Провадження 11-кп/824/3153/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

30 травня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0003974 від 25.11.2023 за апеляційною скаргою прокурорки Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Києва, громадянку України, з середньою освітою, неодруженої, студентку, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 (вісім тисяч п`ятсот гривень) гривень;

вирішене питання про речові докази.

Відповідно до вироку, ОСОБА_7 , в період дії воєнного стану, 24 листопада 2023 року, приблизно о 19 годині 30 хвилин, перебуваючи в приміщенні магазину « Велика кишеня », який розташований за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 19 , з торговельних стелажів викрала товар, загальною вартістю 819 гривень 93 копійки, чим заподіяла ТОВ «ФУДКОМ» матеріальної шкоди у вказаному розмірі.

В апеляційній скарзі прокурорка указала на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, через м`якість, а також у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування доводів скарги указала на те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченій покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, необґрунтовано призначено більш м`який вид покарання, не зазначений в санкції ч.4 ст.185 КК України. Визнання судом у якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 - добровільне повернення власнику викраденого майна вважала необґрунтованим, оскільки викрадене майно було вилучено за місцем скоєння злочину в ході огляду місця події та було повернуто співробітниками поліції представнику потерпілого. Також, місцевим судом визнано обставину, що пом`якшує покарання ОСОБА_7 вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних та особистих обставин. Так, суд першої інстанції посилається на складний та психологічний стан обвинуваченої, але жодних підтверджуючих документів щодо психологічного стану обвинуваченої захисником до суду не надано. Відповідно до запитів органів досудового розслідування, обвинувачена на обліках лікарів нарколога та психіатра не перебувала, звернень з приводу надання психіатричної допомоги в закладах за місцем проживання з боку обвинуваченої не надходило. Прокурор звернув увагу, що суд не наділений правом надавати оцінку психологічному стану особи без відповідних висновків судово-психіатричного експерта. Крім того, на підтвердження збігу тяжких сімейних та особистих обставин, суд першої інстанції врахував, що через початок збройної агресії РФ проти України, обвинувачена з батьком змушені були виїхати з Маріуполя до Києва та повністю змінити свій звичний спосіб життя. Водночас, судом першої інстанції проігноровано, що згідно з даними зазначеними у довідці внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_7 має статус внутрішньо переміщеної особи та перебуває у Києві з 2019 року, тобто протягом останніх 4 років спосіб її життя не зазнавав суттєвих змін. Крім цього, судом визнано суттєвою пом`якшуючою обставиною те, що особа перестала бути суспільно небезпечною. При цьому, судом першої інстанції не взято до уваги те, що на момент розгляду справи по суті, в Оболонському районному суді міста Києва також перебувало кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 за скоєння аналогічного злочину, а саме таємного викрадення чужого майна в умовах воєнного стану. Тобто, характер вчинених злочинних дій ОСОБА_7 свідчив про зухвале, зневажливе ставлення до загальноприйнятих норм моралі та чужої власності, а корисливий мотив згідно з фактичними обставинами кримінального правопорушення давав підстави вважати, що вказана особа може продовжити свою злочинну діяльність. Наведене, на думку прокурора, свідчить про те, що суд першої інстанції застосував до обвинуваченої закон України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, а саме положення ст. 69 КК України. Просила вирок скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким визнати винною ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку на 1 рік.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

прокурора, який апеляційну скаргу прокурорки підтримав, підтвердив її доводи та просив її задовольнити;

обвинувачену, яка апеляційну скаргу прокурорки вважала необґрунтованою, просила залишити її без задоволення, а вирок без зміни;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурорки не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Висновки суду першої інстанції щодо обставин кримінального провадження, докази стосовно яких судом першої інстанції, за згодою учасників судового розгляду не досліджувались і щодо яких не надійшло апеляційних скарг, апеляційним судом не перевірялися. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги відповідно до положень ч.2 ст. 404 КПК України колегія суддів не знаходить.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурорки в частині невідповідності призначеного судом покарання ОСОБА_7 ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченої через м`якість внаслідок неправильного застосування положень ст. 69 КК України, то колегія суддів визнає їх не обґрунтованими.

За змістом ч.1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, крім випадків передбачених законом, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Призначаючи обвинуваченій основне покарання за злочин, передбачений ч.4 ст. 185 КК України суд першої інстанції у якості обставин, які пом`якшують її покарання визнавщире каяття та активне сприяння у розкритті кримінального правопорушенню, добровільне повернення власнику викраденого майна, а також вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких сімейних та особистих обставин.

На думку колегії суддів зазначені обставини існують в реальності і дійсно є такими, які пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_7 . Процесуальна поведінка обвинуваченої як у ході досудового розслідування, так і у ході судового розгляду, зокрема те, що нею повністю визнана вина у вчиненні злочину, її правова позиція щодо вчиненого нею злочину дала підстави суду першої інстанції провести судовий розгляд із застосуванням положень ч.3 ст. 349 КПК України, що сприяло процесуальній економії часу та оперативності розгляду кримінального провадження безумовно указують на визнання обвинуваченою вини у вчиненні злочину та на її щире каяття у його вчиненні. Зміни обстановки життєдіяльності обвинуваченої, які проявилися у розірванні соціальних зв`язків викликаних вимушеним переїздом з міста Маріуполя до Києва дають підстави для твердження про те, що злочин був вчинений внаслідок збігу тяжких особистих обставин. Наявність указаних обставин дала підстави суду першої інстанції для застосування положень ч.1 ст. 69 КК України та призначення основного покарання нижче нижчої межі, передбаченої санкцією ч.4 ст. 185 КК України.

В контексті оцінки обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою злочину, колегія суддів враховує і те, що обвинувачена ОСОБА_7 сплатила розмір штрафу, який їй призначений як покарання місцевим судом. Крім цього, колегія суддів погоджується із місцевим судом про те, що обвинувачена зазнала змін у своїй життєдіяльності, які обумовлені вимушеним переїздом із окупованого міста Маріуполь, у якому залишились її рідні та друзі. Наведене, безумовно впливає на життєдіяльність обвинуваченої та дає підстави для висновку про вчинення нею злочину внаслідок збігу тяжких особистих обставин.

Сукупність зазначених вище обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченої і значно знижують ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину указують на правильність висновків суду першої інстанції про можливість призначення обвинуваченій ОСОБА_7 основного покарання із застосуванням положень ч.1 ст. 69 КК України.

Апеляційна скарга прокурорки не містить доводів, які указують на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення. Доводи апеляційної скарги щодо безпідставного врахування судом - добровільного повернення власнику викраденого майна у кості обставини, що пом`якшувала покарання ОСОБА_7 є необґрунтованими. Так, колегія суддів у цій частині враховує те, що ОСОБА_7 визнана винною у крадіжці товару із магазину, у зв`язку із чим мала можливість розпорядитись товаром на свій розсуд. Будь-яких даних про те, що ОСОБА_7 вчинила крадіжку на стадії замаху, що підтверджувало би доводи прокурорки у цій частині, матеріали кримінального провадження не містять.

Доводи прокурорки про необґрунтоване посилання місцевого суду на складний психологічний стан обвинуваченої, що не підтверджується доказами колегією суддів визнаються необґрунтованими. Так, збройна агресія РФ, окупація міста Маріуполя, у якому проживала обвинувачена, залишення в окупації її радних та друзів, у сукупності із масовою загибеллю мирного населення у боях за Маріуполь та блокадою міста у березні 2022 року, безумовно вплинули на психічний стан обвинуваченої ОСОБА_7 .

Із урахуванням цих обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, а також тих, які встановлені судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про призначення ОСОБА_7 основного покарання за злочин, передбачений ч.4 ст. 185 КК України нижче нижчої межі передбаченої санкцією цієї статті (частини статті) необхідно вважати таким, яке відповідає вимогам закону.

Щодо доводів прокурора про необґрунтоване визнання місцевим судом ОСОБА_7 такою, що перестала бути суспільно небезпечною, то у цій частині вони заслуговують на увагу. Колегія суддів у цій частині зважає на те, що втрата особою суспільної небезпечності є однією із підстав звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із зміною обстановки. У даному випадку, встановлення вказаної підстави знаходилось поза межами юридичних обставин, необхідних для вирішення питання про застосування до призначеного ОСОБА_7 покарання положень ст.69 КК України, у зв`язку із чим, висновки місцевого суду в цій частині є необґрунтованими. Колегія суддів не враховує висновки судді місцевого суду у цій частині в контексті оцінки правильності застосування положень ст.69 КК України до призначеного ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.185 КК України.

Наведене у своїй сукупності указує на необґрунтованість доводів апеляційної скарги прокурора та відсутність підстав для її задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам закону, підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає у зв`язку із чим залишає цей вирок без змін, а апеляційну скаргу прокурорки - без задоволення із урахуванням доповнень, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурорки залишити без задоволення.

Вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін із урахуванням доповнень, викладених у мотивувальній частині цієї ухвали.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту проголошення.

СУДДІ

____________________ __________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4