ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1333/24 Справа № 932/5335/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про визнання доказів недопустимими та їх вилучення з рішень суду, скасування рішень суду, їх перегляді, звільнення від покарання.

Обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції зазначив, що засуджений в своєму клопотанні ставить питання про скасування рішень суду вищої інстанції, вважаючи, що такі рішення постановлені з істотними порушеннями його прав, оскільки ґрунтуються на доказах, що, на його думку, слід визнати недопустимими (оскільки, з його слів, допити та очні ставки за його участю проводились за відсутністю адвоката), тобто ставить питання про перегляд рішення суду за нововиявленими та виключними обставинами. Також суд вказав, що судами апеляційної та касаційної інстанцій під час розгляду кримінальної справи щодо ОСОБА_7 будь-яких порушень вимог кримінально-процесуального закону не було встановлено, наявним доказам (в тому числі тим, на які посилається заявник, що, на його думку, є недопустимими) судами дано оцінку та ухвалено рішення, а наведені ним обставини не є нововиявленими чи виключними в розумінні ст. 459 КПК України, не можуть слугувати підставою для скасування вироків суду, а зводяться виключно до незгоди з ухваленими рішеннями. Також суд зауважив, що здійснення судового провадження у суді першої інстанції, яким є Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська, регулюється розділом IV Кримінального процесуального кодексу України, при цьому, до компетенції Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська як суду першої інстанції не належить розгляд питання щодо скасування рішень суду вищої інстанції, як про це прохає в скарзі засуджений.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі засуджений просить скасувати оскаржувану ухвалу та звільнити його від подальшого відбування покарання.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що судові рішення про його винуватість були прийняті на підставі явок з повинною, які наразі не передбачені кримінальним процесуальним законом та які були отримані в результаті недозволених методів досудового розслідування, а саме внаслідок побиття працівником поліції. Вказує, що судом не було враховано вимоги ст. 5 КК України. Зазначає, що слідчі дії та допиті проведено без участі захисника, що є порушенням. Звертає увагу, що довічне позбавлення волі не було передбачено законом, а тому було безпідставно застосовано до нього.

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання засудженого.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на те, що оскільки після змін у процесуальне законодавство України з нього буди виключені явки з повинною, на яких грунтується вина засудженого, вони мали бути не прийняті судом. Зазначає, що судом не було враховано положення ст. 5 КК України. Вказує, що судові засідання у справі проводились за відсутності засудженого, без захисника, а також за відсутності захисника під час проведення слідчих дій та допитів, що на переконання захисника є порушенням права на захист засудженого. Вважає, що у зв`язку з викладеним слідчі дії, проведені за відсутності захисника, є недопустимими та не можуть братись до уваги судом. Зазначає, що вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року винесено до прийняття рішення КСУ від 29 грудня 1999 року, яким було скасовано смертну кару, а тому до засудженого було безпідставно застосовано довічне позбавленні волі.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 уточнили вимоги своїх апеляційних скарг, просили скасувати оскаржувану ухвалу та звільнити ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання.

Прокурор у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу суду залишити без зміни.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Як слідує з оскаржуваного судового рішення та апеляційних скарг в останніх фактично ставиться питання про перегляд судового рішення за нововиявленими та виключними обставинами.

Право на справедливий розгляд судом, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинне тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільної спадщини Договірних Держав.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної (правової) визначеності, який, серед іншого, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів («Brumarescu проти Румунії», № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Повноваження судів вищих інстанцій на перегляд справи повинні використовуватися лише з метою виправлення судових помилок, а не для проведення нового розгляду справи.

Процедура перегляду рішення за нововиявленими або виключними обставинами сама по собі не суперечить принципу юридичної визначеності в тій мірі, в якій вона використовується для виправлення помилок правосуддя. Однак Суд повинен визначити, чи була така процедура застосована у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно з ч. 2 ст. 459 КПК України нововиявленими обставинами визнаються: штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Згідно з ч. 3 ст. 459 КПК України виключними обставинами визнаються: встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Відповідно до п. 5 ст. 462 КПК України у заяві про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами зазначаються обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених або виключних обставин, та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.

Водночас, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами є надзвичайною (екстраординарною) процедурою перегляду судових рішень у виняткових випадках, коли після завершення розгляду кримінальної справи в звичайному порядку (в судах першої, апеляційної і касаційної інстанції) виявлені обставини, що могли суттєво вплинути на прийняті судові рішення, і внаслідок завершення кримінального провадження розгляд цих обставин у звичайному порядку кримінального провадження став недоступним.

На переконання апеляційного суду ці вимоги закону судом першої інстанції були дотримані повною мірою.

Як слідує з матеріалів провадження ОСОБА_7 було засуджено вироком Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року за ч. 3 ст. 193, ч. 1 ст. 222, ч. 2 ст. 17-140, ч. 2 ст. 140, ст.ст. 17, 19, 140, ч. 2, ч. 3 ст. 142, п.п. а, г, з ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до смертної кари - розстрілу з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 27 травня 1997 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 12 лютого 1997 року змінено, постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 222, п.п. а, г, з ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 3 ст. 193 КК України (в редакції 1960 року).

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року ОСОБА_7 засуджений за п. з ст. 93, ч. 2 ст. 17-140, ч. 2 ст. 140, 42, 43 КК України до смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 09 березня 1999 року вирок Дніпропетровського обласного суду від 30 грудня 1998 року в частині призначеного покарання залишено без змін.

Ухвалами Дніпропетровського обласного суду від 27 липня 2000 року та від 06 листопада 2000 року призначене ОСОБА_7 покарання у виді смертної кари - розстрілу, з конфіскацією всього майна, замінено на довічне позбавлення волі.

При цьому будь яких порушень вимог кримінального та кримінально процесуального закону судами під час розгляду справи щодо ОСОБА_7 встановлено не було.

Станом на 24 квітня 2024 року засуджений ОСОБА_7 відбуває покарання за вищевказаним вироком суду.

Зі змісту апеляційних скарг засудженого та захисника слідує, що нововиявленою обставиною вони вважають проведення судових засідань у справі за відсутності засудженого та захисника, а також проведення слідчих дій та допитів за відсутності захисника. Однак за змістом ст. 459 КПК України вказана обставина не є нововиявленою, оскільки була відома суду на час розгляду справи. При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 459 КПК України перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовано закони та нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 4 листопада 2019 року (справа №496/4533/17, провадження № 51-9834 кмо 18).

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційних скарг про визнання недопустимими доказів, які покладені в основу вироку, яким засуджений ОСОБА_7 , оскільки як слідує з системного аналізу вимог КПК України питання допустимості доказів не відноситься до завдань суду при розгляді заяв за нововиявленими обставинами, а підлягає вирішенню під час розгляду справи по суті. Як правильно зауважив суд першої інстанції всі докази, в тому числі і вказані засудженим і його захисником, були предметом судової перевірки Дніпропетровського обласного суду та Верховного Суду України під час розгляду справи щодо ОСОБА_7

Твердження в апеляційних скаргах про зловживання з боку органів досудового розслідування, а також про застосування щодо засудженого тиску, незаконних дій, пов`язаних з досудовим розслідуванням, не є нововиявленими обставинами, оскільки такі обставини не підтверджені жодними іншими матеріалами, окрім тверджень самого засудженого. При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК України, лише вироком суду або, принаймні, матеріалами розслідування, має бути підтверджений будь-який факт зловживання слідчого, прокурора, суду під час кримінального провадження, чи фальсифікація матеріалів провадження, для того, щоб такий факт міг бути прийнятий судом у якості нововиявленої обставини.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, спрямовані виключно на нове дослідження та оцінку доказів, які вже досліджувалися та оцінені судами різних інстанцій, що є неприпустимим з огляду на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де йдеться про те, що правова визначеність передбачає повагу до принципу остаточності судових рішень. Цей принцип полягає в тому, що жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного і зобов`язуючого судового рішення, в цілях проведення повторного розгляду і винесення нового рішення по справі. Перегляд вироку суду за нововиявленими або виключними обставинами не може розглядатися як замаскована апеляція і не може бути підставою для повторного розгляду кримінального провадження.

Засуджений не наводить таких обставин чи юридичних фактів, які на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати, оскільки учасники кримінального провадження не знали про них та, відповідно, не могли надати суду дані про них та які могли б суттєво вплинути на вирішення кримінального провадження, а також тих, що об`єктивно існували на момент вирішення кримінальної справи та не були відомі і не могли бути відомі на той час суду та хоча б одній особі, яка брала учать у справі, та про існування яких стало відомо після ухвалення судового рішення.

Доводи засудженого та захисника щодо безпідставного застосування до ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі, необхідності його зміни на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та звільнення засудженого від покарання є безпідставними з огляду на наступне.

Застосування судом першої інстанції рішень Конституційного Суду України відповідає положенню п.в п.п. 4 ч. 1 ст. 89 Закону України Про Конституційний Суд України, відповідно до якого, рішення Суду є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Кримінальний кодекс 1960 року містив положення про смертну кару як виняткову міру покарання, в тому числі в санкціях статей Особливої частини, що передбачали відповідальність за умисні вбивства, вчинені за обтяжуючих обставин (статті 58, 59, 60, 93, 190-1). При цьому зазначені санкції статей Особливої частини КК 1960 року мали альтернативний характер: поряд із смертною карою як видом покарання вони передбачали і позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Такі санкції, встановлені Верховною Радою України, були співмірними з особливою тяжкістю вказаних злочинів та підвищеною суспільною небезпекою осіб, які їх вчиняли.

З дня ухвалення Конституційним Судом України рішення від 29 грудня 1999 року №11-рп/99 (справа про смертну кару) і до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483 (далі - Закон № 1483), яким введений новий вид покарання - довічне позбавлення волі, існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року, стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання.

Разом з тим, наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали покарання лише у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94).

Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що альтернативний характер санкцій статей КК України 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не дають підстав для призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, оскільки це порушує принцип співмірності тяжкості вчинених ним злочинів і покарання за їх вчинення не відповідає принципу справедливості в кримінальному праві.

Такі висновки узгоджуються з рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 року (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі) та з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до яких складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі "Скоппола проти Італії" від 17 вересня 2009 року, заява № 10249/03).

В частині 4 ст. 5 КК України (2001 року) зазначено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Тобто, виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи».

Таким чином, рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, яким визнано неконституційною смертну кару в України, не є новим законом, що пом`якшив кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

При цьому, апеляційний суд вважає, що новий вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, оскільки при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин, забезпечується можливість мати соціальні зв`язки у межах, визначених законом.

У санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, які вчинені за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі, як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років.

Таким чином, оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена КК України в редакції 1960 року на час вчинення ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, то положення КК України в редакції 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та покращують його правове становище, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються і на засудженого, який вчинив особливо тяжкий злочин, відповідальність за які передбачена КК України в редакції 1960 року особливо тяжких злочинів до набрання чинності зазначеним законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлена новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

При цьому, відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року (справа 1-42/2004): а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі ЄКПЛ, та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.

Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для визнання призначеного ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі таким, що порушує ст. 3 Конвенції, заміни ОСОБА_7 покарання з довічного позбавлення волі на певний строк та його звільнення від покарання, як про це просили під час апеляційного перегляду засуджений та захисник, оскільки призначене засудженому покарання відповідає вимогам законодавства, а тому не може вважатися таким, що вказаним покаранням засуджений був підданий катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи засудженого, провівши належну перевірку обставин, викладених у клопотанні, врахувавши відсутність будь-яких нововиялених та виключних обставин, врахувавши наведені вимоги закону обгрунтовано прийшов до висновку, що обставини, на які посилається засуджений у своєму клопотанні, не є нововиявленими або виключними, а пов`язані із незгодою із самим вироком суду.

Таким чином, під час розгляду клопотання засудженого та під час апеляційного пекреглядуне було встановлено конкретні обставини, які відповідно до положень ст. 459 КПК України можливо було б визнати нововиявленими або виключними.

При цьому апеляційний суд у відповідності до ч. 5 ст. 9 КПК України враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення в справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, в якому зазначено, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду.

Отже, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, яка скасуванню з викладених в апеляційних скаргах мотивів не підлягає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4