справа № 405/6880/24
провадження № 11-сс/4809/551/24
05 листопада 2024 року м. Кропивницький
На розгляді Кропивницького апеляційного суду знаходяться апеляційна скарга підозрюваного ОСОБА_1 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16 жовтня 2024 року про арешт майна, апеляційна скарга захисника підозрюваного ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2024 року про арешт майна та три апеляційні скарги прокурора ОСОБА_4 на ухвали слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2024 року про відмову у задоволенні клопотань слідчого про проведення обшуку в квартирах за місцем проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також автомобіля ОСОБА_1 .
Під час апеляційного розгляду апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14 жовтня 2024 року про арешт майна ОСОБА_2 , член судової колегії - суддя ОСОБА_6 висловила думку про те, що колегія суддів не вправі вирішувати питання законності або незаконності арешту вилученого під час обшуку у ОСОБА_2 майна, не перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_4 про неоднакове застосування слідчим суддею ОСОБА_5 норм кримінального процесуального законодавства при ухваленні рішення про відмову слідчому у задоволенні клопотання про надання дозволу на обшук.
У зв`язку з неоднаковим застосуванням слідчим суддею Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 норм КПК, неоднозначність та суперечливість висновків про відсутність законних підстав для проведення обшуку і, в той же час необхідність в інтересах слідства накладення арешту на вилучене в процесі обшуку у ОСОБА_2 майна, то колегія суддів, з урахуванням загальних принципів законності та верховенства права, основних засад судочинства, визначених Конституцією України, а також положень ст. 7, 9 та 24 КПК України, вирішила перевірити доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині ухвали слідчого судді про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, незважаючи на те, що таке рішення не міститься у визначеному статтею 309 КПК переліку.
До початку апеляційного розгляду захисник підозрюваного ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про закриття апеляційного провадження за скаргою прокурора на ухвалу слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.10.2024 року, вказуючи на те, що ухвали слідчого судді про відмову у наданні дозволу на проведення обшуку, згідно ст. 309 КПК не входить до переліку ухвал, які можуть бути оскарженні в апеляційному порядку, не передбачено такої можливості і ст. 234 КПК України, яка регулює порядок розгляду такого клопотання.
Колеги вважають, що апеляційний суд не вправі давати оцінку або ревізувати ухвалу слідчого судді про відмову у задоволенні клопотання про надання дозволу на обшук, оскільки положеннями статті 309 КПК України визначений вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню під час досудового розслідування.
Не виключають, що у разі проведення несанкціонованого обшуку, здобуті під час вказаної слідчої дії докази у будь-якій справі можуть бути визнані судом недопустимими.
Я з цим у певній мірі не згоден за таких підстав.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України).
Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Ці вимоги стосуються й ухвал, постановлених слідчими суддями, як одного з видів судового рішення.
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини третьої статті 129 Конституції України, ст. 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).
Наведені правові норми мають своє відображення у пунктах 1, 2 та 17 статті 7 КПК, де зазначено, що зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права, законність, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Законність і обґрунтованість рішень слідчого судді, прийнятих на досудовому розслідуванні, може бути забезпечена можливістю їх оскарження в апеляційному порядку.
Тому передбачене Главою 26 КПК право на оскарження ухвал слідчого судді під час досудового розслідування є важливою гарантією забезпечення захисту прав і законних інтересів учасників кримінального провадження і процесуальним інструментом виправлення судової помилки на цьому етапі кримінального провадження та відповідає його завданням, передбаченим ст. 2 КПК.
Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування в апеляційному порядку, викладено в частинах першій та другій статті 309 КПК.
Це ухвали, які стосуються обмеження свободи та особистої недоторканності, арешту майна, тимчасового доступу до певних речей і документів, відсторонення від посади, а також ухвали про відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування, про відмову в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, повернення скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора або відмову у відкритті провадження у ній.
Частина третя статті 309 КПК встановлює, що інші ухвали слідчого судді, ніж зазначені в цій статті, оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Тобто у випадку незгоди сторін з іншими ухвалами слідчого судді законність останніх підлягає перевірці судом першої інстанції під час підготовчого провадження.
Аналіз ст. 309 КПК, якою на рівні загальних норм закріплено перелік ухвал слідчого судді, які підлягають оскарженню в апеляційному порядку під час досудового розслідування, надає підстави стверджувати, що законодавцем віднесені до предмета оскарження рішення слідчого судді, які або вирішують питання щодо обмеження конституційних прав особи (застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту; застосування запобіжного заходу у вигляді застави; відсторонення від посади і т.д.), або якими вирішується питання, які мають істотне значення для здійснення ефективного досудового розслідування (відмова у наданні дозволу на затримання; відмову у здійсненні спеціального досудового розслідування; відмова у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, домашнього арешту та застави), або якими вирішується доля досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому (закриття кримінального провадження на підставі ч. 9 ст. 284 КПК і т.д.).
З наведеного вбачається, що перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
У зв`язку з цим обмеження права на апеляційне оскарження є виправданим і воно може бути пов`язане, зокрема, із забороною оскарження рішень слідчого судді, які не призводять ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ні до неможливості оскарження вже встановлених правообмежень та які не перешкоджатимуть здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
Саме такий підхід відповідатиме основному завданню (призначенню) судово-контрольного провадження, яке знайшло своє нормативне закріплення в КПК, - «здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні» (п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК).
Натомість, в ухвалі від 14 жовтня 2024 року про відмову слідчому у задоволенні клопотання про надання дозволу на обшук квартири за місцем проживання ОСОБА_2 , слідчий суддя посилається на те, що обшук в квартирі ОСОБА_2 був явно незаконним, проведений без достатніх на те правових підстав, не був пов`язаний із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, оскільки наявні у матеріалах клопотання докази свідчать про те, що слідство з 26.09.2024 року мало у розпорядженні інформацію про передачу неправомірної вигоди ОСОБА_1 за вплив на прийняття рішення суддею Ленінського районного суду міста Кіровограда, а також з 20.09.2024 року про безпосередню участь у цьому помічника судді ОСОБА_2 .
При таких обставинах слідчий суддя дійшов висновку про те, що вказані слідчі дії не були невідкладними, а тому обшук в квартирі ОСОБА_2 повинен відбуватися лише з санкції суду.
При цьому, при вирішенні питань про арешт майна (речових доказів) у тому числі заздалегідь ідентифікованих грошових коштів, які за версією слідства ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 нібито отримали від ОСОБА_7 в якості неправомірної вигоди за вплив на прийняття суддею Ленінського районного суду відповідного рішення у адміністративній справі, слідчий суддя ОСОБА_5 дійшов до інших, протилежних висновків про законність, необхідність та доцільність арешту майна, вилученого у ОСОБА_2 під час проведення обшуку, тим самим слідчий суддя по суті легалізував результати проведеного у ОСОБА_2 обшуку.
Зокрема, слідчий суддя зазначив про те, що арешт майна ОСОБА_2 відповідає інтересам слідства, необхідний для проведення ефективного досудового розслідування та запобігання його зникнення, знищення, пошкодження, зміни.
При такій неоднозначній позиції слідчого судді, суперечливих та непереконливих висновків про відсутність законних підстав для проведення обшуку у квартирі ОСОБА_2 у невідкладних випадках та водночас необхідність арешту вилученого у процесі обшуку майна, породжує правову невизначеність для слідства та суду щодо речових доказів, у тому числі ідентифікованих грошових коштів, мобільних телефонів, інших речей та документів, які є джерелом доказів у будь-якому кримінальному провадженні та з урахуванням специфіки досудового розслідування по даній категорії справ, одним з основних способів доказування винуватості або невинуватості.
Ухвала слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 від 14.10.2024 року про відмову у легалізації обшуку, який на мою думку безпосередньо пов`язаний з переслідуванням ОСОБА_2 , як особи яка ймовірно причетна до злочину, фіксації результатів різних оперативно-розшукових заходів та факту отримання неправомірної вигоди, а також припинення діяльності ОСОБА_2 , у деякій мірі перешкоджає здійсненню ефективного досудового розслідування, як в інтересах слідства так і сторони захисту (версія про провокацію) створює певні процесуальні перепони для реалізації прав кожного з учасників даного кримінального провадження, у тому числі представлення доказів, які спростовують доводи іншої сторони ( ст. 10 та ст.22 КПК )

Так, існує практика вищої судової інстанції щодо застосування норм права, зокрема постанова Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 646/3986/19, провадження № 51-3335 кмо 20 про відокремлення у даній категорії справ двох групи рішень:

- ухвалені поза межами процедури, передбаченої КПК (з питань, процедура вирішення яких слідчим суддею не передбачена КПК);

- ухвалені в межах передбаченої КПК процедури із застосуванням положень ч. 6 ст. 9 КПК та загальних засад кримінального провадження, визначених ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Верховний Суд зазначив про те, що питання неправомірності відмови судом апеляційної інстанції у перевірці законності рішень слідчого судді, які належать до першої групи, отримала своє вирішення на рівні висновків вищої судової інстанції щодо застосування норм права (в постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2017 року у справі № 5-142кс(15)17, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справах № 237/1459/17 та № 243/6674/17), то питання щодо апеляційного оскарження другої групи рішень потребує диференційованого підходу з огляду на зміст ухваленого слідчим суддею рішення у кожному конкретному випадку.

Тобто, Верховний Суд підтвердив, що ці питання залишаються дискусійними не лише на рівні доктрини кримінального права, але й у судовій практиці, у тому числі на рівні касаційної інстанції.

Як зазначено вище, я вважаю, що ухвала слідчого судді Кіровського районного суду м. Кіровограда ОСОБА_5 від 14.10.2024 року в деякій мірі перешкоджає здійсненню ефективного досудового розслідування та кримінальному провадженню в цілому, як в інтересах слідства так і сторони захисту, а тому саме з метою здійснення ефективного судового контролю та через призму забезпечення додержання принципу правової ( юридичної ) визначеності, доводи прокурора про судову помилку можливо було перевірити в апеляційному порядку, обмеження прокурора такого права саме в даному конкретному випадку, на мою думку є не зовсім правильним та виправданим.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_8