Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/617/24 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.08.2024 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2024, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000593 від 16.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 30 липня 2024 року суд, за клопотанням прокурора продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому на 60 днів, тобто з 30.07.2024 року до 27.09.2024 року, включно.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції виходив з того, що раніше встановлені ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України не втратили своєї актуальності та продовжують існувати.

Крім того враховано серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочину, а також те, що ОСОБА_8 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності та засуджувався, зокрема, із застосуванням випробувального терміну, однак це не призвело до позитивних змін в особистості обвинуваченого та не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, що альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати. Клопотання прокурора задовольнити частково та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 із забороною цілодобово залишати житло, з покладенням на нього обов`язків передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

Захисник вважає, що ухвала про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є незаконною та не обґрунтованою, тому має бути скасована у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а також у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження полягає у тому, що в ухвалі про застосування запобіжного заходу суд першої інстанції зробив висновок, що застосований до ОСОБА_8 запобіжний захід відповідає чинним підставам, меті його застосування та кореспондується із суспільним інтересом, отже альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати належну поведінку обвинуваченого.

Висновок Олександрійського міськрайоного суду Кіровоградської області про те, що обраний відносно ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою кореспондується із суспільним інтересом не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Оскаржувана ухвала всупереч вимогам п. п.3, 4 ч. 1 ст. 196 КПК України не містить посилання на докази, які б обґрунтовували існування не абстрактного, а реального суспільного інтересу до кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , як обставини, що свідчить про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів до обвинуваченого для запобігання ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Тому, висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження обвинуваченому строку тримання під вартою тяжкістю кримінального правопорушення, без посилання на конкретні докази існування суспільного інтересу до справи навпаки створює в суспільстві «негативне враження безвладдя, безправності та хабарництва» в системі правоохоронних органів, а також «недовіру до правоохоронних органів», що не відповідає практиці ЄСПЛ.

Крім цього суд першої інстанції зробив висновок, що навіть з плином часу раніше встановлені ризики по відношенню до особи обвинуваченого, не втратили своєї актуальності, який не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки під час судового засідання 04.06.2024 року свідок ОСОБА_10 був допитаний судом до початку вирішення питання про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а також прокурор під час розгляду клопотання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартого повідомила суд що ризик незаконного впливу обвинуваченим на свідка ОСОБА_10 відпав.

Таким чином, на переконання захисника рішення суду першої інстанції щодо продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не може вважатися обґрунтованим, оскільки оскаржувана ухвала була постановлена за відсутності об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджують існування реального суспільного інтересу до справи.

Істотне порушення вимог кримінального процесуального закону полягає у тому, що суд першої інстанції зробив висновок про відсутність підстав для зміни або скасування запобіжного заходу стосовно обвинуваченого через доведеність обґрунтованості обвинувачення.

Ухвала Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04.06.2024 року не відповідає презумпції невинуватості, закріпленій у ст. 62 Конституції України, адже суд не може стверджувати наявність «доведеної обґрунтованості обвинувачення» до ухвалення обвинувального вироку в кримінальному провадженні.

Також захисник зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 у кримінальному провадженні тримається під вартою з 16.05.2022, що становить 2 роки 2 місяці і вказаний строк наразі перебуває за межами розумного.

Подальше тримання під вартою обвинуваченого перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, та його продовження, - із-за цього є не співрозмірним меті заходу.

Подальше продовження строку тримання ОСОБА_8 під вартою суперечитиме позиціям справедливості, положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод й національного законодавства.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора, який заперечив проти її задоволення, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали міськрайонного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З наданих до апеляційного суду матеріалів убачається, що в провадженні Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області перебувають матеріали кримінального провадження за №0000593 від 16.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України. Кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується останній відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, санкція якої передбачає покарання у виді до п`ятнадцяти років позбавлення волі. Злочин умисний направлений проти власності, поєднаний із насильством, небезпечний для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений повторно, в умовах воєнного стану. ОСОБА_8 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, та знову через нетривалий час у період випробовувального терміну імовірно вчинив корисливий злочин пов`язаний із застосуванням насильства до потерпілого, що вказує на схильність обвинуваченого до вчинення злочинів.

Питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто, це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

У ході судового розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що обвинувачений може переховуватися від суду та продовжити свою злочинну діяльність, тобто стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які існували на час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого та не припинили свого існування на момент вирішення питання про продовження строку тримання його під вартою.

Оцінивши зазначені ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою належним чином мотивувавши своє рішення.

Крім того, колегія суддів зазначає, що обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, не встановлено, а тому висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків є обґрунтований.

Колегія суддів вважає, що до обвинуваченого ОСОБА_8 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід такий як особисте зобов`язання у зв`язку з тим, що це найбільш м`який запобіжний захід, а вчинений обвинуваченим злочин є особливо тяжким та передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років. Особиста порука не може бути застосована в силу того, що не встановлено осіб, які заслуговують на довіру та можуть поручитися за виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідністю доставити його до суду. Застосування застави є також недоцільним враховуючи те, що злочин вчинено із застосуванням насильства. Крім того застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту неможливо, оскільки, це не може в повній мірі запобігти ризику вчинити нові аналогічні кримінальні правопорушення.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи обставини вчинення злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , дані про його особу, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність прокурором у клопотанні ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне, в матеріалах справи відсутні.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому ухвалу суду першої інстанції залишає без зміни.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 липня 2024, якою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 днів, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4