УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2024 року

м. Київ

справа № 742/1548/23

провадження № 51-3622ск24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 травня 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ),

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 січня 2024 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.

Крім того, суд вирішив питання щодо запобіжного заходу, зарахування строку попереднього ув`язнення та речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 25 лютого 2023 року у вечірній час, перебуваючи у житловому будинку ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ), в умовах воєнного стану, умисно, з корисливого мотиву вчинив напад на ОСОБА_6 з метою заволодіння грошима, під час якого завдав потерпілому декілька (не менше трьох) ударів кулаками в голову, надалі, завдаючи йому удари (не менше чотирьох) кулаками та ногами в тулуб й шию одночасно, висловив вимогу щодо передання йому грошей. Унаслідок указаних вище дій ОСОБА_4 заподіяв потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження; легкі та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Після цього ОСОБА_4 припинив бити потерпілого та знову висловив вимогу дати йому гроші. Потерпілий, побоюючись подальшого завдання йому тілесних ушкоджень, передав ОСОБА_4 450 грн. Останній покинув місце вчинення кримінального правопорушення, спричинивши ОСОБА_6 матеріальну шкоду на вказану вище суму.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 06 травня 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 травня 2024 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи вимоги, касатор стверджує, що залишилися не проаналізовані показання потерпілого та не здійснено їх оцінку. Крім того, на переконання скаржника, суд першої інстанції достовірно встановив, що під час побиття ОСОБА_4 не вимагав у потерпілого гроші, а отримав їх без погроз та побиття приблизно через 30 хвилин, а тому дії засудженого (спричинення тілесних ушкоджень та заволодіння коштами, за наявності до того підстав - як злочин проти власності (ненасильницьке), підлягають окремій кваліфікації.

Захисник зауважує, що апеляційний суд відмовив у повторному дослідженні доказів, чим порушив принцип безпосередності та законності.

Також касатор, посилаючись на постанову Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 582/445/20, стверджує про недопустимість висновку експерта від 03 березня 2023 року № 64, оскільки потерпілий самостійно подав експерту результати рентгенографії грудної клітки, чим порушено ч. 4 ст. 69 та ст. 101 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

З огляду на наведені положення процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За змістом ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього правопорушення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Місцевий суд дотримався викладених вище вимог і за встановлених фактичних обставин кримінального провадження обґрунтовано дійшов висновку про наявність в діянні ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК. Такий висновок суду зроблено з дотриманням вимог КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено, перевірено під час судового розгляду та оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Так, суд обґрунтовано послався, зокрема, на показання:

- потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що в кінці лютого 2023 року до нього в гості прийшли двоє чоловіків, які випили принесене з собою спиртне. Потім сусід ( ОСОБА_7 ) почав дрімати, а ОСОБА_4 підійшов до нього та вдарив у щелепу, від чого потерпілий впав, надалі засуджений почав бити його ногами та запитувати: «Де гроші?». Коли ОСОБА_6 підвівся та приліг на диван, то біля нього присів ОСОБА_4 та попросив грошей. Побоюючись подальшого побиття, потерпілий дав йому гроші, (точну суму вже не пам`ятає), які обвинувачений взяв та одразу пішов з його будинку. Також потерпілий зазначив, що в нього в кухні немає сокири, а є лише у веранді, але її він не використовував для того, щоб вигнати обвинуваченого зі свого будинку. Крім того, ОСОБА_6 підтвердив, що до нього приходила сестра ОСОБА_4 , яка віддала йому ту суму грошей, що забрав засуджений. Наразі претензій до засудженого він не має та просив суворо не карати його, оскільки вже пробачив йому;

- свідка ОСОБА_7 , який зазначив, що 25 лютого 2023 року ввечері разом з ОСОБА_4 вони випили багато алкоголю під ларьком, потім ще пішли допивати до ОСОБА_6 , який разом з ними випив лише декілька чарочок. Згодом свідок вийшов на вулицю, а коли повернувся, то побачив, що ОСОБА_4 б`є потерпілого та казав останньому: «Я знаю, яку ти отримуєш пенсію». Також свідок вказав, що за його присутності ОСОБА_6 нікого з хати не виганяв та сокирою не погрожував;

- свідка ОСОБА_8 (сестра ОСОБА_4 ), яка в судовому засіданні підтвердила, що на прохання ОСОБА_4 зустрічалася з ОСОБА_6 та віддала 450 грн, які, як повідомив їй потерпілий, засуджений забрав у нього силою.

На підставі показань потерпілого та свідка ОСОБА_7 , які узгоджуються між собою, суд встановив, що ОСОБА_4 бив потерпілого та висловлював вимогу про передання йому грошей, а коли вже перестав бити, то підійшов до ОСОБА_6 та чітко сказав: «Давай гроші!», що, враховуючи побиття до цього з висловлюванням вимоги про передання грошей, суд вважав продовженням цих же дій для заволодіння грошима. Потерпілий, побоюючись за своє здоров`я, спочатку передав засудженому ОСОБА_4 200 грн, а після того як засуджений сказав, що це мало, дав ще 200 грн, потім ще 50 грн. Одразу після отримання засудженим вказаних грошей він пішов з будинку потерпілого.

Крім того, місцевий суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, критично оцінив версію ОСОБА_4 про самозахист і прохання дати йому грошей лише в борг з огляду на показання потерпілого та свідка ОСОБА_7 , які були попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Так, показання засудженого ОСОБА_4 суперечать показанням потерпілого та свідка ОСОБА_7 , у яких немає жодної причини обмовляти засудженого, з огляду на те, що потерпілий не має претензій до ОСОБА_4 , а свідок перебуває з ним у товариських стосунках. Водночас суди попередніх інстанцій слушно зауважили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підтвердили, що потерпілий не виганяв ОСОБА_4 зі свого будинку, зокрема, за допомогою сокири. Також доречно в судових рішеннях зауважено, що показання ОСОБА_4 стосовно кількості та локалізації нанесених ним ударів суперечать висновку експерта щодо наявних у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та можливого механізму їх нанесення. Суди констатували, що такі показання надано для підтвердження версії сторони захисту з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинене та вони не відповідають дійсності.

Викладене переконливо свідчить, що всупереч доводам захисника суди попередніх інстанцій надали оцінку показанням засудженого, потерпілого, а також свідка ОСОБА_7 . До того ж під час розгляду належно перевірено і спростовано вищевказану версію події, висунуту обвинуваченим, оскільки вона не була підтверджена під час судового розгляду. Водночас місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, з наведенням достатніх мотивів визнав достовірними та поклав в основу обвинувального вироку, зокрема показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_7 , з огляду на те, що ці докази є послідовними та узгоджуються між собою, а також з іншими доказами, покладеними в основу вироку.

З огляду на зазначене вище суди не встановили підстав для перекваліфікації діяння ОСОБА_4 у частині нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень на ст. 125 КК, а отримання засудженим від потерпілого грошей, відповідно не є цивільно-правовими відносинами.

Отже, установивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази, надавши їм належну оцінку, зокрема, оцінивши їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для ухвалення вироку, суд першої інстанції з наведенням детальних мотивів дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК - напад з метою заволодіння майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений в умовах воєнного стану.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, захисник подав апеляційну скаргу. Чернігівський апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вказав про відсутність підстав для скасування вироку суду першої інстанції, оскільки діяння засудженого кваліфіковано правильно, ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого місцевий суд врахував.

Висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими та належним чином мотивованими. Ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено відповідні обґрунтування та мотиви, якими керувався цей суд, ухвалюючи рішення.

Вимоги до мотивування судових рішень засновані на приписах статей 370, 374, 419 КПК, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Питання про те, чи виконав суд свій обов`язок, може бути визначено тільки з урахуванням конкретних обставин справи. Зважаючи на позиції Європейського суду з прав людини про неможливість тлумачення п. 1 ст. 6 Конвенції як такого, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент під час обґрунтування судами своїх рішень (справа «Салов проти України», заява № 65518/01, рішення від 06 вересня 2005 року, § 89), в цьому кримінальному провадженні такі стандарти дотримано.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з належно вмотивованими висновками судів попередніх інстанцій, які дослідили та проаналізували зібрані докази, надали їм належну оцінку, зокрема оцінили їх сукупність на предмет достатності та взаємозв`язку для доведення винуватості ОСОБА_4 , і обґрунтовано дійшли правильних висновків про наявність у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК.

Стосовно доводів ОСОБА_5 про недопустимість висновку експерта від 03 березня 2023 року № 64 колегія суддів зауважує таке. Відповідно до вказаного висновку у ОСОБА_6 встановлено середньої тяжкості тілесні ушкодження; легкі та легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вирішуючи, в контексті доводів у касаційній скарзі захисника, питання оцінки зазначеного висновку експерта з точки зору допустимості, Верховний Суд констатує, що за обставин цього провадження отримання медичної документації експертом безпосередньо від потерпілого, який був присутній під час дослідження, не призвело до істотного порушення прав та свобод людини, не вплинуло на достовірність отриманого висновку та, відповідно, не є істотним порушенням процесуального закону.

З огляду на зазначене Суд не вбачає підстав для визнання недопустимим висновку судово-медичного експерта від 03 березня 2023 року № 64.

Такий підхід правозастосування узгоджується із судовою практикою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зокрема постановами від 21 липня 2021 року у справі № 552/1884/20 та від 14 лютого 2024 року у справі № 199/3623/23.

Водночас колегія суддів Верховного Суду зауважує, що безпідставними є посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 18 серпня 2021 року (справа № 582/445/20), оскільки вказане рішення є нерелевантним до обставин цього кримінального провадження, так як у справі № 582/445/20 не було з`ясовано способу отримання медичних документів експертом.

Не є слушними доводи захисника в касаційній скарзі і про порушення Чернігівським апеляційним судом положень ст. 404 КПК з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. У разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, він не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.

Як убачається з наданої копії вироку суду першої інстанції, суд установив фактичні обставини справи, висновок про винуватість ОСОБА_4 обґрунтував об`єктивно з`ясованими обставинами, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК. Незгода з висновком про достатність доказів для ухвалення обвинувального вироку, не є підставою для їх повторного дослідження судом апеляційної інстанції.

Отже, наведені в касаційній скарзі захисника доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, та не містять вагомих аргументів, які би свідчили про залишення поза увагою судів доводів сторони захисту, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення. З огляду на зазначене вище немає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_5 .

Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 06 травня 2024 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3