ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 604/1027/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/53/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.2 ст.389 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 лютого 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 на вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року, -

Встановила:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мислова Волочиського району Хмельницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, одружений, офіційно не працевлаштований, раніше судимий 31.03.2023 вироком Волочиського районного суду Хмельницької області за ст. ст. 125 ч.2, 125 ч.1, 70 КК України на строк 200 годин громадських робіт, проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України і призначено йому покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано покарання невідбуте засудженим за вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 31.03.2023 року та остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді арешту строком на три місяці десять днів.

Початок відбуття строку покарання визначено рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 в порядку виконання вироку.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 будучи засудженим вироком Волочиського районного суду Хмельницької області від 31.03.2023 за ст. ст. 125 ч.2, 125 ч.1, 70 КК України до покарання у виді громадських робіт строком на 200 годин, умисно, порушуючи встановлений порядок та умови відбування покарання, відповідно до ст. ст. 41, 42, 46 Кримінально-виконавчого кодексу України, будучи попередженим письмово з порядком, умовами відбування покарання у виді громадських робіт, а також настанням кримінальної відповідальності за ухилення від відбування покарання, без поважних причин, 15 червня 2023 року категорично відмовився отримувати направлення для відпрацювання громадських робіт та не відпрацював жодної години із присудженого вироком суду покарання, ухилившись від відбування призначеного судом покарання, не пов`язаного з позбавленням волі.

В апеляційній скарзі захисник, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій ОСОБА_8 , просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити йому покарання у виді арешту строком на один місяць.

Вказані вимоги мотивує тим, що обвинувачений вину визнав, щиро розкаявся, і не збирається більше вчиняти правопорушення у майбутньому.

Вважає, що судом призначено занадто суворе покарання із урахуванням того, що відсутні обтяжуючі вину обставини.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника, що просить задовольнити апеляційну скаргу з мотивів викладених у ній, прокурора, який вважає вирок суду законним і обґрунтованим, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно ст. 94 КПК України, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно статті 392 КПК України рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності і обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України та кваліфікація його дій, відповідають фактичним обставинам справи, є обґрунтованими та ніким із учасників не оспорюються, а отже в апеляційному порядку не переглядаються.

Що ж стосується призначеної міри покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст.389 КК України, то суд першої інстанції її призначив правильно, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, так як вона відповідає вчиненому злочину та особі обвинуваченого, необхідна й достатня для його виправлення та попередження нових правопорушень.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як убачається з матеріалів справи, суд при призначенні покарання ОСОБА_8 врахував, що останній раніше судимий, а також врахував конкретні обставини справи та дійшов вірного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 неможливе без його ізоляції від суспільства.

При цьому, судом першої інстанції також вірно було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який у відповідності до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину, особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують покарання, а саме визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність, обставин, що обтяжують покарання.

В даному випадку, встановивши наявність вказаних пом`якшуючих обставин, суд врахував їх та прийшов до переконання про можливість не визначати суворіший вид покарання та призначив покарання ОСОБА_8 у виді арешту, при цьому визначивши його термін на строк наближений до мінімального, передбаченому санкцією ч.2 ст.389 КК України.

Отже, місцевий суд правильно призначив покарання у межах санкції статті обвинувачення у виді арешту на певний строк, оскільки з врахуванням даних про особу обвинуваченого та фактичних обставин кримінального провадження саме таке покарання є необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції вірно визначено вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , а отже не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги й пом`якшення міри покарання, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

Ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Підволочиського районного суду Тернопільської області від 03 жовтня 2023 року стосовно ОСОБА_8 за ч.2 ст.389 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді