УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 липня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000162, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Вознесенськ Миколаївської області, громадянина України, українця, з професійно технічною освітою, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, працюючого за домовленістю, в силу ст. 89 КК України раніше не судимого, військовозобов`язаного, військовослужбовця, який проходив військову службу за призовом під час мобілізації, на посаді номера обслуги 2 мінометного відділення мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 , військове звання «старший солдат», зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України,

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

обвинувачений ОСОБА_6

( в режимі відеоконференції з ДУ «Вознесенська ВК №72»)

захисник ОСОБА_5

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати в частині притягнення ОСОБА_6 до відповідальності за ч.5 ст.407 КК України, направити справу на новий розгляд.

Короткий зміст вироку.

Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2023 року, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років. Строк відбуття покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з дня його затримання під час приведення вироку до виконання.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що ОСОБА_6 можливо було призначити більш м`яке покарання ніж призначив суд першої інстанції, вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Зауважує, що сторона обвинувачення просила призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, але враховуючи пом`якшуючі обставини замінити на 2 роки тримання у дисциплінарному батальйоні. Вказує в матеріалах справи міститься досудова доповідь Вознесенського районного сектору №3 філії ДУ «Центр пробації» з якої вбачається, що виправлення ОСОБА_6 можливе без ізоляції від суспільства.

Не погоджується із дослідженими письмовими доказами, які суд вважає належними для підтвердження вини ОСОБА_6 Пояснює, що в матеріалах справи міститься акт службового розслідування від 13 грудня 2022 року, зі змісту якого вбачається, що 20.11.2022р. близько 21.00 години при проведені перевірки особового складу у тимчасовому розташуванні підрозділу в зоні виконання бойових завдань було виявлено відсутність номера обслуги 2 мінометного відділення мінометного взводу старшого солдата ОСОБА_6 , що підтверджується рапортом командира мінометного взводу молодшого лейтенанта ОСОБА_8 . Але, зі слів ОСОБА_6 станом на 20.11.2022р. він ще перебував у тимчасовому розташуванні підрозділу військової частини, він отримав від ротного підрозділу військової частини дозвіл на декілька днів поїхати додому, але повернутися, коли він йому зателефонує. Вважає, що інформація викладена у акті службового розслідування не відповідає дійсності. Крім того, відсутнє будь-яке підтвердження, щодо дислокації підрозділу у зоні виконання бойових завдань саме у межах території Баштанського (Березнегуватського) району Миколаївської області, письмо така інформація до ОСОБА_6 доведена не була. На думку сторони захисту, стверджувати, що він самовільно покинув території у яку не був переведений, є невірно.

Стверджує, що провівши службове розслідування командування військової частини жодного разу не викликало ОСОБА_6 для з`ясування підстав та причин залишення тимчасового розташування підрозділу військової частини НОМЕР_1 , не ознайомили його з актом службового розслідування.

Звертає увагу, що після повернення із зони бойових дій з Херсонського напрямку ОСОБА_6 потребує психіатричного лікування після контузій. Саме тому і не повернувся вчасно до військової частини НОМЕР_1 . А тому ставиться під сумнів осудність ОСОБА_6 . На думку сторони захисту, без проведення судово-психіатричної експертизи винесення рішення по даній справі є неможливим.

Вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, за обставин цього провадження, зможе забезпечити реалізацію приписів ст.50,65 КК України. Враховуючи, що ОСОБА_6 з 2014 року перебував на контрактній службі в ЗСУ, потім самостійно виявив бажання з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 для військової служби безпосередньо у регіонах ведення бойових дій, ризикуючи своїм життям, звільнення його від відбування покарання з випробуванням є можливим за даних обставин. Вказує, що при призначенні обвинуваченому покарання необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, який не судимий, характеризується посередньо, має на утриманні трьох дітей, бажає продовжити службу, а тому можливо застосувати до ОСОБА_6 положення ст.69 КК України і призначити більш м`яке покарання не зазначене в санкції статті ч.4 ст.407 КК України у вигляді арешту.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 17 квітня 2022 року за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 було призвано на військову службу за мобілізацією та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 . Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 року № 5 ОСОБА_6 було зараховано до списків особового складу військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду гранатометника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «старший солдат». Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20.08.2022 року № 109 старшого солдата ОСОБА_6 було призначено на посаду номера обслуги 2 мінометного відділення мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 , який справи та посаду прийняв і приступив до виконання обов`язків за посадою. Відповідно до положень п.1 ч.4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного ( НОМЕР_2 .

Відтак, з 17 квітня 2022 року, тобто з моменту відправлення ОСОБА_6 з ІНФОРМАЦІЯ_2 до військової частини НОМЕР_1 , останній набув статусу військовослужбовця - особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку - проходження військової служби. Проходячи військову службу, старший солдат ОСОБА_6 відповідно до вимог ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України, ст.ст. 9, 11, 16, 82-84, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України. У зв`язку із збройною агресією російської федерації проти України, частина особового складу мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 , за усним наказом командира зазначеної військової частини були виведеної із постійного місця дислокації до тимчасового місця дислокації підрозділу в межах території Баштанського (Березнегуватського) району Миколаївської області.

Проте, 20 листопада 2022 року близько 16 год. обвинувачений ОСОБА_6 будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації та проходячи військову службу на посаді номера обслуги 2 мінометного відділення мінометного військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, в порушення вимог вищевказаного законодавства, з метою тимчасово ухилитися від обов`язків військової служби в умовах воєнного стану, самовільно залишив місце служби тимчасове місце дислокації підрозділу мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 в межах території Баштанського району Миколаївської області та незаконно перебував за його межами, проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, який самовільно залишив місце несення служби до 19 червня 2023 року.

Дії обвинуваченого ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч.5 ст.407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого на підтримку доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчинені кримінального правопорушення, за який його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.5. ст.407 КК України є правильною.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Виходячи з системного аналізу вказаних норм, підставами для скасування чи зміни судового рішення є такі порушення норм кримінального процесуального закону, які шляхом позбавлення чи обмеження гарантованих КПК України прав учасників кримінального провадження, недотримання процедури судочинства чи іншим шляхом вплинули чи могли вплинути на винесення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

При цьому, конкретне порушення кримінального процесуального закону може бути визнано істотним чи неістотним залежно від обставин кримінального провадження.

Апеляційним судом не встановлено порушень, які наведені в апеляційній скарзі захисника та які б перешкодили суду всебічно розглянути матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .

В судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро розкаявся.

Крім того вина ОСОБА_6 підтверджується зібраними та дослідженими доказами, зокрема витягом з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 (з основної діяльності) № 48, за яким старшого солдата ОСОБА_6 було призвано на військову службу під час мобілізації та направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 ( а.п.62); витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2022 року № 5, згідно якого ОСОБА_6 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду гранатометника 1 відділення 2 взводу 2 стрілецької роти, у військовому званні «солдат» (а.п.58).; витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 109 від 20 серпня 2022 року за яким старший солдат ОСОБА_6 з 20 серпня 2022 року прийняв справи та приступив до виконання службових обов`язків за посадою гранатометника 1 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 2 стрілецької роти, у військовому званні «солдат» (а.п.48); витягом з наказу командиру в/ч НОМЕР_1 від 21 листопада 2022 року № 257, про призначення службового розслідування по факту самовільного залишення частини ОСОБА_6 ( а.п.50); витягом з наказу командира в/ч НОМЕР_1 від 14 грудня 2022 року № 23 за яким ОСОБА_6 старшого солдата номера обслуги 2 мінометного відділення мінометного взводу військової частини НОМЕР_1 було увільнено від займаної посади та зараховано у розпорядження командира вказаної військової частини (а.п.59); матеріалами службового розслідування з яких убачається, що обвинувачений ОСОБА_6 самовільно залишив військову частину, з метою ухилення від військової служби (а.п.51-53).

Апеляційні доводи захисника про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безпідставними, оскільки вони спростовуються відомостями безпосередньо дослідженими судом першої інстанції в судовому засіданні, в тому числі за участю обвинуваченого, на які суд обґрунтовано та вмотивовано послався в мотивувальній частині оскаржуваного вироку, як на докази винуватості ОСОБА_6 у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану. Фактично і сам обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував факт самовільного залишення місця своєї служби.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання вимогам закону, внаслідок суворості, колегія суддів уважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч.2 ст.50 КК України метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до усталеної практики, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Згідно з приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, який згідно із ст. 12 КК України є тяжким злочинам, відомості щодо особи обвинуваченого, який одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, працює за домовленістю, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше неодноразово притягався до адміністративної відповідальності, в силу ст.89 КК України вважається раніше не судимою особою, є військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації, за місцем служби характеризувався посередньо, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, за досудовою доповіддю Вознесенського районного сектору № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Миколаївській, Донецькій, Луганській та Херсонській областях, має середні ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства, у тому числі окремих осіб. Обставинами, що пом`якшують покарання суд першої інстанції врахував, з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено, за такого призначив обвинуваченому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України, яке за своїм видом і мірою відповідає меті покарання, у розумінні ст. 50 КК України.

Отже, обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у повній мірі, дотримався загальних засад призначення покарання, врахувавши у тому числі, й ті обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі.

Призначене обвинуваченому покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, підстав визнати його надмірно суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_6 самостійно виявив бажання звитися до ІНФОРМАЦІЯ_2 для військової служби, щиро розкаявся, не є підставою для зміни вироку та призначення йому менш суворого покарання, оскільки, при призначенні ОСОБА_6 покарання, ці обставини судом першої інстанції були враховані.

Оскаржуючи вирок суду, захисник вважає, що існують підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. ст. 69, 75 КК України, однак колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими.

Санкція ч.5 ст.407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022) за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

За змістом ст. 75 КК України (в редакції Закону № 2839-IX від 13.12.2022) якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що призначення кримінального покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення та звільнення від його відбування не можуть бути застосовано.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно оцінено неможливість застосування, у даному випадку, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, положень ст.ст.69, 75 КК України, оскільки правові підстави для їх застосування відсутні, з чим погоджується колегія суддів.

Доводи захисника про те, що обвинувачений повернувся у військову частину, мав бажання продовжувати нести службу, що, на думку апелянта, дає підстави для пом`якшення покарання, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки обвинувачений ОСОБА_6 , протягом значного проміжку часу (в період з 20.11.2022 по 19.06.2023), без поважних причин не з`явився вчасно на військову службу до пункту постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 та поїхав до місця свого місця проживання , де проводив службовий час на власний розсуд, не пов`язаний із проходженням військової служби, тим самим припинивши виконувати свій Конституційний обов`язок щодо захисту суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості України.

Зауваження захисника про те, що ОСОБА_6 після повернення із зони бойових дій з Херсонського напрямку потребує психіатричного лікування після контузій, є недоречним. При цьому колегія суддів зауважує, що обвинувачений мав можливість, у разі необхідності проходження лікування, повідомити командування військової частини про такі обставини та цілком законно вимагати отримання дозволу на тимчасове залишення місця несення служби, чого останнім зроблено не було.

Разом з тим, обвинуваченим ОСОБА_6 не вжито жодних заходів щодо вчасного повернення в розташування військової частини, чи принаймні повідомлення командування про місце свого перебування.

В ході судового розгляду судом досліджувався висновок ВЛК від 15.04.2022 №115, відповідно до якого обвинувачений є здоровим та придатним до військової служби, згідно з довідкою КНП «Миколаївський обласний центр психічного здоров`я» МОР від 04.07.2023 обвинувачений в на психіатричному та наркологічному обліку не перебував, відповідно до довідки КНП «Братська лікарня» від 20.06.2023 №322 ОСОБА_6 на обліку в лікаря психіатра-нарколога не перебуває, ВМЦК ПР у своїй відповіді на запит від 14.06.2023 №548/3 794 зазначив, що в період з 01.01.2023 по 12.06.2023 обвинувачений на стаціонарному лікуванні чи обстеженні не знаходився. Отже твердження сторони захисту про те, що обвинувачений потребує психіатричної допомоги, є безпідставними, адже, перебуваючи з 20.11.2022 за місцем проживання, обвинувачений до медичних закладів не звертався.

Крім того, відповідно до відповіді командира ВЧ НОМЕР_1 , наданої на запит прокурора Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південнного регіону, від 20.06.2024р., ОСОБА_6 під час військової служби у ВЧ НОМЕР_1 у період до 20.11.2022р. у відповідності до журналу бойових дій в бойових зіткненнях участі не приймав, поранень та контузій не отримував.

Враховуючи викладені обставини, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів не знаходить підстав для зміни вироку та призначення ОСОБА_6 покарання із застосування положень ст.ст. 69, 75 КК України, з огляду на тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, його суспільну небезпечність, період відсутності обвинуваченого на військовій службі - 7 місяців, під час дії воєнного стану, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне.

Крім того, відповідно до змін, внесених до ст.ст. 69 та 75 КК України Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13.12.2022 № 2839-IX, вказані норми не застосовуються до злочину, передбаченого ст. 407 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 продовжив вчиняти цей злочин, в період дії змін до вказаного закону, який забороняє застосування до призначеного покарання за ст. 407 КК України положень ст.ст. 69 та 75 КК України, відповідно підстав для їх застосування у колегії суддів немає.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Відсутність належного реагування держави, зокрема суду, під час призначення покарання за вчинення військовослужбовцями кримінальних правопорушень проти встановленого порядку несення військової служби під час дій військового стану (збройної агресії та повномасштабного вторгнення збройних сил російської федерації на територію України) нівелює визначену статтями 50,65 КК України мету призначення покарання та може призвести до збільшення рівня злочинності у військах, зниження рівня дисципліни та підриву боєготовності військових підрозділів, неспроможності забезпечення командуванням військових частин належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності та територіальної цілісності України, що призводить до порушення прав та інтересів суспільства в цілому та держави.

З огляду на наведене, істотних порушень кримінального процесуального закону, які б давали підстави для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, за такого апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, вирок суду без змін.

Керуючись ст.376, 405,407, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2023 року, стосовно ОСОБА_6 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді