Справа № 303/7757/24
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25.11.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали контрольного провадження № 11-кп/4806/594/24, за апеляційною скаргою, яку подав ОСОБА_6 в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 та апеляційною скаргою ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 жотня 2024 року задоволено клопотання прокурора про продовження строків дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , і продовжено ОСОБА_7 обвинуваченому за ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави на 60 днів, до 30 листопада 2024 року включно. ОСОБА_6 обвинуваченому за ч. 4 ст. 186 КК України, строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави на 60 днів, до 30 листопада 2024 року включно.

В ухвалі суду вказується на те, що у провадженні Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області знаходиться кримінальне провадження за №000429, відомості про кримінальне правопорушення у якому 05.08.2024 внесені до ЄРДР, за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України та ОСОБА_6 за ч. 4 ст.186 КК України. У кримінальному провадженні прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави, застосованого ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 серпня 2024 року до ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні. Клопотання мотивовано тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.4 ст.186 КК України - грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло, вчинений за попередньою змовою групою осіб, що завдав значної шкоди потерпілому, в умовах воєнного стану, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів; ч. 1 ст. 263 КК України - незаконне носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів; ч. 2 ст. 263 КК України - незаконне носіння кастетів без передбаченого законом дозволу, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів; ч. 2 ст. 309 КК України - незаконне придбання, зберігання наркотичних засобів без мети збуту, вчиненому протягом року після засудження за цією статтею, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів. Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України КК України, обґрунтовується сукупністю здобутих в ході досудового розслідування доказів у межах даного кримінального провадження. ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини проти власності, не став на шлях виправлення, такі обставини, дають стороні обвинувачення підстави стверджувати, що обвинувачений перебуваючи на волі може продовжити злочинну діяльність, що вказує на наявність ризику передбаченого п. 5) ч. 1 ст. 177 КПК України. Усвідомлення тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_7 у випадку визнання його винним, може спонукати обвинуваченого до вчинення дій, спрямованих на перешкоджання повному і об`єктивному судовому провадженню, що вказує на наявність, ризиків, передбачених: п. 1), п. 2), п. 3), п. 4) ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, потерпілих; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення. Наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не втратили своєї актуальності на даний час, оскільки судовий розгляд триває, свідки та обвинувачений та потерпіла не допитані, дає підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Дієвість застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою, убезпечує від настання ризиків, тому прокурор не вбачає підстав для застосування менш суворого запобіжного заходу.

Разом з цим, прокурор подав суду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави, застосованого ухвалою слідчого судді Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 серпня 2024 року до ОСОБА_6 у даному кримінальному провадженні. Клопотання прокурора мотивовано тим, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальнихго правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України - грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з проникненням у житло, вчинений за попередньою змовою групою осіб, що завдав значної шкоди потерпілому, в умовах воєнного стану, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів. Пред`явлене обвинувачення ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 186 КК України, обґрунтовується сукупністю здобутих в ході досудового розслідування доказів у межах даного кримінального провадження. ОСОБА_6 раніше притягався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини проти власності, не став на шлях виправлення, такі обставини, дають стороні обвинувачення підстави стверджувати, що обвинувачений перебуваючи на волі може продовжити злочинну діяльність, що вказує на наявність ризику передбаченого п. 5) ч. 1 ст. 177 КПК України. Усвідомлення тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_6 у випадку визнання його винним, може спонукати обвинуваченого до вчинення дій, спрямованих на перешкоджання повному і об`єктивному судовому провадженню, що вказує на наявність, ризиків, передбачених: п. 1), п. 2), п. 3), п. 4) ст. 177 КПК України, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків, потерпілу; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення. Наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не втратили своєї актуальності на даний час, оскільки судовий розгляд триває, свідки та обвинувачений та потерпіла не допитані, дає підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Дієвість застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу, у вигляді тримання під вартою, убезпечує від настання ризиків, тому прокурор не вбачає підстав для застосування менш суворого запобіжного заходу.

Ухвалою суду встановлено, що стороною обвинувачення доведено наявність обставин, які свідчать про обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України. Органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, яке відноситься до категорії умисного тяжкого злочину. Також у судовому засіданні доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, на існування яких вказує прокурор. Так, існує ймовірність того, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, можуть впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показів та переховуватись від суду, перешкоджати судовому провадженню. Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 186 КК України, існування на даний час ризиків, зазначених прокурором у клопотанні, та доведених під час розгляду клопотання, які є реальними, триваючими, об`єктивно існують, та свідчать про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання та меті забезпечення виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків, а тому, суд дійшов висновку про те, що клопотання прокурора необхідно задовольнити та обрати обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначенням застави.

В апеляційній скарзі, яку подав ОСОБА_6 в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 вказується, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не врахував дані про особу підозрюваного, відсутність у нього судимостей, наявність стійких соціальних зв`язків та наявність на утриманні двох малолітніх дітей та батьків інвалідів. Вважає, що стороною обвинувачення не доведено недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів, тому наявні підстави для застосування щодо ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу. Стверджує, що судом також не враховано те, що обвинувачений ОСОБА_6 має намір відшкодувати шкоду про що свідчить часткова оплата коштів з боку обвинуваченого потерпілій, а також активне сприяння розкриттю злочину. Просить скасувати ухвалу у частині застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 та застосувати до нього нічний цілодобовий домашній арешт.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 вказує, що суд приймаючи рішення не проаналізував та не надав належну правову оцінку наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не врахував дані про особу, відсутність у нього судимостей, наявність стійких соціальних зв`язків. Сверджує, що судом не враховано, що ризики на які посилається прокурор у своїх клопотаннях не є актуальними, зокрема те, що апелянт на етапі досудового розслідування вказав, що він має намір відшкодувати шкоду, про що свідчить часткова оплата коштів з боку обвинуваченого потерпілій, а також активне сприяння розкриттю злочину. Просить скасувати ухвалу у частині застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 та застосувати до нього нічний цілодобовий домашній арешт або більш м`який запобіжний захід.

Апеляційна скарга розглядається у відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, неявка яких, з огляду на положення ч. 4 ст. 422-1 КПК України, не перешкоджає її розгляду. 25.11.2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання від прокурора у якому міститься прохання про відкладення розгляду. З огляду на те, що прокурор не надав належних доказів причин його неявки в судове засідання, а також те, що сторони не заперечували щодо розгляду провадження за відсутності прокурора, апеляційний суд відхиляє дане клопотання. З матеріалів контрольного провадження слідує, що обвинувачений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про час та місце розгляду апеляційної скарги, заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавав. Разом із тим, береться до уваги і те, що сторона захисту не заявляла клопотання про розгляд апеляційної скарги за участі обвинуваченого ОСОБА_7 і апеляційним судом не визнавалась обов`язковість його явки в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді про суть ухвали, повідомлення про те, ким і в якому обсязі вона оскаржена, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення захисника ОСОБА_5 та пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційні скарги та просили їх задоволити, перевіривши матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що підстав для задоволення апеляційних скарг немає.

Ухвала суду оскаржується в частині обрання запобіжного заході у вигляді тримання під вартою з визначенням застави відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна особа має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований, або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставі та в порядку визначеному законом.

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканість, які передбачені ст. 29 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенції ), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та Протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції». У п. 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що «Україна повністю визнає на своїй території дію ст. 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини у всіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, а статтями 13, 17 закону України «Про виконання рішень та практики Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права та змінюють практику застосування національного закону відповідно до рішення цього Суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності застосування чи продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, у порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

З матеріалів контрольного провадження слідує, що на розгляді Мукачівського міськрайонного суду перебуває кримінальне провадження № 0000429 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 186, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 263, ч. 2 ст. 309 КК України та за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Зі змісту оскаржуваної ухвали слідує, що місцевий суд, обґрунтовуючи своє рішення про застосування щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, послався на тривалість у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обгрунтованої підозри, яка на даний час не виходить за межі розумного строку. Те, що він кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу. А також те, що згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 інкриміновано умисний тяжкий злочини, за який передбачена відповідальність виключно у виді позбавлення волі, а отже вони усвідомлюють неминучість покарання, що може спонукати їх впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показів та переховуватись від суду, перешкоджати судовому провадженню.

При оцінці доводів апеляційних скарг та прийнятті судового рішення, колегія суддів бере до уваги положення ст. ст. 176, 178, 183 КПК України, відповідно до яких, тримання особи під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження застосування щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою дотримані не були.

Так, місцевий суд, повторно обравши щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігти заявленим прокурором ризикам, зокрема впливати на свідків та потерпілу у даному кримінальному провадженні з метою зміни ними показів, переховуватись від суду та перешкоджати судовому провадженню.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, що згідно з ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України, є частиною національного законодавства щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (рішення у справі «Руденко проти України»).

В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п. 60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини в справі «W.v. Switzerland», строк тримання особи під вартою повинен бути розумним і не може оцінюватись абстрактно. Питання розумності знаходження обвинуваченого під вартою повинно оцінюватись в кожній справі відповідно до її специфічних рис. Тривале тримання під вартою може бути виправданим у конкретній справі лише, якщо є специфічні ознаки суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає правило поваги до свободи особи («W.v. Switzerland judgment of 26 Januaru 1993, Series A no. 254 - A, p. 15, § 30)».

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою чи повторного застосування такого запобіжного заходу має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

При оцінці зібраних у судовому провадженні доказів, доводів апеляційних скарг, та прийнятті судового рішення, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про застосування щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою містить формальний виклад обставин та базується лише на тяжкості покарання, яке загрожує їм, у разі визнання їх винуватими, а також на вагомості наявних доказів про вчинення ними інкримінованих їм злочинів.

Однак, місцевий суд, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст. 178 КПК України.

При цьому, оскаржувана ухвала взагалі не містить належного обґрунтування необхідності застосування щодо обвинуваченого найбільш суворого запобіжного заходу.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а місцевим судом не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу заявлені ризики не зменшились та виправдовують подальше застосування до обвинувачених найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бакчиєв проти Молдови»).

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

При цьому, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що місцевий суд проігнорував той факт, що ризики на які посилається прокурор у своїх клопотаннях не є актуальними, зокрема обвинувачений ОСОБА_6 на етапі досудового розслідування вказав, що має намір відшкодувати шкоду, про що свідчить часткова оплата коштів з боку обвинуваченого-потерпілій, також активно сприяв розкриттю злочину, а також не враховано хвалу від 09.08.2024 року, якою обирався запобіжний захід обвинуваченому, де не було враховано соціально-стримуючі фактори, зокрема перебування на утриманні трьох дітей у обвинуваченого та те, що він є учасником бойових дій.

Так само заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що місцевий суд проігнорував той факт, що ризики на які посилається прокурор у своїх клопотаннях не є актуальними, зокрема обвинувачений ОСОБА_7 на етапі досудового розслідування вказав, що має намір відшкодувати шкоду, про що свідчить часткова оплата коштів з боку обвинуваченого-потерпілій, також активно сприяв розкриттю злочину.

Сукупність вищенаведених обставин, на переконання колегії суддів, значно знижують встановлені місцевим судом ризики, не свідчить про те, що тримання обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 під вартою є виправданим та свідчить про можливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу - у виді цілодобового домашнього арешту за місцем їх перебування.

За приписами ст. 181 КПК, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Разом з тим, береться до уваги те, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинувачених, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів та покладенням відповідних процесуальних обов`язків, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .

У зв`язку з чим, вимоги апеляційної скарги про застосування щодо обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту підлягають задоволенню.

Тому, апеляційні скарги підлягають задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню із постановленням апеляційним судом нової, якою клопотання прокурора підлягає частковому задоволенню із застосуванням щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту та покладенням обов`язків, а саме покласти на ОСОБА_6 обов`язки: не відлучатись з місця проживання: АДРЕСА_1 без дозволу суду; з`являтися за викликом до суду за першою вимогою; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон. На ОСОБА_7 покласти наступні обов`язки: не відлучатись з місця проживання: АДРЕСА_2 без дозволу суду; з`являтися за викликом до суду за першою вимогою; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Приймаючи рішення колегія суддів бере до уваги вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; положення ст. ст. 220, 317 цього ж Кодексу про те, що саме за клопотанням учасників процесу - сторони обвинувачення чи захисту апеляційний суд визначає необхідність дослідження тих чи інших доказів для з`ясування фактичних обставин справи, і те, що стороною обвинувачення не надано жодних доказів, які б спростовували чи впливали на вищенаведені висновки апеляційного суду, а не з`явившись на розгляд апеляційної скарги без поважних причин сторона обвинувачення самостійно позбавила себе такої можливості.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ст. 177, 181, 183, 199, 331, 376, 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу, яку подав ОСОБА_6 в інтересах якого діє адвокат ОСОБА_5 та апеляційну скаргу ОСОБА_7 , задовільнити.

Ухвалу Мукачвського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 жовтня 2024 року, якою задоволено задоволено клопотання прокурора про продовження строків дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з визначенням застави відносно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , - скасувати.

Клопотання прокурора ОСОБА_9 задовільнити частково. Застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів, до 30 листопада 2024 року. Покласти на ОСОБА_6 наступні обов`язки:

- не відлучатись з місця проживання: АДРЕСА_1 без дозволу суду;

- з`являтися за викликом до суду за першою вимогою;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 60 днів, до 30 листопада 2024 року. Покласти на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- не відлучатись з місця проживання: АДРЕСА_2 без дозволу суду;

- з`являтися за викликом до суду за першою вимогою;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: