УХВАЛА

Іменем України

29 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 945/203/21

провадження № 51 - 398 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000636 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України і призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років. За цим вироком також ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 187 КК України та виправдано. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 , 22 листопада 2020 року, в обідній час, перебуваючи разом із ОСОБА_6 , у дворі домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті тривалих виниклих неприязних відносин, вчинив словесну сварку з останнім, в ході якої, наніс йому один удар, лезом невстановленого в ході досудового розслідування ножа, в область попереку з правої сторони, ззаду, в результаті чого, умисно спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 , які за ознакою небезпеки для життя відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він, будучи раніше судимим за розбій, маючи не зняту та непогашену у встановленому законом порядку судимість, знову вчинив напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої особи, поєднаного з проникненням до сховища за таких обставин. Так, 21 листопада 2020 року, близько 12 год, ОСОБА_5 приїхав на невстановленому в ході досудового розслідування автомобілі до території гаражного кооперативу «Центральний», який розташований поблизу вул. Шкільної в смт Ольшанське Миколаївського району Миколаївської області, а саме до гаражу № НОМЕР_1 , який перебуває у користуванні ОСОБА_7 . Вийшовши з автомобіля, ОСОБА_5 , маючи намір на заволодіння чужим майном, підійшов до потерпілого ОСОБА_7 , таким чином зайшовши до зазначеного гаражного приміщення, погрожуючи застосуванням насильства та вбивством, виказав вимогу про надання ОСОБА_5 грошових коштів в сумі 200 (двісті) грн, але потерпілий ОСОБА_7 відмовився від надання грошових коштів.

Продовжуючи свої незаконні дії, ОСОБА_5 взяв до рук штикову лопату та кинув її металевою частиною у бік голови потерпілого, але останній увернувся від лопати та побачив у руках ОСОБА_5 ніж. На цьому незаконні дії ОСОБА_5 не припинились та останній, все ж маючи на меті намір заволодіти грошовими коштами потерпілого, взяв до руки металевий предмет (лом) та ніж, почав наближатись до ОСОБА_7 , який з метою уникнення конфліктної ситуації, відійшов до гаражного приміщення № НОМЕР_2 , яке також розташоване на території вище вказаного гаражного кооперативу, при цьому, ОСОБА_5 продовжував висловлювати погрози вбивством відносно ОСОБА_7 , що реально сприймалися потерпілим. З метою припинення незаконного посягання ОСОБА_5 на життя та здоров`я ОСОБА_7 , потерпілий вибіг із гаражного приміщення, та закрив його з ОСОБА_5 всередині, до приїзду працівників поліції.

Миколаївський апеляційний суд ухвалою від 17 жовтня 2023 року апеляційні скарги прокурора в частині виправдання ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 187 КК України, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_4 в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 121 КК України, залишив без задоволення, а вирок Миколаївського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2022 року - без змін.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга захисника ОСОБА_4 , в якій він порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого. Не погоджуючись з наданою судами оцінкою доказам, захисник вказує на неповноту та невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

? ?вина ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не доведена;

? дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, оскільки він діяв у стані необхідної оборони;

? суд першої інстанції у своєму вироку зазначив викривлені показання свідків, інформацію з протоколів проведених слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 ;

? місцевий суд залишив поза увагою показання слідчого ОСОБА_9 , допитаного у судовому засіданні, та протокол освідування ОСОБА_5 на предмет наявних у нього тілесних ушкоджень, а також не звернув увагу на те, що потерпілий ОСОБА_6 надавав завідомо неправдиві свідчення;

? суд першої інстанції не врахував відомості про стан здоров`я ОСОБА_5 ;

? апеляційний суд, у порушення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), відмовив у повторному дослідженні доказів;

? ухвала апеляційного суду є невмотивованою та не відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК України

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Так, згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання невинуватим ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України в касаційному порядку не оспорюються.

Доводи захисника ОСОБА_4 , якими він обґрунтовує заявлені вимоги, аналогічні доводам його апеляційної скарги, яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду.

Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що не доведена винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, які стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (див. постанови Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 688/788/15-к, від 08 жовтня 2019 року у справі № 195/1563/16-к, від 21 січня 2020 року у справі № 754/17019/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 760/23459/17 та ін.).

Колегія суддів уважає, що в цьому кримінальному провадженні винуватість ОСОБА_5 доведено поза розумним сумнівом з огляду на таке.

Так, в постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, апеляційний суд зазначив, що висновки суду першої інстанції про доведеністьвиниОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності.

Зі змісту вироку суду першої інстанції вбачається, що у судовому засіданні, безпосередньо у встановленому законом порядку, були допитані обвинувачений ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 , свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , зміст показань яких детально викладений у вироку.

Так, допитаний у суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що 21 листопада 2020 року приблизно о 10-11 год він прийшов до ОСОБА_8 , де була компанія, яка вживала алкогольні напої. ОСОБА_5 прийшов до ОСОБА_8 , оскільки останній обіцяв йому позичити гроші. У ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відбулася неприємна розмова, в ході якої ОСОБА_6 кинувся на нього. Зазначив, що він сидів спиною до дверей, а тому ОСОБА_6 разом з ним вивалилися. ОСОБА_6 сидів на ОСОБА_5 та почав його душити. Через декілька хвилин ОСОБА_8 почав відтягувати ОСОБА_6 та між ними почалася суперечка. У цей час ОСОБА_5 втік.

Потерпілий ОСОБА_6 у судовому засіданні надав показання, в яких зазначив, що 22 листопада 2020 року в обідній час, він перебував дома у свого друга ОСОБА_8 , що по АДРЕСА_2 . У цей час прийшов ОСОБА_5 та почав кричати, через що потерпілий запропонував йому вийти на вулицю, щоб він не кричав у маленькій кухні. Коли ОСОБА_6 з ОСОБА_5 виходили на вулицю, у цей час на порозі, ОСОБА_5 наніс йому ножове поранення у нирку: ОСОБА_5 обійняв ОСОБА_6 , так що вони стояли лицем один до одного, та вдарив ножем у праву нирку. Після чого ОСОБА_5 намагався ще кидатися на ОСОБА_6 , однак той його прогнав. ОСОБА_6 відчув тепло по тілу та після цього нічого не пам`ятає. До цього, ОСОБА_6 бачив у ОСОБА_5 в рукаві колючий предмет - кухонний ніж, яким наносив удари. ОСОБА_6 зайшов на кухню ОСОБА_8 , оскільки хотів, щоб останній зашив потерпілого, у ОСОБА_6 йшла кров. Коли ОСОБА_6 був у лікарні, йому перелили кров, яку він втратив. ОСОБА_6 відмовився від операції, був переведений у іншу лікарню, де був 9 днів.

Допитаний у суді першої інстанції свідок ОСОБА_8 надав суду показання, що наприкінці листопада 2020 року, точної дати не пам`ятає, перед обідом, до нього зайшов ОСОБА_6 , з яким вони сиділи на кухні. Через деякий час, в обід, до них самовільно, без запрошення, прийшов ОСОБА_5 , якому ОСОБА_6 запропонував вийти і поговорити. Разом вони вийшли. Крім ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та самого ОСОБА_8 на території домоволодіння більше нікого не було. Свідок чув, що після цього два рази щось грюкнуло. Свідок відкрив двері, вийшов на вулицю та побачив, що ОСОБА_5 стоїть на куті дома, метрів 10 від свідка, та кричить ОСОБА_8 "я його не різав, для чого ти його сюди покликав?" та пішов. ОСОБА_8 обернувся та пішов на кухню, де побачив ОСОБА_6 , який стояв на колінах, ліктями обперся на лавку, сорочка задрана та має декілька порізів - один великий (прокол десь 2 см) на спині, по центру, вище попереку. ОСОБА_8 зателефонував знайомому, щоби той відвіз їх до лікарні, однак особа сказала, що викличе їм швидку. ОСОБА_6 сказав, що він погано себе почуває і просив відвести його додому. Свідок відвів потерпілого додому - там не далеко, метрів 100, і пішов зустрічати швидку.

Допитаний у суді першої інстанції в якості свідка лікар хірург Миколаївської районної центральної лікарні ОСОБА_10 , щодо довідки, виданої ним, пояснив таке. У довідці вказано про проникаючу колото-різану рану (гострі кути, рівні краї), оскільки з вказаної рани йшло повітря, і це було очевидно для свідка; хворий ОСОБА_6 задихався, а тому слід було встановити дренаж по Бюлау, що і було лікарем зроблено, і легеня у хворого розправилася, після чого хворому стало легше та погроза його життю минула. Якби лікарем не було надано допомоги щодо пошкодження плевральної полості, то ОСОБА_6 міг би задихнутися, оскільки одна легеня не дихала. Пізніше, в сечі хворого було виявлено кров, що свідчило про пошкодження нирки, або мочеточника, та лікування таких пошкоджень потребували оперативного втручання та загального наркозу. Хворий ОСОБА_6 відмовився від проведення такої операції. Поранення нирки - це серйозне поранення, і це поранення на наступний день побачили під час проведення УЗД; стан хворого був стабільний, однак ОСОБА_6 відмовлявся від операції, про що повідомив і ОСОБА_10 і завідувачу відділення, після чого був переведений до іншої лікарні. Щодо такого поранення, яке отримав ОСОБА_6 , то кров йде одразу після поранення. Щодо назви "Варварівська ЦРЛ", яка міститься у довідці, то мова йде про Комунальне некомерційне підприємство "Миколаївська центральна районна лікарня Миколаївської районної ради", і лікар ОСОБА_10 приїхав з Донецької області і йому важко запам`ятати повну і правильну назву лікарні, однак підтверджує, що мова йде саме про цей медичний заклад.

Крім того, судами встановлено, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, підтверджується іншими дослідженими в ході судового розгляду доказами, зокрема, даними протоколу слідчого експерименту від 23 листопада 2020 року за участю свідка ОСОБА_8 , відповідно до якого свідок, у присутності понятих, показав учасникам слідчого експерименту, що 22 листопада 2020 року, о 12:00 год, у нього вдома, на кухні, перебував ОСОБА_6 , у той час як до них приєднався ОСОБА_5 , і між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відбувається словесна сварка, в ході якої ОСОБА_5 та ОСОБА_6 опинилися на вулиці. Вийшовши на вулицю свідок бачив ОСОБА_6 , який лежав на правому боці головою наліво. ОСОБА_5 стояв на куті дома і кричав «ОСОБА_11 заяву на мене писати не буде», після чого втік. На ОСОБА_6 була сорочка у крові, вище попереку. Після чого він відвів ОСОБА_6 додому. Надалі свідок ОСОБА_8 показав на території свого домоволодіння, де відбувалися вказані дії та яке було розташування осіб під час події; даними протоколу слідчого експерименту від 18 січня 2021 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 вказав на місцевості, де він перебував 22 листопада 2020 року, розташування його та ОСОБА_5 у момент нанесення тілесних ушкоджень та одразу після події; висновком експерта № 08 від 25 січня 2021 року, відповідно до якого у ОСОБА_6 наявні тяжкі тілесні ушкодження.

Щодо доводів касаційної скарги захисника, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ст. 124 КК України, оскільки він діяв у стані необхідної оборони

Так, закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад: наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням шкоди здоров`ю та життю особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій, належним чином проаналізували докази, запропоновані сторонами, та перевіряючи доводи сторони захисту, дали оцінку поведінці як потерпілого ОСОБА_6 , так і засудженого.

Так, суди встановили, що відповідно до показань потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 , наданих суду першої інстанції, ОСОБА_5 прийшов до ОСОБА_8 у кухню, між ним та потерпілим ОСОБА_6 відбувся словесний конфлікт через що вони вийшли на вулицю. Під час виходу на вулицю ОСОБА_5 наніс ОСОБА_6 ножове поранення. Суди врахували також і висновок експерта № 08 від 25 січня 2021 року, відповідно до якого при нанесенні тілесних пошкоджень потерпілий міг бути звернений задньою стороною тіла до нападника. При цьому, суди дійшли висновку, що показання потерпілого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8 у сукупності з дослідженими письмовими доказами та показаннями лікаря-хірурга, узгоджуються між собою та підтверджують факт спричинення ОСОБА_5 умисних тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Разом з тим, суди також взяли до уваги, що наявні у обвинуваченого ОСОБА_5 тілесні ушкодження в ділянці лобу та на спинці носа, у виді саден неправильної форми, навіть за умови завдання таких ушкоджень потерпілим ОСОБА_6 , не є такими, що могли б заподіяти невідворотну істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_5 в момент спричинення та потребували б з боку останнього озброєного захисту від їх заподіяння.

Отже, виходячи з характеру та локалізації тілесних ушкоджень, знаряддя вчинення злочину, способу заподіяння удару в спину, у наслідок чого потерпілому і було заподіяно тяжке тілесне ушкодження, апеляційний суд констатував, що дії обвинуваченого, який використовуючи цілеспрямовано ніж та завдаючи потерпілому удари у ділянку, де розташовані життєво важливі органи, за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, або перевищення її меж, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що дії ОСОБА_5 носять протиправний характер і правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

Таким чином суди обґрунтовано визнали неприйнятними доводи сторони захисту про те, що обвинувачений лише захищався від нападу потерпілого.

Доводи касаційної скарги захисника з приводу того, що ?суд першої інстанції у своєму вироку зазначив викривлені покази свідків, інформацію з протоколів проведених слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_8 та потерпілим ОСОБА_6 ; також не є слушними оскільки кримінальний процесуальний закон не вимагає дослівного відтворення в судовому рішенні змісту показань учасників судового провадження, де має бути з достатньою повнотою передана їх сутнісна складова, що впливає на встановлення судом обставин, які є предметом судового розгляду і підлягають доказуванню за приписами ст. 91 КПК України.

Більш того, як встановлено судом апеляційної інстанції, викладені у вироку показання свідків у порівнянні з даними судового засідання, зафіксованими на технічному носії інформації, викладені достатньо повно та послідовно, відповідають зафіксованим на технічному носії показанням свідків та істотних розбіжностей не мають.

Щодо доводів захисника, що місцевий суд залишив поза увагою показання слідчого ОСОБА_9 , допитаного у судовому засіданні, а також не звернув увагу на дачу потерпілим ОСОБА_6 завідомо неправдивих свідчень

Згідно зі ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо.

За змістом ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які було отримано в порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, місцевий суд взяв до уваги показання слідчого ОСОБА_9 , допитаного в якості свідка, лише з приводу тих документів, які ним складалися.

При цьому, апеляційний суд слушно зауважив, що показання свідка ОСОБА_9 щодо факту бійки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є показаннями з чужих слів, оскільки про повідомлені ним обставини йому стало відомо зі слів свідка ОСОБА_8 , який під час допиту в суді першої інстанції вказаних обставин не підтвердив. З огляду на вказане, з урахуванням положень ч. 6 ст. 97 КПК України, показання свідка ОСОБА_9 у цій частині не можуть бути допустимим доказом.

Крім того, судами встановлено, що показання потерпілого ОСОБА_6 є конкретними, узгоджуються із показаннями свідка та із сукупністю інших доказів.

Колегія суддів звертає увагу, що Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. У зв`язку з цим, відповідно до вимог ст. 433 КПК України, суд касаційної інстанції, зокрема, не має права вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Водночас будь яких підстав для визнання недопустимим доказом показання потерпілого ОСОБА_6 сторона захисту не наводить.

?Щодо доводів захисника, що апеляційний суд, у порушення ст. 404 КПК України, відмовив у повторному дослідженні доказів

Так, згідно з ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Норми ч. 3 ст. 404 КПК України зобов`язують суд апеляційної інстанції провести повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, лише коли суд першої інстанції дослідив ці обставини неповно або з порушеннями. Сама по собі незгода захисника із висновками суду, зробленим на підставі досліджених доказів, не може бути безумовною підставою для повторного дослідження тих самих доказів апеляційним судом за відсутності обставин, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України.

Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визнає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так і однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.

Водночас апеляційний суд зазначив, що судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_5 проведено з дотриманням норм КПК України, місцевий суд дослідив у повному об`ємі та без порушень і дав оцінку як окремо кожному доказу, так і усім зібраним у кримінальному провадженні доказам у їх сукупності та взаємозв`язку щодо їх допустимості, достатності та достовірності, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів.

При цьому апеляційний суд погодився з наданою оцінкою доказам та з висновками суду першої інстанції в цілому, а тому підстав для повторного безпосереднього дослідження доказів у цього суду не було.

Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.

Отже, відсутність належного обґрунтування клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, на неправильну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч. 3 ст. 404 КПК України.

Таким чином, доводи захисника у цій частині є необґрунтованими.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок врахував, що докази по справі були належним чином досліджені під час розгляду в суді першої інстанції, є належними та допустимими відповідно до вимог статей 84-86 КПК України, оцінені судом згідно із ст. 94 КПК України, та в своїй сукупності спростовують доводи захисника про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Призначене ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у межах, встановлених санкцією ч. 1 ст. 121 КК України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Решта доводів касаційної скарги захисника висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

В той же час, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412-414 КПК України, а відтак й необхідності зміни чи скасування судових рішень на підставах, передбачених ч.1 ст. 438 КПК України.

Оскільки з касаційної скарги захисника, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження за цією касаційною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3