділу VI Загальної частини КК України.

Під час судового розгляду судом не встановлено належних та допустимих доказів для визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винуватим у вчиненні вказаного кримінального проступку, винуватість за який передбачена ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, із дотриманням стандарту доказування "поза розумним сумнівом".

Вказаних висновків суд дійшов, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, з наданням останнім рівних прав на збирання та подання до суду доказів, клопотань, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених тим же Кодексом, безпосередньо дослідивши усі докази та інші матеріали, у порядку ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, й заслухавши доводи сторін з боку обвинувачення та захисту, тим самим провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про виконання судами України законодавства постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановления вироку" від 29.06.1990 року (з наступними змінами), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. При постановленні вироку суд повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Статтею 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Таким чином, здійснюючи судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до вимог ст.ст.22, 26, 337 КПК України, суд прийшов до висновку, що стороною обвинувачення, поза розумним сумнівом не доведено винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, а тому відповідно до п.2 ч.1 ст.373 КПК України, ОСОБА_3 підлягає виправданню за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України.

Крім цього, 10.04.2024 року о 10 год. 40 хв., ОСОБА_3 , рухаючись за кермом транспортного засобу марки «Honda» моделі «CR-Z», з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 , проїжджаючи блокпост «Купол», що розташований на перетині трас М-14 та Н-24, у межах Центрального району міста Миколаєва, допустив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КУпАП, внаслідок чого був зупинений працівником Управління патрульної поліції в Миколаївській області. Надалі, ОСОБА_3 , достовірно знаючи, що посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 16.03.2012 року, органом МРЕО-1 м.Одеси на право керування транспортним засобом категорії «В» на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є підробленим, оскільки не отримував його в порядку, встановленому «Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами», затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України №340 від 08.05.1993 року, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа, з метою підтвердження права керування транспортним засобом марки «Honda» моделі «CR-Z», з державним реєстраційним номером НОМЕР_2 та посвідчення своєї особистості, на вимогу працівника Управління патрульної поліції в Миколаївській області, висловлену в порядку ст.32 Закону України «Про Національну поліцію», пред`явив підроблене посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 16.03.2012 року, органом МРЕО-1 м.Одеси на право керування транспортним засобом категорії «В» на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з власною фотокарткою, тим самим, використав в якості підтвердження особи та права на керування відповідним транспортним засобом завідомо підроблений офіційний документ, який видається установою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_1 , видане 16.03.2012 року, органом МРЕО-1 м.Одеси на право керування транспортним засобом категорії «В» на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яке не відповідає аналогічним бланкам, що знаходяться в офіційному обігу на території України, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №844 від 16 вересня 2020 року «Про затвердження зразків бланків і технічних описів бланків національного та міжнародного посвідчень водія, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, тимчасового реєстраційного талона транспортного засобу та зразка розпізнавального автомобільного знака України та внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Крім визнання своєї провини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, вина ОСОБА_3 підтверджується дослідженими письмовими доказами, зокрема:

копією постанови серії НОМЕР_3 від 10.04.2024 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.122 КУпАП, складеного відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

витягом з ЄРДР №0000161 від 10.04.2024 року за ч.4 ст.358 КК України;

рапортом старшого чергового відділення поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 10.04.2024 року, з якого вбачається, що 10.04.2024 року зі служби 102 надійшло повідомлення про те, що 10.04.2024 року за адресою: м.Миколаїв, Київське шосе, на блокпосту було зупинено автомобіль «Хонда» НОМЕР_2 , де у водія ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявлено посвідчення водія з ознаками підробки;

рапортом поліцейського взводу №1 роти №2 батальйону №2 УПП в Миколаївській області рядового ОСОБА_4 , з якого вбачається, що 10.04.2024 року приблизно о 10:40 год на БП «Купол», в`їзд з Нової Одеси, за порушення ПДР було зупинено транспортний засіб «Honda» «CR-Z», д.н.з НОМЕР_2 , під керування ОСОБА_3 .. Пред`явлений для перевірки бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 мав ознаки підробки;

протоколом огляду предмету (цифрового носія) від 04.05.2024 року, в якому зафіксовані обставини надання обвинуваченим ОСОБА_3 підробленого посвідчення водія, виданого на його ім`я;

протоколом огляду місця події від 10.04.2024 року, з якого вбачається, що на автодорозі Н-24 (Миколаїв-Благовіщенське) блокпост «Купол» було виявлено та вилучено посвідчення водія серії НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

висновком експерта від 18.04.2024 року №СЕ-19/115-24/65З7-ДД, з якого вбачається, що бланк посвідчення водія серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виданого 16.03.2012 року МРЄО-1 м.Одеси, з вихідними типографськими даними « НОМЕР_1 ТОВ «Знак» Консорціум «СДАПС» Зам. 0125-2021.01.», не відповідає аналогічним бланкам, що знаходяться в офіційному обігу на території України.

За результатами судового розгляду за даним епізодом, суд вважає, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому діяння за ч.4 ст.358 КК України знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Так, докази надані стороною обвинувачення стосовно вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення за ч.4 ст.358 КК України взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлені подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 та інші обставини, зазначені у ст.91 КПК України, що підлягають доказуванню, та вони зібрані у порядку, встановленому ст.93 КПК України. Жодних обставин, передбачених ст.87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав га свобод людини, судом не встановлено, у зв`язку з чим підстави для визнання перелічених вище доказів недопустимими відсутні. Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування, схожих неоспорюваних чітких і узгоджених між собою презумпцій факту, з огляду на що, суд приймає їх до уваги та кладе в основу обвинувального вироку.

Таким чином, дії обвинуваченого ОСОБА_3 за вказаним епізодом суд кваліфікує:

за ч.4 ст.358 КК України, як використання завідомо підробленого документа.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, відповідно до ст.65 КК України, враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його особу, а саме те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, офіційно працевлаштований, за даними КНП «Миронівська багатопрофільна лікарня» за медичною допомогою до лікарів нарколога та психіатра не звертався, за місцем проживання характеризується посередньо; наявності обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Цивільний позов по справі не заявлено.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, підлягають стягнення з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 18.04.2024 року №СЕ-19/115-24/6537-ДД) в сумі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) грн 12 к..

Крім того, відповідно до ч.4 ст.174 КПК України, суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Питання про речові докази суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.373, 374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст.358 КК України, та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.1 ст. 358 КК України.

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 на користь держави документально підтверджені витрати на провадження експертизи (висновок від 18.04.2024 року №СЕ-19/115-24/6537- ДД) в сумі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) грн 12 к.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м.Миколаєва від 23.04.2024 року по кримінальному провадженню №0000161 на майно, яке було вилучене 10.04.2024 року під час проведення огляду місця події, а саме: посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 16.03.2012 року на ім`я ОСОБА_3 .

Речовий доказ:

посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 16.03.2012 року на ім`я ОСОБА_3 зберігати в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених статтею 394 КПК України до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м.Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку після його проголошення негайно вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження копію вироку мають право отримати в суді.

Головуючий ОСОБА_1