УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 156/975/19

провадження № 51-4107 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 09 травня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,

установив:

за вироком Іваничівського районного суду Волинської області від 09 травня 2024 року,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше несудимого,

визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 в рахунок відшкодування моральної шкоди 8 грн та матеріальної - 150 000 грн.

Також цим вироком вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року, за результатами розгляду апеляційної скарги засудженого, вирок залишено без зміни.

Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 11 лютого 2019 року о 10 год., у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом «Богдан 211010», рухаючись у с. Литовеж Іваничівського району, діючи з необережністю, у порушення вимог п. 1.7, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 12.9 (б), 13.1, 13.3 ПДР України, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, перевищив максимально допустиму швидкість, зазначену у п. 12.4-12.7 на відповідній ділянці дороги, не зменшив швидкість до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка, вівши велосипед, рухалась у попутному напрямку. У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала, зокрема, тяжкі тілесні ушкодження у вигляді важкої відкритої черепно-мозкової травми.

У касаційній скарзі засуджений, вказуючи на суворість призначеного йому покарання через незастосування судами закону, який, на його думку, підлягав застосуванню, просить змінити оскаржувані судові рішення, звільнивши від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд першої інстанції під час призначення покарання у виді позбавлення волі, безпідставно не врахував обставину, яка пом`якшує покарання - щире каяття, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку щодо неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Вважає, що при залишенні його апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції не зазначені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження, з наведених у ній мотивів з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, кваліфікація дій останнього, вид та розмір покарання, у касаційній скарзі не оспорюються.

У касаційній скарзі засуджений посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судами положень ст. 75 КК України та наводить доводи, якими не погоджується із судовими рішеннями стосовно відсутності підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Однак, такі доводи засудженого колегія суддів вважає необґрунтованими.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, при призначенні покарання, зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як убачається із змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі розглянув питання щодо можливості виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Обираючи захід примусу, суд врахував тяжкість вчиненого засудженим кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України, кваліфікується як тяжкий злочин, вчинений з необережності, конкретні обставини справи, особу винного, те, що він раніше несудимий, не працює, є особою з інвалідністю 3 групи, часткове відшкодував шкоду потерпілій, також суд визнав обставину, яка пом`якшує покарання - активне сприяння розкриттю кримінальному правопорушення, водночас врахував наявність обставини, яка обтяжує покарання - вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, взяв до уваги висновок органу пробації щодо середньої ймовірності вчинення засудженим повторного кримінального правопорушення, та, не визнавши щире каяття, як обставину, яка б пом`якшувала засудженому покарання, і врахувавши позицію потерпілої, яка просила призначити засудженому реальну міру покарання, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України.

Не погоджуючись із вироком суду в частині незастосування судом першої інстанції положень ст. 75 КК України засуджений оскаржив судове рішення в апеляційному порядку.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою засудженого, визнавши її необґрунтованою, погодившись із покаранням призначеним вироком суду без застосування ст. 75 КК України, залишив вирок без зміни.

Залишаючи скаргу засудженого без задоволення, апеляційний суд зазначив, що у вироку враховані всі обставини про які скаржник зазначає в апеляційній скарзі та належним чином оцінені. Обставина, яку засуджений навів в апеляційній скарзі про необхідність догляду за хворим батьком не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням, а відшкодування потерпілій заподіяної шкоди у повному обсязі вже на етапі апеляційного провадження, не може свідчити про щире каяття винуватого.

Тому, погодившись із висновками суду першої інстанції щодо виду і строку призначеного засудженому покарання без застосування положень ст. 75 КК України, визнав його достатнім, не надто суворим, та таким, що сприятиме виправленню засудженого та попередженню кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Ухвала апеляційного суду є належним чином вмотивованою та обґрунтованою і відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів погоджується з наведеними в ухвалі апеляційного суду висновками та вважає, що покарання, призначене засудженому, без застосування положень ст. 75 КК України, є законним та обґрунтованим, а тому підстав для задоволення скарги засудженого немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи, що з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення скарги, колегія судів касаційного суду дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження засудженому належить відмовити.

Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Іваничівського районного суду Волинської області від 09 травня 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 серпня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3