ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/8129/23 Головуючий 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1080/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м. Харкова від 13.02.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українку, громадянку України, уродженку м. Харків, яка не має на утриманні малолітніх дітей та осіб похилого віку, з середньою спеціальною освітою, працює молодшою медсестрою в КНП «Обласний онкологічний центр», зареєстровану та фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,,

визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено їй покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з дня її фактичного затримання, тобто з 09.07.2023.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор», вирішено залишити без змін, до набрання цим вироком законної сили.

Скасовано арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 11.07.2023. та вирішено питання щодо речових доказів і судових витрат, відповідно до ст.100, 126 КПК України.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_7 обвинувачується у тому, 09.07.2023, близько 00-15 годині, більш точний час не встановлено, вона знаходилась на кухні за своїм місцем мешкання, за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм знайомим ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в ході спілкування з яким, між ними виникла сварка на побутовому ґрунті, під час якої, у ОСОБА_7 виник умисел з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин по відношенню до ОСОБА_9 , направлений на спричинення умисних тяжких тілесних ушкоджень останньому. Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_7 взяла на кухні свого місця мешкання за вказаною вище адресою, де вона знаходилась разом з останнім, кухонний ніж, та, тримаючи його у руці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, нанесла ОСОБА_9 , який знаходився обличчям до неї, на відстані витягнутої руки, один удар кухонним ножем в область тулубу потерпілого, спричинивши йому різану рану передньої стінки живота. В результаті вказаних дій ОСОБА_7 , ОСОБА_9 спричинено, згідно з висновками судово-медичних експертиз № 12-14/378-А/23 від 08.08.2023, № 12-14/430-А/23 від 15.08.2023, колото-різане поранення передньої поверхні грудної клітини справа, проникаюче в черевну порожнину з пораненням правого куполу діафрагми і печінки, яке ускладнилось внутрішньочеревною кровотечою. Вказана травма у ОСОБА_9 утворилась від одноразової дії колючо-ріжучого предмета, а саме ножа. По ступеню тяжкості дана травма відноситься до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя (п. 2.1.1 «а», 2.1.2., п. 2.1.3. «к» «о» Правил «Судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень».) Між тілесними ушкодженнями, встановленими у ОСОБА_9 та подією, яка мала місце 09.07.2023, мається причинний зв`язок.

Судом вказані дії обвинуваченої кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, захисник обвинуваченої, адвокат ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок, в частині призначеного покарання змінити та на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, із іспитовим строком на 3 роки.

В обґрунтування своїх вимог, захисник посилається на надмірну суворість вироку та невідповідність призначеного обвинуваченій покарання особі обвинуваченої. Зазначає, що з моменту скоєння злочину, засуджена зробила все можливе, щоб зменшити наслідки своїх дій, що встановлено безпосередньо судом, а саме до виклику швидкої медичної допомоги, вона надавала потерпілому медичну допомогу. Також обвинувачена під час досудового слідства повністю співпрацювала з слідчим, чим сприяла швидкому та повному встановленню усіх обставин справи, що свідчить про щире каяття з самого початку виникнення обставин, які призвели до тяжких наслідків. Під час судового слухання, ОСОБА_7 в повному обсязі розповіла про всі обставини справи та визнала свою вину в повному обсязі, що свідчить про її каяття та максимальне усвідомлення тих небезпечних наслідків, до яких призвели її дії. Вказане, на думку захисника, свідчить про реальне каяття та про усвідомлення засудженою своєї протиправної поведінки та уникнення в подальшому від дій, які призвели до тяжких наслідків.

Захисник просить врахувати, що засуджена раніше не притягалась до кримінальної відповідальності, має постійне місце роботи, постійне місце мешкання, веде соціальний спосіб життя, що, на думку захисника, свідчить про низьку суспільну небезпечність особи засудженої. Крім того, вказує, що на утриманні у обвинуваченої є її мати ОСОБА_10 , яка мешкає разом з нею і обвинувачена є єдиною особою, яка за нею доглядає, оскільки інших близьких родичів не має.

Вказані обставини, на думку захисника, не були прийняті до уваги судом при винесенні рішення по справі. На думку захисника, з урахуванням всіх обставин та особи засудженої, знаходження обвинуваченої під вартою з часу її затримання, 09.07.2023 року, майже 8 місяців, цілком забезпечить належну поведінку обвинуваченої і подальше відбування покарання та виправлення її, можливе без позбавлення волі. А тому, просить застосувати до ОСОБА_7 вимоги ст.75 КК України, та звільнити її від призначеного покарання, з випробуванням, з встановленням іспитового строку та покладенням відповідно до ст.76 КК України, обов`язків.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Обвинувачена, її захисник та прокурор в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, повідомлявшись належним чином про дату та час розгляду апеляційної скарги, будь-яких заяв, які б свідчили про неможливість розгляду справи за їх відсутністю не надали.

Враховуючи вищевикладене, керуючись положеннями ч.4 ст.422-1 КПК України, колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд даної справи без участі обвинуваченої, захисника та прокурора, оскільки розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вказано в ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку колегії суддів, при постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, призначивши їй покарання, яке відповідає вимогам ст. 65 КК України.

З оскаржуваного вироку вбачається, що допитана в судовому засіданні обвинувачена, після зміни прокурором обвинувачення в суді, визнала повністю свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та підтвердила обставини, викладені в обвинувальному акті, пояснивши, що 08.07.2023 у її цивільного чоловіка ОСОБА_11 був день народження. На святкування вони запросили до них в гості за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Спочатку розпивали спирті напої на вулиці, а потім пішли в будинок. Губарев потім пішов, а ОСОБА_12 залишився. Всі були на підпитку. Вже 09.07.2023, близько 00-15 годині, вона знаходилась на кухні разом зі своїм знайомим ОСОБА_12 , та в ході спілкування у них виникла сварка на побутовому ґрунті, в ході якої вона ударила ОСОБА_12 , який знаходився обличчям до неї на відстані витягнутої руки, кухонним ножем, який тримала на той момент у правій руці, в область сонячного сплетіння. Вона розбудила ОСОБА_11 , та повідомила йому, що під час сварки вдарила ножем ОСОБА_12 . Спочатку крові у ОСОБА_12 було мало, та вона почала надавати йому медичну допомогу. Потім крові стало забагато, і вони викликали швидку допомогу. Обвинувачена в судовому засіданні щиро каялась в скоєному, просила вибачення у потерпілого, та зазначила, що більш такого вчиняти не буде.

У зв`язку з повним визнанням ОСОБА_7 своєї провини за ст. 121 ч.1 КК України, враховуючи, що потерпілий ОСОБА_9 не висловив бажання підтримувати обвинувачення за первинним обвинуваченням за ст.ст. 15 ч.2 -115 ч.1 КК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів, крім вже досліджених щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а саме відео та аудіо записів, з урахуванням того, що учасники судового провадження проти цього не заперечували.

Оцінивши зібрані у кримінальному провадженні та досліджені під час судового розгляду докази, в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального правопорушення, суд дійшов висновку, що вони доводять факт вчинення обвинуваченою кримінально-караного діяння, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 .

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд врахував характер і ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, яке віднесено до тяжких злочинів, його конкретні обставини та наслідки, особу винної, яка не має на утриманні малолітніх дітей та осіб похилого віку, має середню спеціальну освіту, працює молодшою медсестрою в КНП «Обласний онкологічний центр», характеризується формально, раніше не судима, на обліках у психіатра та нарколога не перебуває, а також врахував визнані судом обставини, яка пом`якшує покарання, зокрема, щире каяття обвинуваченої та відшкодування шкоди, а також відсутність обтяжуючих обставин, у зв`язку з чим дійшов висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення і попередження вчинення обвинуваченою нових кримінальних правопорушень, буде мінімальне покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України.

При цьому, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_7 неможливе без ізоляції від суспільства, а тому підстав для застосування ст.. 75 КК України не знайшов.

Визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 та 2 ст.65 КК України, покарання винній особі має бути призначено у межах санкції закону, за яким її визнано винною, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу, із урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого, а також попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із вказаних вимог закону особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст.65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

В даному випадку, суд врахував всі фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його ступень тяжкості та наслідки, особу винної, наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання. При цьому слід зазначити, що покарання засудженій призначено судом першої інстанції відповідно до вимог закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів та відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Апеляційні вимоги захисника щодо неповного врахування судом першої інстанції під час ухвалення вироку таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та повне відшкодування збитків, є необґрунтованими, оскільки судом вказані відомості були враховані під час ухвалення вироку, проте, суд дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої, з урахуванням фактичних обставин справи, тяжкості кримінального правопорушення та його наслідків, особи обвинуваченої, неможливо без її ізоляції від суспільства, а тому, не знайшов підстав для застосування вимог ст.75 КК України.

Наявність у обвинуваченої матері на утриманні, належними доказами не підтверджена, дані факти самі по собі, за відсутності інших суттєвих обставин, не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченою умисного кримінального правопорушення та не можуть слугувати безумовними підставами для пом`якшення обвинуваченій покарання, із застосуванням вимог ст.75 КК України, враховуючи, що призначене покарання не є максимальним, що передбачене санкцією інкримінованої обвинуваченій статті.

Призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення особи обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим.

За таких обставин, на переконання колегії суддів, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного вироку як про це просить апелянт, колегією суддів не встановлено. Судове рішення є законним, обґрунтованим і вмотивованим, оскільки відповідає вимогам ст.370 КПК України, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Київського районного суду м. Харкова від 13.02.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченої за ч.1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої, залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4