ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/7259/23 Номер провадження 11-кп/814/1631/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0002026 за апеляційною скаргою прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 квітня 2024 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, пенсіонер, особа з інвалідністю ІІІ групи, розлучений, на підставі ст.89 КК України такий, що не має судимості,

визнаний винуватим та засуджений за ч.1 ст.121 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.

Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 1912,12 грн.

Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він 16 серпня 2023 року, перебуваючи разом з потерпілим ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 , під час спільного вживання алкогольних напоїв, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, умисно наніс ОСОБА_10 два удари обухом сокири по голові, внаслідок чого потерпілий впав.

Через деякий час ОСОБА_10 піднявся з підлоги, вийшов на подвір`я і впав поруч з колонкою для накачування води обличчям догори. При цьому обвинувачений вийшов слідом за потерпілим та, продовжуючи реалізацію свого протиправного умислу, наніс ще три удари обухом сокири в ділянку шиї та голови потерпілого, який лежав на землі, після чого двічі вдарив ОСОБА_10 в обличчя ногою, взутою у взуття, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження.

Перекваліфіковуючи дії обвинуваченого з ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 на ч.1 ст.121 КК України суд першої інстанції зазначив, що після нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , усвідомлюючи реальну можливість вбити потерпілого, не вчинив жодних дій, спрямованих на позбавлення його життя, а звернувся за допомогою до сусідів, попрохавши викликати швидку медичну допомогу та поліцію.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України, призначивши йому покарання у виді 7 років позбавлення волі.

При цьому зазначає, що кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.1 ст.121 КК України суд першої інстанції керувався лише показаннями самого ОСОБА_8 , залишивши поза увагою висновок судово-медичної експертизи №971, протокол слідчого експерименту за участі потерпілого ОСОБА_10 , характеристики знаряддя вчинення злочину, характер, кількість та локалізацію нанесення потерпілому тілесних ушкоджень.

Звертає увагу, що потерпілому нанесено не менше п`яти ударів обухом сокири по голові.

Вважає, що рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням належним чином не мотивоване та не є достатнім для виправлення ОСОБА_8 і попередження вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

Інші учасники провадження вирок не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування обвинуваченого та його захисника про законність та обґрунтованість судового рішення, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Підставою для скасування вироку судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що передбачено п.2, п.3 ч.1 ст.409 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.412 цього Кодексу, істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення і забезпечити права і законні інтереси учасників провадження.

Суд апеляційної інстанції при виявленні відповідних порушень повинен виходити не лише із того, що вони фактично перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, а й з потенційної можливості такого перешкоджання.

Відповідно до приписів ст.411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо:

1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;

3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;

4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Вирок підлягає скасуванню із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначене свідчить, що законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлені, зокрема, порядком оцінки доказів і визначення відповідно до ст.94 КПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Наведені приписи закону при ухваленні вироку місцевим судом не дотримано.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд дійшов до висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, є недостатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство та кваліфікував його дії як умисне тяжке тілесне ушкодження,небезпечне для життя в момент заподіяння.

Проте, такі висновки суду не містять належного обґрунтування та аналізу сукупності доказів спростованого обвинувачення і є передчасними.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга прокурора містить вагомі та належним чином аргументовані доводи щодо неправильної, на його думку, оцінки місцевим судом певних доказів.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.

Так, суд не навів переконливих мотивів, які б давали змогу стверджувати про правдивість показань обвинуваченого щодо фактичних обставин вчинення злочину та відсутності у нього умислу на вбивство.

Не переконливими є і висновки суду щодо усвідомлення ОСОБА_8 того, що після нанесення ним удару сокирою по голові потерпілому той перебував у свідомості.

Адже твердження обвинуваченого, що він лише кинув сокиру в сторону потерпілого з метою намагання налякати його, оскільки ОСОБА_10 на нього напав, є вочевидь суперечливими, непослідовними та не узгоджуються з цілим рядом доказів.

Так, суд не дав належної оцінки висновкам судово-медичної експертизи №971 від 23.08.2023, відповідно до якої у потерпілого виявлені, в тому числі, тілесні ушкодження у виді перелому лобної кістки, рубленої рани лобної ділянки зліва, рубленої рани голови, рани шиї справа, лівого вуха, які утворилися від дії рублячи-ріжучого предмету (не менш як п`яти ударів сокирою), а перелом кісток носу, синці навколо очей, садно потиличної ділянки голови - утворилися від не менш як двох ударів тупим предметом.

Більше того, суд залишив поза увагоюдані протоколу проведення слідчого експерименту від 20.09.2023 з потерпілим, який за допомогою манекену відтворив механізм спричинення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим та показував, як ОСОБА_8 взяв у руки сокиру та наніс обухом удар в лобно-тім`яну ділянку зліва, а потім по шиї, після чого він (потерпілий) втратив свідомість.

При цьому, відповідно до висновку експерта №1094 від 21.09.2023, показання ОСОБА_10 під час проведення цієї слідчої дії по механізму нанесення йому тілесних ушкоджень відповідають даним судово-медичної експертизи на його ім`я.

Також суд не перевірив, чи не була невідповідність кількості нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, вказаних під час слідчого експеримента, наслідком втрати ОСОБА_10 свідомості.

Місцевий суд погодився з версією обвинуваченого, але не врахував спосіб заподіяння шкоди здоров`ю потерпілому, а саме те, що знаряддям злочину ОСОБА_8 обрав сокиру, якою наніс не менше п`яти ударів в область голови потерпілого.

Той факт, що в результаті цих ударів настали наслідки у вигляді тяжкого тілесного ушкодження, не може безумовно свідчити про відсутність у обвинуваченого умислу на спричинення смерті ОСОБА_10 , оскільки це не сталося лише через своєчасне надання йому кваліфікованої медичної допомоги.

Враховуючи дані судово-медичних експертиз та протоколу слідчого експерименту з потерпілим, з огляду на нещирість показань обвинуваченого, висновки суду що ОСОБА_8 припинив злочинні дії, коли потерпілий був у свідомості є передчасними.

Не оцінив місцевий суд належним чином можливість ОСОБА_8 довести свій умисел до кінця і з огляду на те, що обвинувачений, хоча на підставі ст.89 КК України і є таким, що не має судимості, проте раніше відбував покарання за умисне вбивство з корисливих мотивів, а в момент інкримінованих дій знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння.

Таким чином, суд, всупереч приписам ст.94 КПК України, не оцінив сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Що стосується доводів прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з безпідставним звільненням обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, то вони є слушними.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Однак суд не навів переконливих мотивів свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.75 КК України, не обґрунтував належним чином висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання враховуючи наведені дані про його особу, наявність обставини, що обтяжує покарання, конкретні обставини справи та тяжкість вчиненого злочину.

В даному випадку сама по собі позиція потерпілого, який просив не позбавляти обвинуваченого волі не може бути безумовною підставою для застосування приписів ст.75 КК України.

З урахуванням вказаних обставин колегії суддів вважає, що звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч.1 ст.409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

З огляду на наведене, враховуючи відсутність клопотань прокурора про дослідження доказів, вирок суду підлягає скасуванню, як такий, що не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального законута закону України про кримінальну відповідальність, а висновки суду, викладені у судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження з призначенням нового судового розгляду.

Під час нового розгляду кримінального провадження місцевому суду необхідно провести процедуру провадження з дотриманням вимог закону, перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, надати належну оцінку усім доказам в їх сукупності, дослідити обставини, що мають значення для вирішення питання щодо умислу обвинуваченого та у разі, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення буде доведено в установленому законом порядку, вирішити питання щодо передбаченої кримінальним законом відповідальності.

Отже, апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 412, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Скасувати вирок Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 08 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 і призначити новий розгляд кримінального провадження №0002026 в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суд набирає законної сили з моменту її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4