Справа № 346/6251/24
Провадження № 1-в/346/633/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву про звільнення від покарання та пом`якшення покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України та приведення вироків у відповідність до вимог чинного законодавства засудженого

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, не працюючого, не одруженого, з середньою освітою, не депутата, раніше судимого:

вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч.3 ст. 185 КК України до 3-ох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців;

вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року за ч.2 ст. 162 КК України до 2-ох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді трьох років трьох місяців позбавлення волі,

ВСТАНОВИВ:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області із заявою, в якій просить вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч.3 ст. 185 КК України привести у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 року.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 заяву підтримав, просить її задовольнити.

Прокурор зазначає, що заява підлягає до часткового задоволення.

Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали, надані в обґрунтування клопотання, дійшов наступних висновків.

Під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про застосування покарання за наявності кількох вироків (п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України); про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України (п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України); інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку (п. 14 ч. 1 ст. 537 КПК України).

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті 58, частини першої статті 62 Кримінального кодексу України), 11, 13, 13-2 частини першої статті 537 цього Кодексу.

Судом встановлено, що засуджений ОСОБА_3 відбуває покарання у ДУ «Коломийська виправна колонія (№41)», за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року за ч.2 ст. 162 КК України.

Згідно цього вироку ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 162 КК України до 2-ох років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді трьох років трьох місяців позбавлення волі. Строк вказаного покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_3 в порядку виконання вироку.

Також ОСОБА_3 був засуджений вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч.3 ст. 185 КК України до 3-ох років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2024 року задоволено клопотання про звільнення від покарання на підставі ч. 2 ст. 74 КК України за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16.02.2023 року за ч. 4 ст. 185 КК України, та визнано його таким, що засуджений вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року за ч.2 ст. 162 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки три місяці, без врахування вироку Підволочиського районного суду Тернопільської області від 16.02.2023 року.

Із вказаних вироків судом встановлено, що ОСОБА_3 був, зокрема, засуджений за: таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана із проникненням в приміщення (ч. 3 ст. 185 КК) вчинене 30.12.2020 на суму 361,95 грн.

09.08.2024 року набрав чинності Закон України №3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (надалі - Закон №3886-ІХ).

Відповідно до вказаного Закону №3886-ІХ, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення була викладена у новій редакції, внаслідок чого, дрібним викраденням чужого майна вважається крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Верховний Суд у постанові від 23 травня 2023 року у справі № 940/225/21 вказав, що для відмежування таємного викрадення чужого майна (крадіжки) як кримінального проступку від дрібного викрадення чужого майна шляхом крадіжки, яке є адміністративним правопорушенням (ст. 51 КУпАП), вирішальною є вартість викраденого майна.

При цьому вартість чужого майна, яка вважається дрібною, встановлюється у ст. 51 КУпАП, а не в Особливій частині КК України. Тобто, без застосування норм статті 51 КУпАП неможливо визначити кримінальну протиправність діяння, яке має ознаки крадіжки, а отже норми статті 51 КУпАП є невід`ємною складовою законодавства України про кримінальну відповідальність в аспекті застосування статті 185 КК України.

Відповідно до ч.6 ст.3 КК України, зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

Згідно з п.5 підрозділу 1 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до пп.169.1.1 пункту 169.1 ст.169 Податкового кодексу України, податкова соціальна пільга дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Отже, після набрання чинності Закону України №3886-ІХ дрібним викраденням чужого майна вважається, крадіжка, шахрайство, привласнення чи розтрата, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а кримінальна відповідальність за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату, настає виключно у випадку, якщо вартість такого майна становить більше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян встановленого на дату скоєння відповідного правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Указане положення цілком узгоджується із вимогами ст. 58 Конституції України, відповідно до якої закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Вказане узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.01.2021 у справі № 0306/7567/12, згідно з якими «за загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 4 КК, злочинність, караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час його вчинення. Припинення законної сили кримінально-правової норми тягне неможливість її застосування до діянь, що передбачені чи передбачалися у КК раніше як злочини і скоєні після втрати цією нормою чинності. Водночас у випадках, коли новий закон про кримінальну відповідальність покращує юридичне становище особи, він поширюється і на діяння, вчинені до набрання ним чинності, тобто застосовується принцип ретроактивності».

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

З огляду на наведене суд вважає необхідним застосувати у даній справі зворотну дію у часі Закону України №3886-ІХ від 18 липня 2024 року, яким внесені зміни до законодавства в частині розмежування відповідальності за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати від кримінально караного діяння, відповідальність за яке передбачена відповідними статтями Кримінального кодексу України за принципом визначення граничного розміру викраденого майна у розмірі до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення якого особа може бути притягнута до адміністративної відповідальності.

Так, судом встановлено, що станом на час вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК вчинено 30.12.2020 вартість викраденого 361,95 грн. - два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян становило 2270 грн.

Отже, вартість викраденого майна за вказаними епізодами крадіжки менша ніж два неоподатковуваних мінімуми доходів громадян станом на цей час, що виключає кримінальну караність за ці діяння.

За таких обставин, враховуючи часткову декриміналізацію, введену Законом №3886-ІХ, на підставі ст. 5 та ч.2 ст.74 КК України, суд вважає необхідним звільнити ОСОБА_3 від покарання, призначеного вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч.3 ст. 185 КК України.

Також суд зазначає, що відповідно до вироку Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року ОСОБА_3 30.12.2020 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) на суму 361,95 грн. шляхом проникнення до приміщення, тобто кваліфікуючою ознакою вчиненого злочину є незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища (ч.3 ст.185 КК).

Дана крадіжка підпадає під декриміналізацію через розмір заподіяної шкоди, однак враховуючи спосіб вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, а саме вчинення його з проникненням у інше приміщення, на переконання суду, потребує кваліфікації вищевказаних дій за ч.1 ст. 162 КК України.

Такої позиції дотримується і Верховний Суд, який в своїй постанові від 21.08.2024 року по справі №127/26638/23 з посиланням на ч. 3 ст. 337 КПК України зазначив, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

З огляду на зміст ч. 1 ст. 162 КК України, дії, кваліфіковані за цією нормою, на відміну від кваліфікованих за ч. 3 ст. 185 КК України, є кримінальним проступком, а тому їх перекваліфікація покращує становище засудженого.

Тобто, вирішуючи питання щодо наявності підстав для кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 162 КК України, суд виходить із фактичних обставин, установлених вироком суду, не вдаючись до оцінки/переоцінки доказів.

Об`єктивна сторона ст. 162 КК України полягає, зокрема, в незаконному проникненні до житла чи іншого володіння особи.

Під незаконним проникненням до житла чи іншого володіння особи, потрібно розуміти будь-яке вторгнення, здійснене всупереч волі законного володільця, за відсутності визначених законом підстав чи з порушенням у встановленому законом порядку.

Згідно із абз.2 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6 листопада 2009 року № 10 сформульовано таке правило кваліфікації: крадіжка, грабіж або розбій, поєднані з незаконним проникненням до житла, іншого приміщення чи сховища, кваліфікуються відповідно за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 3 ст. 187 КК. Додатково за ст. 162 КК такі дії кваліфікувати непотрібно. Водночас, якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за ст. 162 «Порушення недоторканності житла» КК.

Частиною третьою статті 74 КК України передбачено, правило, за яким призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої санкцією нового закону. У разі якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною першою статті 72 цього Кодексу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року в частині засудження ОСОБА_3 за ч.3 ст.185 КК слід привести у відповідність до Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» № 3886-IX від 18.07.2024 та перекваліфікувати його дії з ч.3 ст.185 на ч.1 ст.162 КК України зі зниженням покарання до максимальної межі, встановленої санкцією ч.1 ст.162 КК України, а саме 3 роки обмеження волі.

ОСОБА_3 слід вважати засудженим за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч. 1 ст.162 КК України із призначенням покарання 3 роки обмеження волі.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України суд вирішує питання про застосування покарання за наявності кількох вироків.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 не відбув покарання, призначене йому за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року, йому слід визначити покарання на підставі ст.ст. 71, 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року (2 роки позбавлення волі) частково приєднати покарання невідбуте засудженим за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року.

На підставі ст.5, ч. 2, 3 ст.74 КК України, Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», керуючись ст.ст. 336, 537, 539 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_3 задовольнити.

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звільнити від покарання, призначеного вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року за ч. 3 ст. 185 КК України у зв`язку з усуненням кримінальної караності діяння. ОСОБА_3 вважати засудженим за цим вироком за ч. 1 ст. 162 КК України до 3 (трьох) років обмеження волі.

Привести у відповідність чинному законодавству вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року. На підставі ст.ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків, до призначеного покарання за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 01.11.2022 року частково приєднати покарання невідбуте засудженим за вироком Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20.05.2021 року та остаточно ОСОБА_3 вважати засудженим до 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі. Строк відбуття покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_3 в порядку виконання вироку.

Ухвала може бути оскаржена до Івано-Франківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Коломийський міськрайонний суд.

Головуючий суддя: ОСОБА_1