Номер провадження: 11-сс/813/841/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2024 року в кримінальному провадженні №0000441 від 06.07.2023 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді, відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором ОСОБА_5 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000441 від 06.07.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. Цією ж ухвалою постановлено повернути власнику ОСОБА_7 автомобіль марки «TOYOTA HI ACE» державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля.

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя послався на те, що слідчим та прокурором не доведено наявності обґрунтованих підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження та його мети, а також не надано доказів, які підтверджують факт причетності ОСОБА_7 до кримінального провадження, в якому здійснюється досудове розслідування. Крім того, слідчий суддя зазначив, що ч.4 ст.190 КК України не передбачає покарання у виді конфіскації майна. Також слідчий суддя зазначив, що право власності на авто ОСОБА_7 отримала 19.10.2019 року відповідно до договору купівлі-продажу СГ №7032/19/005014, тобто до реєстрації даного кримінального провадження в ЄРДР.

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити клопотання про накладення арешту на майно. Прокурор стверджує, що слідчий суддя безпідставно послався на відсутність покарання у виді конфіскації майна, оскільки на момент вчинення злочину 06.07.2023 року діяла санкція, яка передбачала покарання у виді позбавленням волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Прокурор вважає що не накладення арешту на майно може призвести до його знищення, пошкодження або відчуження та вважає, що вилучене майно відповідає критеріям, визначеним ст.98 КПК України.

Відповідно до положень ч.4 ст.405, ч.4 ст.107 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності сторін провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки сторони провадження в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертались. При цьому, представник власника майна адвокат ОСОБА_8 звернувся із заявою про здійснення розгляду за його відсутності та долучив копію обвинувального акта стосовно ОСОБА_9 , який затверджений прокурором 20.05.2024 року, повідомив, що кримінальне провадження вже передано для розгляду до суду.

Колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права прокурора та представника власника майна на доступ до правосуддя, та приймаючи до уваги те, що останні, будучи повідомленими про дату та час розгляду скарги в апеляційному суді, не з`явилися, суд оцінює таку поведінку, як небажання їх особисто прийняти участь в розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що ухвали слідчого судді відповідає вимогам процесуального закону, а слідчим суддею при ухваленні рішення враховані всі обставини даного кримінального провадження та прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Так, СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування матеріалів кримінального провадження №0000441 від 06.07.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

В ході досудового розслідування ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за кваліфікуючими ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах.

27.03.2024 року ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу «TOYOTA HI ACE» державний номерний знак НОМЕР_1 для відшукання грошових коштів, та іншого майна, яке було способом вчинення шахрайства.

11.04.2024 року проведено обшук транспортного засобу «TOYOTA HI ACE» державний номерний знак НОМЕР_1 . Під час проведення обшуку відшукати будь-які речі та предмети в зазначеному автомобілі не вдалось можливим, однак вилучено транспортний засіб.

11.04.2024 року слідчим СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 було винесено постанову про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні №0000441 транспортного засобу «TOYOTA HI ACE» державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від нього.

12.04.2024 року орган досудового розслідування звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно (транспортний засіб), посилаючись на необхідність збереження речових доказів, забезпечення кримінального провадження в частині можливої конфіскації майна, а також те, що транспортний засіб міг зберегти на собі сліди кримінального правопорушення.

Апеляційний суд погоджується з висновком слідчого судді про те, що ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з огляду на таке.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні прокурора або слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Частиною першої статті 173 КПК передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався вказаних вимог процесуального закону та обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання дізнавача, пославшись на відсутність доказів на підтвердження факту існування підстав для накладення арешту на вилучене майно.

Апеляційний суд визнає безпідставними посилання доводи слідчого в клопотанні та прокурора в апеляційній скарзі стосовно існування достатніх підстави вважати, що транспортний засіб, який належить ОСОБА_7 , яка не має процесуального статусу в даному кримінальному провадженні та був вилучений під час проведення обшуку, є речовим доказом та може містити на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, а також в подальшому забезпечить виконання можливого покарання у виді конфіскації майна. Вказані доводи не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не підтверджуються доказами, долученими до клопотання.

Апеляційний суд звертає увагу, що в даному кримінальному провадженні підозрюваною особою є ОСОБА_9 , однак власником вилученого майна є ОСОБА_7 , яка не має процесуального статусу. Більш того, слідим та прокурором не мотивовано яким чином вилучений автомобіль міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України за фактом шахрайського заволодіння іншим майном.

Крім того, прокурором не надано раціонального пояснення стосовно того, яке відношення має автомобіль до обставин вчинення злочину, відомості про який внесені до ЄРДР у липні 2023 року, а ОСОБА_9 повідомлення про підозру у грудні 2023 року, що свідчить про те, що вилучення автомобіля під час обшуку мало місце через тривалий проміжок часу після повідомлення про підозру ОСОБА_9 , а матеріали провадження не містять жодного посилання на використання вказаного автомобіля під час вчинення злочину. Матеріали справи також не містять доказів стосовно огляду автомобіля за участю спеціаліста або висновку спеціаліста щодо наявності будь-яких слідів вчинення кримінального правопорушення, а також доказів на підтвердження факту призначення судової експертизи.

Більш того, стороною обвинувачення не обґрунтовано, в який спосіб вказаний автомобіль може бути конфіскований за вироком суду з урахуванням того, що автомобіль не належить підозрюваному ОСОБА_9 .

З огляду на наведене, посилання в клопотанні на те, що вилучений транспортний засіб, який належить ОСОБА_7 може бути конфіскований за вироком суду, міг зберегти на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або в інший спосіб відповідає критерію речового доказу, є безпідставними.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, прокурор не довів факту існування підстав для застосування до належного ОСОБА_7 майна, обмежувальних заходів.

Крім того, апеляційний суд, враховуючи повідомлення представника власника майна, що станом на 03.06.2024 року в даному кримінальному провадженні, прокурором вже затверджено обвинувальний акт, звертає увагу, що доводи апеляційної скарги прокурора стосовно того, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду може скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити клопотання органу досудового розслідування є необґрунтованими, з урахуванням того, що на даний час досудове розслідування завершено, що позбавляє суд апеляційної інстанції прийняти рішення щодо клопотання органу досудового розслідування в той час, коли досудове розслідування вже завершено.

Приписами п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

За наведених обставин, колегія суддів визнає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Малиновської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 26.04.2024 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором ОСОБА_5 про накладення арешту на майно, в межах кримінального провадження №0000441 від 06.07.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та повернуто законному власнику ОСОБА_7 як особисте майно, а саме автомобіль марки «TOYOTA HI ACE» державний номерний знак НОМЕР_1 та ключі від зазначеного автомобіля залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4