Справа № 199/4126/24
ВИРОК

іменем України

04.06.2024 року місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.05.2024 року під №0000247 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Тернівка, Павлоградського району, Дніпропетровської області, офіційно не працюючого, з середньо - технічною освітою, неодруженого, на утриманні малолітніх, неповнолітніх або не працездатних осіб не маючого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 24.05.2018 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 309, ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі;

- 12.09.2019 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

- 23.12.2019 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 2 ст. 309 та ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років 1 місяця позбавлення волі, звільнився з місця позбавлення волі 05.05.2021 року, відбувши покарання повністю;

- 10.11.2023 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ч. 1 ст. 126 КК України до 200 (двохсот) годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Суд уважає доведеним, що ОСОБА_3 , який раніше судимий за вчинення кримінального проступку, маючий не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та знову вчинив новий кримінальний проступок.

Так, вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2023 року у справі №199/9350/23 (1-кп/199/667/23) ОСОБА_3 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 (двісті) годин.

Вказаний вирок суду набрав законної сили 12.12.2023 року та 16.01.2024 року був прийнятий до виконання Амур-Нижньодніпровським районним відділом філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області.

25.01.2024 року засуджений за вказаним вироком ОСОБА_3 прибув до Амур-Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області за адресою: місто Дніпро, вул. Енеїди, буд. 26, де провідним інспектором Амур-Нижньодніпровського РВ філії Державної установи «Центр пробації» у Дніпропетровській області капітаном внутрішньої служби ОСОБА_4 ознайомлено засудженого ОСОБА_3 з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та вручено направлення до управління житлово-комунального господарства адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР для подальшого відбування покарання у виді громадських робіт.

Також, ОСОБА_3 під особистий підпис було попереджено про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 389 КК України у разі ухилення від відбування покарання у виді 200 годин громадських робіт.

29.01.2024 року ОСОБА_3 прибув до управління житлово-комунального господарства Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР для відбування покарання у виді громадських робіт.

Відповідно до наказу Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР від 29.01.2024 року засудженого ОСОБА_3 прийнято на роботу для виконання громадських робіт з 29.01.2024 року за вироком суду та складено графік виходу на роботу на січень 2024 року.

Того ж дня ОСОБА_3 відпрацював 1 годину із встановлених графіком 4 годин громадських робіт та без поважних причин покинув місце відбування покарання.

У подальшому, але не пізніше 29.01.2024 року, у засудженого ОСОБА_3 виник кримінально-протиправний умисел, направлений на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт.

Реалізуючи свій кримінально-протиправний умисел, направлений на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт засуджений ОСОБА_3 , будучи ознайомлений із порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від відбування вказаного покарання, діючи умисно, починаючи з 29.01.2024 року по 07.02.2024 року, без поважних причин не з`являвся у визначене для нього місце відбування покарання, у зв`язку з чим 07.02.2024 року відносно ОСОБА_3 за фактом порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт застосовано застереження у виді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності.

08.02.2024 року ОСОБА_3 прибув до управління житлово-комунального господарства Адміністрації Амур-Нижньодніпровського району ДМР для відбування покарання у виді громадських робіт, де працівником адміністрації складено графік виходу ОСОБА_3 на роботу на лютий 2024 року.

08.02.2024 року ОСОБА_3 відпрацював 4 години громадських робіт згідно зі складеним графіком.

09.02.2024 року ОСОБА_3 без поважних причин, тобто, ухиляючись від відбування покарання у виді громадських робіт, не з`являвся у місце відбування покарання.

12.02.2024 року ОСОБА_3 відпрацював 4 години громадських робіт згідно зі складеним графіком.

З 13.02.2024 року по 06.03.2024 року та з 22.03.2024 року по 15.04.2024 року ОСОБА_3 без поважних причин, тобто, ухиляючись від відбування покарання у виді громадських робіт, не з`являвся у місце відбування покарання, у зв`язку з чим 15.04.2024 року відносно ОСОБА_3 за фактом порушення порядку та умов відбування покарання у виді громадських робіт застосовано застереження у виді письмового попередження про притягнення до кримінальної відповідальності.

Тобто, починаючи з 16.01.2024 року по 15.04.2024 року засуджений ОСОБА_3 порушував порядок та умови відбування покарання у виді громадських робіт, умисно без поважних причин не з`являвся у місце відбування покарання, без поважних причин покидав місце відбування покарання, поручену роботу виконувала лише частково, про причини не відбування покарання уповноважених осіб не повідомляв, у зв`язку з чим відпрацювала лише 9 (дев`ять) годин громадських робіт з 200 (двохсот) годин встановлених вироком суду.

Продовжуючи реалізовувати свій кримінально-протиправний умисел, направлений на ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, засуджений ОСОБА_3 , достовірно знаючи про наслідки невиконання покладених на нього обов`язків, а також, порушуючи порядок і умови відбування покарання, передбачені ст. 37 Кримінально-виконавчого кодексу України, у період часу з 15.04.2024 року по теперішній час продовжує умисно ухилятися від відбування покарання у виді громадських робіт.

Відповідно, суд розглянув цей обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, на підставі вивчення обвинувального акту та доданих до нього матеріалів із ухваленням вироку без зазначення доказів на підтвердження встановлених обставин, відповідно до ч. 2 ст. 382 КПК України, установивши таке.

Із долучених до обвинувального акту матеріалів слідує, що обвинувачений був представлений захисником, беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акту за його відсутності, йому відомі наслідки розгляду кримінального провадження у спрощеному провадженні, передбачені ч. 2 ст. 302 КПК України, у зв`язку з чим, прокурором був скерований до суду обвинувальний акт, в якому зазначено клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду у судовому засіданні у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 302 КПК України.

Як наслідок обставини щодо учинення кримінального проступку, установлені органом досудового розслідування, сприймаються судом як дійсні.

До обвинувального акту, який надісланий до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні, додані:

- письмова заява підозрюваногоОСОБА_3 яка складена в присутності його захисника ОСОБА_5 щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, зазначеними вище, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з частиною другою статті 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні;

- розписки підозрюваногоОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 про отримання копії обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні,

- розписки підозрюваногоОСОБА_3 , захисника ОСОБА_5 про отримання копій матеріалів дізнання;

- протокол роз`яснення права підозрюваногоОСОБА_3 , складеного в присутності його захисника ОСОБА_5 , на можливість розгляду в спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні (в порядку ч. 2 ст. 302 КПК України);

За результатами дослідження змісту вказаних відповідних клопотань, заяв, протоколів, розписок та матеріалів дізнання, у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначені клопотання та заяви як обвинуваченого, так і потерпілої, є не усвідомленими кожним з них, не відповідають їх внутрішній волі, а їх процесуальна позиція сформувалася під дією будь-якого стороннього неправомірного впливу на них або тиску.

Згідно ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.

Встановлені органом досудового розслідування обставини не оспорюються учасниками судового провадження і суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів та визнає їх доведеними, оскільки вони повністю узгоджуються з наданими суду матеріалами дізнання.

Згідно ст. 2, 11 КК підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відповідно, при кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує позицію Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду викладену у постанові від 05.04.2018 року (справа № 658/1658/16-к) в якій зазначено, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Відомості вказані у цьому вироку в частині складу кримінальних правопорушень є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

Вищенаведені фактичні обставини поза всяким розумним сумнівом достатньо доводять винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального проступку в обсязі обвинувачення, яке було сформульоване прокурором, і суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 389 КК України, - в ухиленні від відбування покарання у виді громадських робіт.

При цьому, суд, здійснивши кримінально-правову оцінку поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, через визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу кримінального проступку, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння, уважає таку кваліфікацію дій обвинуваченого дійсною та вірною.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 , суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Суд виходить з того, що покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини) .

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […]має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст. 65 КК Україні особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень. При цьому під час вибору заходу примусу суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. З огляду на принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Застосовуючи покарання ОСОБА_3 , суд враховує характер і ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є умисним, закінченим, кримінальним проступком, обставини вчинення ним кримінального правопорушення, характер та ступінь тяжкості фактичних наслідків правопорушення, відомості про особу обвинуваченого.

Останній має постійне місце проживання, неодружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває,не має на утриманні малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних осіб.

Судом не встановлені обставини які пом`якшують покарання ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд звертає увагу, що останній має непогашену судимість за умисний злочин, передбачений ч. 1 ст.126 КК України, та те, що обвинувачений вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України.

Відповідно до частин 1 статті 12 КК України (Класифікація кримінальних правопорушень) кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

Кримінальним проступком є діяння, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, тобто, за класифікацією кримінальним правопорушенням.

Приписом статті 34 КК України встановлено, що рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення, тому суд за даним кримінальним провадження, відповідно до ст. 34, п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, вважає обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_3 - рецидив злочинів.

Кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 389 КК України, карається пробаційним наглядом на строк до трьох років або обмеженням волі на той самий строк.

Встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_3 кримінального проступку, наведені обставини про його особу, дають підстави для висновку про антисоціальну спрямованість особи обвинуваченого та усталеність його протиправної поведінки, а також про те, що він зневажливо ставиться до суспільства та встановлених у ньому правил, і є особою зухвалою та схильною до скоєння кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у вигляді обмеження волі на певний строк, оскільки на думку суду такий вид покарання зможе забезпечити досягнення його мети, підстави для призначення менш або більш суворих видів покарання судом не встановлені і саме таке покарання буде відповідати тяжкості правопорушення.

Крім того, призначаючи обвинуваченому покарання, суд враховує, що ОСОБА_3 не відбув повністю покарання, яке призначено за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.11.2023 року за ч. 1 ст. 126 КК України у вигляді 200 (двохсот) годин громадських робіт.

Тому, з огляду на викладене, суд остаточно призначає ОСОБА_3 покарання у вигляді обмеження волі, застосовуючи вимогу ч. 1 ст. 71 КК України, тобто, призначення покарання за сукупністю вироків, та частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком.

При чому, призначаючи покарання обвинуваченому, суд застосовує вимогу п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України (Правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення, домашнього арешту), коли при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення - одному дню обмеження волі або арешту відповідають вісім годин громадських робіт.

Суд вважає, що, покарання у вигляді обмеження волі у межах санкції частини 2 статті 389 КК України, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства і вимогами захисту основоположних прав особи, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09 червня 2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24 березня 2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29 листопада 2007 р.).

Цивільний позов у кримінальному провадженні відсутній.

За даним кримінальним провадженням запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувався.

Після набрання вироком законної сили початок строку відбування покарання, призначеного обвинуваченому ОСОБА_3 необхідно обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженого поліцією.

Докази на підтвердження наявності судових витрат, які підлягають розподілу за вироком суду, сторонами не надавалися.

За даним кримінальним провадженням речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 7-29, 94, 302, 368, 374, 381-382 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України та призначити йому покарання у вигляді обмеження волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупності вироків, та п. 4 ч. 1 ст. 72 КК України, частково, у вигляді 15 (п`ятнадцяти) днів обмеження волі, до призначеного покарання приєднати покарання не відбуте ОСОБА_3 за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 10.11.2023 року, та остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді обмеження волі на строк 1 (один) рік та 15 (п`ятнадцять) днів.

Початок строку відбуття покарання, призначеного ОСОБА_3 , відраховувати після набрання вироком законної сили, з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженого.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.

Вирок в іншій частині може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Головуючий суддя: ОСОБА_1