ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 636/1794/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №:11-кп/818/1027/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: п.13 ч.2 ст.115 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , з участю потерпілої ОСОБА_9 та її представника - ОСОБА_10 за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора та представника потерпілої на вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 05.02.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Старики Горохівського району Волинської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, не одруженого, раніше судимого - за вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.05.2006 року за ч.1 ст. 115 КК України до 15 років позбавлення волі, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді 15 (п`ятнадцяти) років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» відносно ОСОБА_7 вирішено залишити без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з 09 квітня 2017 року, тобто з моменту його фактичного затримання.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції Закону № 838-VIII від 26.05.2015) зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 09.04.2017 по 05.02.2024, тобто по день постановлення цього вироку, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Також вирішено питання щодо судових витрат, цивільного позову та речових доказів.

Згідно вказаного вироку ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що 09.04.2017 біля 00:30-00:40 години, більш точний час в ході досудового розслідування не встановлений, він, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, разом із потерпілою ОСОБА_11 , знаходився в парку неподалік від кафе « ІНФОРМАЦІЯ_2 », розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . В ході спілкування між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 на побутовому ґрунті почалась сварка, під час якої вони виказували на адресу один одного образи. В ході розвитку конфлікту у ОСОБА_7 на ґрунті неприязних стосунків, які склались між ним та ОСОБА_11 , виник умисел на вбивство останньої, реалізуючи який, ОСОБА_7 дістав кухонний ніж, який знаходився у нього, та, усвідомлюючи, що завдання ножових поранень людині може викликати її смерть, а також бажаючи настання таких наслідків, завдав ним три удари в область грудної клітини та два удари в область кісті лівої руки ОСОБА_11 , заподіявши, відповідно до висновку судово-медичної експертизи №114-Чт/17 від 08.05.2017, наступні тілесні ушкодження:

- колото-різане поранення лівої половини грудної клітини з пошкодженням біля серцевої сумки та серця (по ходу раневого каналу: колото-різане поранення грудної клітини в області лівої молочної залози, колото-різане поранення 7 ребра, біля серцевої сумки, колото-різане поранення правого шлуночка серця, перегородки серця, крововилив у ліву плевральну порожнину);

- непроникаючу колото-різану рану правої молочної залози;

- непроникаючу колото-різану рану лівої молочної залози;

- дві різані рани на кісті лівої руки.

В цей час на територію парку увійшли ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які почувши заклики ОСОБА_11 про допомогу, зробили ОСОБА_7 зауваження, який вважаючи, що ним виконані всі дії, необхідні для реалізації його умислу, припинив свої злочинні дії та залишив місце події.

ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці. Причиною смерті ОСОБА_11 стала крововтрата, що розвилась внаслідок колото-різаного поранення грудної клітини із пошкодженням околосерцевої сумки та серця.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за п.13 ч.2 ст.115 КК України, як протиправне заподіяння смерті іншій людині (умисне вбивство), вчинене особою, яка раніше вчиняла умисне вбивство.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого, прокурор та потерпіла подали апеляційні скарги.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просить вирок змінити та пом`якшити призначене ОСОБА_7 покарання, врахувавши при цьому визнання вини обвинуваченим, його щире каяття та визнання ним цивільного позову, а також бажання захищати Батьківщину.

Прокурор в апеляційній скарзі просить вирок стосовно ОСОБА_7 скасувати у зв`язку невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, оскільки судом не прийнято до уваги, що злочин, який вчинив ОСОБА_7 , відповідно до ст. 12 КК України віднесено до категорії особливо тяжких злочинів та є одним з найбільш небезпечних посягань на суспільні відносини у сфері життя та здоров`я людини, що визнається згідно ч.1ст.3 Конституції, найвищою соціальною цінністю. Крім того, не враховано, що вказаний злочин ОСОБА_7 вчинив у стані алкогольного сп`яніння. Раніше ОСОБА_7 притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення аналогічних злочинів проти життя та здоров`я особи, зокрема, вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15.05.2006 за ч.1 ст.115 КК України до 15 років позбавлення волі. Обвинувачений не одружений, не працює, що свідчить про відсутність у нього офіційних джерел доходу, стійких соціальних зв`язків не має, що вказує на схильність до вчинення інших кримінальних правопорушень.

Крім того, як зазначає прокурор, судом не прийнято до уваги, що фактично обвинувачений не визнав свою провину, заперечував вчинення ним вказаного злочину, будь-яких дій щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди потерпілій не вчинив, що, на думку прокурора, свідчить про його цинічне ставлення до скоєного та небажання стати на шлях виправлення, тому, обставини, які б пом`якшували покарання останнього, не встановлено. Під час судового засідання обвинувачений формально визнав вину, фактично на завершенні судового слідства, тим самим, легковажно розраховуючи на пом`якшення покарання за інкримінований злочин. Вказане, на думку прокурора, свідчить про те, що призначене судом покарання є явно несправедливим та таким, яке не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та підлягає скасуванню та, враховуючи, що через застосування Закону України від 26.05.2015 року, йому буде зараховано до відбування покарання, із розрахунку - одному дню тримання під вартою, відповідає два дні позбавлення волі, то він фактично уникне від відбування покарання.

Потерпіла в особі свого представника ОСОБА_10 в апеляційній скарзі просила вирок змінити та призначити обвинуваченому покарання у виді довічного позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог представник потерпілої посилається на неврахування судом поведінки обвинуваченого впродовж досудового і судового провадження, що дає підстави вважати, що він не має наміру виправлятися і такої міри покарання йому буде достатньо. Як зазначає представник потерпілої, ОСОБА_7 відверто затягував слухання справи, саме для того, щоб уникнути дійсного покарання, оскільки невизнання ним вини впродовж більше шести років, що тривало слухання справи, призвело до реального зменшення призначення покарання вдвічі. Вказане, на думку представника потерпілої, свідчить про недостатність покарання та неможливість виправлення обвинуваченого. Визнання ним своєї вини наприкінці судового слідства, на її думку, було формальним. А тому, саме така поведінка обвинуваченого дала підстави потерпілій просити про покарання у виді довічного позбавлення волі.

Позиції учасників апеляційного провадження.

У судовому засіданні захисник обвинуваченого та обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника, просили її задовольнити, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої у повному обсязі.

Прокурор та представник потерпілої просили про задоволення їх апеляційних скарг у повному обсязі і заперечували проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи сторін на підтримку своїх апеляційних скарг та їх заперечення, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, вважає такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, фактичні обставини його вчинення в апеляційних скаргах не оспорюються, то відповідно до вимог ст.404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Надаючи оцінку доводам апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої щодо м`якості призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія судді приходить до висновку, що вони ґрунтуються на законі та матеріалах справи, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , підлягає скасуванню через його невідповідність кримінальному закону, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, при призначенні та визначенні виду покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував характер і ступень тяжкості скоєного ним злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання і наявність обтяжуючих покарання обставин, а саме - вчинення кримінального правопорушення особою, що перебувала в стані алкогольного сп`яніння. Крім того, суд врахував особу ОСОБА_7 , який він на момент затримання офіційно не працевлаштований, на час розгляду справи судом - не одружений, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, проте, згідно висновку судово-психіатричного експерта №355 від 15.05.2017 ОСОБА_7 на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі дисоціального розладу особистості. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_7 перебував у стані вищевказаного хронічного психічного захворювання, поза тимчасового розладу психічної діяльності. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час ОСОБА_7 відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Судом враховано, що обвинувачений був раніше судимий, має схильність до вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, а також враховано його ставлення до скоєного злочину та поведінку, як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, відсутність у обвинуваченого стійкого прагнення компенсувати потерпілій завдану кримінальним правопорушенням моральну та матеріальну шкоду, думку потерпілої, яка наполягала на призначенні найсуворішого покарання для обвинуваченого, внаслідок чого, колегія суддів приходить до висновку, що при визначенні покарання для виправлення обвинуваченого і попередження скоєння ним нових злочинів необхідно призначити покарання пов`язане з ізоляцією від суспільства, що на думку суду буде мати виховний вплив на особу обвинуваченого.

З висновком суду про призначення покарання у виді конкретного терміну, а саме 15 років позбавлення волі, колегія суддів не може погодитись з огляду на те, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України, суд першої інстанції у повній мірі не врахував тяжкість кримінального правопорушення та особу обвинуваченого.

Відповідно до ст. 12 КК України, вчинений ОСОБА_7 злочин, є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я людини, і одним з найбільш небезпечних посягань на суспільні відносини у сфері життя та здоров`я особи.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст.6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст.2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції. Зокрема, у ст.3 Конституції закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.27 Конституції кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Беручи до уваги відомості щодо особи обвинуваченого, вбачається, що він неодноразово був засуджений за злочини проти життя та здоров`я людини. Так, з вимоги щодо притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності (а.с. 69 кримінального провадження) вбачається, що 27.05.1994 року ОСОБА_7 був притягнути до відповідальності за ст.98 КК України, а саме - за вбивство з необережності, за кримінальним кодексом 1960 року. Після чого, вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.115 КК України, за який засуджений вироком Червонозаводського районного суду м. Харкова 15.05.2006 року до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років. Був умовно-достроково звільнений 01.08.2014 року з місць позбавлення волі і через нетривалий термін, 09.04.2017 року, знов вчинив аналогічний злочин проти життя та здоров`я людини, передбачений п.13 ч.2 ст.115 КК України, який був вчинений ним в стані алкогольного сп`яніння, що судом у даному вироку визнано, як обтяжуючу покарання обставину, відповідно до ст. 67 КК України. З довідки-інформації за місцем проживання, обвинувачений зарекомендував себе посередньо, як особа, яка підтримує стосунки з особами, які ведуть антигромадський та антисоціальний спосіб життя.

Під час судового розгляду, обвинувачений не висловив щирого осуду своєї поведінки, формально вибачився перед потерпілою, що не свідчить про щире розкаяння особи у вчиненому.

На думку колегії суддів, вказані відомості щодо особи обвинуваченого свідчать про його схильність до вчинення кримінальних правопорушень проти життя та здоров`я особи, його суспільну небезпечність та відсутність намірів обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Вивченням особи потерпілої ОСОБА_16 , встановлено, що вона була жінкою достатньо молодого віку, характеризувалась виключно позитивно, була відкритою та доброзичливою людиною і за своїм характером не була схильна до образливих дій та вчинків, працювала перукарем, була єдиною донькою у своєї матері.

Крім того, слід зауважити, що потерпіла ОСОБА_9 - мати загиблої, під час судового розгляду наполягала на призначенні найсуворішого покарання для обвинуваченого, з огляду на поведінку обвинуваченого, який упродовж всього судового розгляду заперечував вчинення ним злочину та фактично не визнавав свою провину та не вчинював будь-яких дій для відшкодування потерпілій завданої кримінальним правопорушенням моральної та матеріальної шкоди, а його вибачення наприкінці судового розгляду носили формальний характер.

Слід зазначити, що відповідно до роз`яснень Верховного Суду, викладених у Постанові Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2004 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», далі Постанова, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України, суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Також Верховним Судом України в цій же Постанові, вказується на обов`язкову необхідність індивідуалізації покарання, яке судом призначається конкретній особі з врахуванням даних, які всебічно характеризують особу винного, суди також повинні додержуватися принципу доцільності покарання, сформульованому у ч. 2 ст. 65 КК України, тобто покарання повинно бути необхідне та достатнє для виправлення особи, попередження вчинення нових злочинів, в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання повинен мотивувати у вироку чому саме обрана ним міра покарання є достатньою для досягнення цілей, сформульованих у ч. 2 ст. 50 КК України.

З урахуванням наведеного, беручи о уваги, що ОСОБА_7 скоїв особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я особи, в урахуванням відомостей щодо його особи, зокрема, його схильності до кримінальної поведінки, яка свідчить про його суспільну небезпечність для суспільства, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 15 років позбавлення волі, не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та особі засудженого. Крім того, таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, оскільки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним особливо тяжкого злочину та особі обвинуваченого, внаслідок чого, вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання, передбачене ст.64 КК України, у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ч.2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке, відповідно до вимог ст.414 КПК України, за своїм розміром, є явно несправедливим через його м`якість.

На підставі вимог п.3 ч.1 ст.407, ч.2 ст.409, ст.414 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає необхідним скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок, призначивши ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є незаконним в частині призначеного покарання, а тому підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, з призначенням ОСОБА_7 покарання за п.13 ч.2 ст.115 КК України у виді довічного позбавлення волі.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу обвинуваченого, а також обставини, що обтяжують покарання, зокрема - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та зараховує, з підстав, передбачених ч.5 ст. 72 КК України, в редакції закону № 838-VIII від 26.05.2015, ОСОБА_7 у строк відбування покарання, строк попереднього ув`язнення з 09.04.2017 по 04.04.2024, із розрахунку, де один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, та наявності підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої та вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, та ухвалити новий вирок в цій частині, тобто у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання.

Приймаючи до уваги, що ОСОБА_7 скоїв особливо тяжкий злочин, колегія суддів, з урахуванням даних про його особу, стійкість злочинної поведінки, вважає, що він виявляє підвищену небезпеку для суспільства, у зв`язку з чим, вважає неможливим його виправлення і попередження від вчинення ним нових злочинів, шляхом призначення йому позбавлення волі на певний строк.

У зв`язку із зазначеним, колегія суддів вважає за необхідне призначити ОСОБА_7 покарання, передбачене ст.64 КК України, тобто - довічне позбавлення волі.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, п.3 ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора, - задовольнити.

Апеляційну скаргу представника потерпілої, - задовольнити.

Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 05.02.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого за п.13 ч.2 ст.115 КК України, в частині призначеного покарання, - скасувати.

Постановити новий вирок суду апеляційної інстанції в цій частині.

Обвинуваченому ОСОБА_7 за п.13 ч.2 ст.115 КК України призначити покарання у виді довічного позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України (в редакції закону № 838-VIII від 26.05.2015) зарахувати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 09.04.2017 по 04.04.2024, із розрахунку, де один день попереднього ув`язнення відповідає двом дням позбавлення волі.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в частині постановленого вироку, в порядку ч.1 ст. 424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді :

_____________ _____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4