В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/2548/23

Провадження № 1-кп/348/147/24

08 липня 2024 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000067 від 12 квітня 2023 року щодо

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Луг Рахівського району Закарпатської області, громадянина України, українця, з базовою середньою освітою, який неодружений, осіб на утриманні не має, проходив військову службу за призовом під час мобілізації на посаді гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні солдат, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за обвинуваченняму вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 статтею 407 Кримінального кодексу України (далі КК),

за участю сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_3 19 грудня 2022 призваний ІНФОРМАЦІЯ_9 на військову службу за призовом під час мобілізації до лав Збройних Сил України.

Згідно із наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2023 №23 солдата ОСОБА_3 призначено на посаду гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_1 та вважається таким, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.

Відповідно до ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Проходячи військову службу у вищевказаній військовій частині солдат ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних сил України повинен був свято і беззаперечно дотримуватися Конституції України і Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, берегти військову честь і поважати гідність інших людей, не допускати негідних вчинків, виконувати свої службові обов`язки, які визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, та дотримуватися вимог статутів Збройних Сил України.

Згідно із п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язок військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять) чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Відповідно до Указу Президента України №64/2022 " Про введення воєнного стану в Україні", воєнний стан в Україні запроваджено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб та в подальшому продовжено по теперішній час. Таке рішення було ухвалено у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України,відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Згідно ст. 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Про введення в дію воєнного стану солдату ОСОБА_3 достеменно було відомо, оскільки Указ Президента України №64/2022 оголошено за допомогою засобів масової інформації та доведено до населення країни.

Однак, 25.02.2023 близько 16 год. 00 хв. солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконно, без поважних причин, перебував поза її розташуванням до 19.07.2023, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 .

2. Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнаний обвинувачений.

Своїми умисними діями ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, а саме: самовільне залишення військової частини, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

3. Позиція сторін кримінального провадження та інших учасників судового провадження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.5 ст.407 КК України, заперечував.

Суду пояснив, що після оголошення в Україні воєнного стану він у грудні 2022 року був призваний на військову службу під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_3. Під час проходження військово-медичної комісії ІНФОРМАЦІЯ_3, він не казав лікарям про наявність у нього в минулому травм, його визнали придатним для військової служби. Він думав, що йому вдасться нести службу, однак він помилився. Рішення ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_3 не оскаржував.

Після мобілізації його направили на тренування до ВЧ в АДРЕСА_3 , де на навчанні почались проблеми зі здоров`ям, а саме турбували минулі травми: травма плеча, перелом щелепи, пальця правої руки. Через травму пальця він не міг стріляти. Він звернувся до командира і до медпункту, повідомив про те, що йому дуже погано, він втрачає пам`ять, розум, має галюцинації. До медичного пункту звертався неодноразово. Повідомляв, що боїться завдати шкоди іншим особам. Йому пообіцяли автомобіль до госпіталя, однак туди його не відправили, а направили до військової частини у АДРЕСА_4. Коли туди приїхав не пам`ятає. У військовій частині АДРЕСА_4 він також повідомив командира, що йому дуже погано, і той направив його до медпункту, однак там була черга. Йому стало ще гірше, він не розумів наслідки, не розумів, що робить, нікуди і ні до кого не звертався, а пішов із військової частини. На магазині побачив таксі і на ньому поїхав до м.Рахів, а потім на автобусі до дому в АДРЕСА_1 .

Пояснив, що командир у військовій частині не надавав йому дозволу їхати додому, однак він не розумів, що він робить і які будуть наслідки через свій стан здоров`я.Безпосередньо після залишення військової частинидо медичної установи в м. Надвірна за медичною допомогою не звертався.

Коли приїхав додому пролежав 8 діб. За місцем проживання до лікарів за медичною допомогою також не звертався. До військової служби хворів серцевими, травматологічними і психологічними захворюваннями. На обліку лікаря психіатра не перебував.

Додатково обвинувачений пояснив, що не пам`ятає скільки часу прослужив в АДРЕСА_4, у подальшому уточнив, що поїхав до дому наступного дня як приїхав до військової частини АДРЕСА_4. Після того, як приїхав до дому, він працював по найму у місцевого населення, допомагав родині по господарству за місцем проживання в АДРЕСА_1 . На військовій службі був відсутній 5 місяців. Весь цей час перебував вдома, нікуди не виїжджав. До органів військового управління, ІНФОРМАЦІЯ_3 для постановки на військовий облік, та із повідомленнями про залишення військової частини не звертався через свій стан здоров`я.

Свої дії обвинувачений мотивував тим, що залишив військову частину оскільки йому не надали медичну допомогу, тобто залишив військову службу через важкий стан здоров`я. Вважає, що його безпідставно мобілізували, оскільки за станом здоров`я він не придатний до військової служби.

Також обвинувачений додав, що обвинувачення вважає корупційним, необґрунтованим і несправедливим. Просить його виправдати і звільнити з-під варти. На теперішній час він не заперечує проходити військову службу відповідно до стану свого здоров`я за умови, якщо військово-лікарська комісія підтвердить його придатність.

Захисник обвинуваченого пояснила, що ОСОБА_3 залишив військову частину у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, мав численні травми, які у нього утворились до мобілізації на військову службу, які з незрозумілих причин не були виявлені лікарями ВЛК та були причиною залишення ним місця служби, оскільки йому було відмовлено у наданні медичної допомоги у військовій частині. Вважає ОСОБА_3 незаконно призваним на військову службу. Просить виправдати за пред`явленим обвинуваченням.

4. Докази на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.337 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) судовий розгляд проведено в межах обвинувачення, висунутого ОСОБА_3 .

Незважаючи на невизнання своєї вини обвинуваченим ОСОБА_3 , суд вважає, що вина останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, за викладених у вироку обставинах у межах висунутого обвинувачення, повністю підтверджується зібраними по кримінальному провадженню і дослідженими в судовому засіданні наступними доказами.

Від допиту свідків сторона обвинувачення відмовилась.

Судом досліджені письмові докази, надані стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5ст.407 КК України.

Із довідки військово-лікарської комісії №234/3 від 06.12.2022 ОСОБА_3 проведено медичний огляд ВЛК 06.12.2022, встановлений діагноз: Пресбіопія,Дейтераномалія тип В. Визнаний придатним до військової служби.

Із Військового квитка НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 прийняв військову присягу на вірність народу України 19 грудня 2022 року (а.с.109).

Із Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2023 №23 встановлено, що на підставі витягу з наказу командира НОМЕР_3 окремої механізованої бригади від 24.02.2023 №3-РС, припису командира військової частини НОМЕР_4 від 23.02.2023 №1171 та рапорту рядового ОСОБА_7 (вх..№783 від 24.02.2023) рядового ОСОБА_3 , призначеного наказом командира ІНФОРМАЦІЯ_10 від 24.02.2023 №3-РС на посаду гранатометника ІНФОРМАЦІЯ_8 військової частини НОМЕР_1 оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_5 », який прибув з військової частини НОМЕР_4 , з 24 лютого 2023 року зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види військового забезпечення, та вважати таким, що 24.02.2023 справи і посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою (а.с.108).

За медичною характеристикою від 22.03.2023 року ОСОБА_3 за час проходження служби за медичною допомогою до лікаря військової частини НОМЕР_1 не звертався (а.с.111)

За відповіддю КНП «Закарпатський обласний медичний центр психологічного здоров`я та медицини залежностей» від 25.07.2023 №1313, ОСОБА_3 по медичну допомогу не звертався (а.с.112).

За Витягом з ЄРДР №0000067 встановлено, що ОСОБА_3 25.02.2023 близько 16-00 години, проходячи військову службу за призовом під час мобілізації, з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в умовах воєнного стану без поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ) та незаконного, без поважних причин, перебував поза її розташуванням до 25.07.2023 року, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 . Відомості до ЄРДР внесені 11.04.2023, попередня правова кваліфікація даної події ч.5 ст.407 КК України (а.с.156).

За повідомленням ІНФОРМАЦІЯ_6 від 29.03.2023 повідомлено керівника слідчого відділу ТУ ДБР про вчинення військовослужбовцем вч НОМЕР_1 кримінального правопорушення за ч.5 ст.407 КК України. За змістом повідомлення попередньо встановлено, що 25.02.2023 ОСОБА_3 самовільно покинув місце розташування військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_2 . Станом на 29.03.2023 ОСОБА_3 до військової частини не повернувся, на телефонні дзвінки не відповідає, командуванню військової частини про своє місце перебування не повідомляв, обов`язки за посадою не виконував (а.с.157).

Із акту службового розслідування від 25.02.2023 встановлено, що у військовій частині НОМЕР_1 проведено службове розслідування, в ході якого встановлено, що 24.02.2023 наказом командира вч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини. 26 лютого 2023 (описка 25.02.2023 відповідно до листа командира ВЧ НОМЕР_1 від 19.10.2023 (а.с.)) о 20.30 годині солдат ОСОБА_3 не з`явився на вечірнє шикування особового складу ІНФОРМАЦІЯ_11. Організаційними розшуковими заходами ОСОБА_3 не встановлено. Для встановлення місцезнаходження військовослужбовця опитано по мобільному телефону родичів та близьких солдата ОСОБА_3 , а саме мати, але ніхто про його місцеперебування нічого не знав. На телефонні дзвінки за номером указаним ОСОБА_3 як особистий, останній не відповідав. Причинами та умовами, що сприяли вчиненню правопорушення є особиста недисциплінованість солдата ОСОБА_3 . До акту службового розслідування додані рапорт від 26.02.2023, доповідь№4 від 27.02.2023, копія наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 27.02.2023 №4, пояснення солдат ОСОБА_10 , ОСОБА_11 (а.с.158-165).

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.03.2023 №13 службове розслідування щодо ОСОБА_3 завершене, ОСОБА_3 притягнуто до дисциплінарної відповідальності, доручено направити в порядку ст..214 КПК заяву про вчинення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення (а.с.166-168).

Із письмової відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26.07.2023 №3213 встановлено, що ОСОБА_3 06.12.2022 пройшов військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_7 та був визнаний придатним до військової служби (довідка ВЛК 234/03 від 06.12.2022). В період з 25.02.2023 по теперішній час (26.07.2023) солдат ОСОБА_3 особисто до ІНФОРМАЦІЯ_3 не звертався. Працівниками Національної поліції 19.07.2023 було доставлено громадянина ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_3 . В процесу спілкування, встановлено, що останній є діючим військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_1 , який самовільно залишив місце служи та досить тривалий термін не виконує військовий обов`язок. В подальшому ОСОБА_3 передано представникам ВСП (а.с.169).

Із службового листа командира ВЧ НОМЕР_1 та його листа від 19.10.2023 №8713 встановлено, що військовослужбовець ОСОБА_3 25.02.2023 близько 16-00 годині самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та відсутній на військовій службі, дата самовільного залишення 26.02.2023 є опискою (а.с.170).

Також в судовому засіданні були досліджені матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого.

Із висновку судово-психіатричного експерта №50/2024, складеного експертом Івано-Франківської філії судових експертиз ДУ « Інститут судової психіатрії, МОЗ України», суд встановив, що ОСОБА_3 на період часу, що відноситься до інкримінованих йому протиправних дій та на даний час будь-якими (хронічним психічним розладом, недоумством, тимчасовим розладом психічної діяльності) психічними розладами не страждав і не страждає. На період часу, що відноситься до інкримінованого йому злочину і на даний час ОСОБА_3 перебував в стані, при якому здатний в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними. Застосуванню примусових заходів медичного характеру не потребує. Висновки ґрунтуються на експертних дослідженнях, відповідно до яких за матеріалами кримінального провадження ОСОБА_3 психічними розладами не страждає і не страждав в минулому, на даний час психіатром не спостерігається, до психіатрів за медичною допомогою не звертався, об`єктивних даних за спостереження психіатром в минулому немає. В 2022 році був визнаний придатним до військової служби , психічно здоровим. За час служби за медичною допомогою не звертався. В період часу, відноситься до інкримінованих йому протиправних дій також не звертався за медичною допомогою. ЧМТ, судомні напади в анамнезі відсутні. Наркотичних речовин не вживав, алкогольними напоями не зловживає, до наркологів за допомогою не звертався. При теперішньому обстеженні не виявляє грубих порушень з боку психічної сфери. Дані при патопсихологічному обстеженні свідчать про наявність істероїдних рис характеру, однак через схильність до перебільшення результати недостовірні (підвищені показники по всіх шкалах), експертом до уваги не беруться. Матеріали кримінального провадження та дані отримані при експертному обстеженні не свідчать про хворобливу психопатологічну мотивацію поведінки підекспертного у період часу, що відносить до інкримінованих йому протиправних дій. Натомість у ОСОБА_3 не виявлено ознак будь-якого розладу психічної діяльності, він був повністю орієнтований, його дії мали цілеспрямований послідовний характер, будь-якої психотичної симпотатики не спостерігалось, збереглися спогади про події того часу. Будь-яких психічних розладів органічного ґенезу та клінічних ознак психогенного характеру на даний час, що може впливати на його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними не виявлено (а.с.104-107).

У суду немає сумнівів у психічному стані обвинуваченого ОСОБА_3 і суд вважає його осудним.

За повідомленням філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України у Чернівецькій, Івано-Франківській, Закарпатській та Тернопільській областях ув`язнений ОСОБА_3 , 1972 року народження, прибув д ДУ «Івано-Франківька установа виконання покарань №12» 13.10.2023 року. При посуплені оглянути лікарями Івано-Франківської міської медичної частини №12 філії, проводилися лабораторні та рентгенологічні обстеження (свіжих кісткових змін з боку кісткової системи, лівого плечового суглобу не виявлено; свіжих травматичних змін з боку кісткової системи нижньої щелепи не виявлено, консолідований старий перелом головки І п`ястикової кістки справа без зміщення). Встановлений діагноз: Гіпертонічна хвороба ІІ стадії. В зв`язку з даним захворюванням ув`язнений ОСОБА_3 отримує медикаментозне лікування в амбулаторних умовах Медичної частини. За час перебування в установі ОСОБА_3 неодноразово звертався до медичного персоналу Медичної частини з приводу погіршення стану здоров`я та встановлено діагноз: Остеомієліт нижньої щелепи з правової сторони. Емоційно - нестійкий розлад особистості. Надавалося лікування згідно уніфікованих медичних протоколів МОЗ України. На даний час (11.04.2023) стан здоров`я ОСОБА_3 задовільний, продовжує лікування в умовах Медичної частини. Надана копія медичної картки ОСОБА_3 (а.с.135-154).

Відповідно до Довідки військово-лікарської комісії від 18.06.2024 №628 проведено медичний огляд гарнізонного ВЛК №2 військової частини НОМЕР_5 солдата ОСОБА_3 . Встановлений наступний діагноз: Консолідований перелом першої п`ястної кістки правої кисті з підвивихом п`ястно-фалангового суглоба (Т92.2). Контрактура п`ястно-фалангового суглоба першого пальця правої кісті з незначним порушенням функції правої кисті (М24.58). Гіпертонічна хвороба першої стадії, дургого ступеня, ризик помірний (І11.9). Захворювання не пов`язані з проходженням військової служби. На підставі статей 61в, 39в графи ІІ Розкладу хвороб: придатний до військової служби. З постановою ВЛК ОСОБА_3 ознайомився 18.06.2024.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_3 він заперечує проти даного висновку ВЛК, оскільки він не пройшов всіх лікарів. У висновку не враховані всі його переломи і травми. Він має численні хвороби, проблеми із зором. Його травми заважають йому брати участь в бойових діях, що підтвердили лікарі на ВЛК від 18.06.2023.

Також ОСОБА_3 пояснив, що його фізичний і психічний стан здоров`я на теперішній час в порівнянні із станом здоров`я на час проходження 06.12.2022 військово-лікарської комісії при ІНФОРМАЦІЯ_7 значно погіршився.

У ході судового слідства суд дослідив всі докази, надані сторонами обвинувачення і захисту, із дотриманням принципу змагальності і свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведені перед судом їх переконливості.

5. Висновок суду щодо винуватості обвинуваченого.

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

В достовірності та об`єктивності досліджених судом доказів у суду сумніву не виникає, адже вони отримані без порушення закону, узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достатніми, у зв`язку з чим суд їх прийняв.

Будь-яких протиріч у досліджених доказах, що мають істотне значення для висновків суду, не встановлено. Відтак, суд вважає можливим покласти надані стороною обвинувачення докази на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину, в основу обвинувального вироку, оскільки вони здобуті з дотриманням норм чинного законодавства, а також підтверджують існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті.

При цьому суд зауважує, що під час судового розгляду даного кримінального провадження судом були створені всі необхідні умови для виконання сторонами обвинувачення і захисту їхніх процесуальних обов`язків і здійснення прав, у тому числі і права на захист.

Оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому злочину доведена як письмовими доказами, зокрема матеріалами службового розслідування щодо самовільного залишення військової частини з 25.02.2023 до 19.07.2023, так і власними показаннями ОСОБА_3 , який фактично не заперечував щодо самовільного залишення ним місця проходження військової служби, хоча й вважав, що був мобілізований на військову службу протиправно, без належного дослідження стану його здоров`я. Однак протилежного суду стороною захисту не доведено.

У своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. theUnitedKingdom), Series А, заява № 25, від 18.01.1978, пункт 161, та «Коробов проти України», заява № 39598/03, від 21.07.2011, пункт 65, Європейський суд з прав людини повторює, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

Будь-яких вагомих, достовірних доказів, які надають розумні підстави сумніватися у доведеності вини ОСОБА_3 , у судовому засіданні не встановлено.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к, відповідно до якої кваліфікація злочину це кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого статтею 407 КК України є встановлений порядок проходження військової служби, який зобов`язує військовослужбовців постійно знаходиться в розташуванні військової частини чи місця служби і не залишати їх без дозволу відповідного начальника.

Самовільне залишення військової частини полягає у тому, що військовослужбовець залишає територію військової частини або місце служби, не одержавши дозволу відповідного начальника, тобто такі дії мають самовільний характер.

Початком злочину вважається момент фактичного самовільного залишення військової частини або місця служби, а кінцем - день повернення в частину або затримання поза межами частини.

Під розташуванням військової частини розуміється територія, на якій розташовано підрозділи та служби частини.

Місце служби це будь-яке місце, яке збігається з розташуванням військової частини та визначене військовослужбовцю для виконання обов`язків з військової служби протягом встановленого часу, або місце, де він повинен перебувати за наказом або за розпорядженням командування.

Особливості військової служби вказують на те, що військовослужбовець під час її проходження повинен суворо дотримуватись Законів України, Військової присяги, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язокщодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України . Військовослужбовець не вправі без дозволу командира залишати місце несення служби.

Характер і послідовність дій ОСОБА_3 вказують на те, що він діяв з прямим умислом, тобто усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, і мав на меті тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження та вважає, що його дії вірно кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК Українияк самовільне залишення військової частини, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений залишив військову частину у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, мав численні травми, які не були виявлені лікарями ВЛК при його мобілізації та були причиною залишення ним місця служби, оскільки обвинуваченому було відмовлено у наданні медичної допомоги у військовій частині неспроможні.

Доказів того, що за станом здоров`я ОСОБА_3 не міг виконувати обов`язки військової служби, матеріали кримінальної справи не містять.

З наданих доказів випливає, що 06.12.2022 ОСОБА_3 пройшов військово-лікарську комісію при ІНФОРМАЦІЯ_7 та був визнаний придатним до військової служби. Встановлені під час огляду захворювання у ОСОБА_3 , не впливали на його придатність до військової служби.Рішення ВЛК про придатність до військової служби у встановленому порядку ОСОБА_3 не оскаржено.

Крім того, ОСОБА_3 18.06.2024 повторно пройшов військово-лікарську комісію та був визнаний придатним до військової служби.

Як повідомив суду ОСОБА_3 на теперішній час він має гірший стан фізичного і психічного здоров`я, ніж під час проходження ВЛК у м.Рахів у 2022 році, однак обвинувачений двічі визнавався придатним до військової служби.

Версія сторони захисту про перебування ОСОБА_3 у важкому психоемоційному стані також перевірена під час судового розгляду.

За психічним станом ОСОБА_3 на період часу вчинення кримінального правопорушення будь-якими психічними розладами не страждав і в повній мірі усвідомлював свої дії та керував ними. Він був повністю орієнтований, та його дії мали цілеспрямований, послідовний характер, що підтверджено висновком судово-психіатричного експерта №50/2024.

Вказані обставини вказують на те, що за станом здоров`я ОСОБА_3 на період мобілізації і на теперішній час є придатним для проходження військової служби.

З пояснень обвинуваченого, наданих в судовому засіданні, випливає, що під час проходження військової служби, на скарги обвинуваченого з приводу погіршення стану здоров`я, командири направляли останнього до медичної частини, отже військовослужбовець був забезпечений можливістю отримати медичну допомогу під час проходження військової служби.

Доводи захисника про те, що обвинуваченому відмовлено в наданні медичної допомоги, спростовуються власними показаннями ОСОБА_3 , з яких випливає, що він залишив військову частину після того, як командир направив його до медичного пункту, однак там він побачив чергу. Після чого, він через свій стан здоров`я, не розуміючи своїх дій і їх наслідки, залишив місце несення служби і направився додому.

Аналогічні пояснення обвинувачений надавав під час проведення судово-психіатричної експертизи, які містяться в її описовій частині.

Після залишення військової частини, ОСОБА_3 за медичної допомогою до медичного закладу в м.Надвірна за місцем проходження військової служби та до лікарні за місцем проживання не звертався.

Надаючи оцінку діям ОСОБА_3 , суд звертає увагу, що Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (п.п. б) п.3 ст.26) встановлено випадки, за яких військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізаціїзвільняються з військової служби під час дії воєнного стану за станом здоров`я на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби або про тимчасову непридатність до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців чи за наявності інвалідності.

Відомості про те, що солдат ОСОБА_3 у встановленому законом порядку як військовослужбовець пройшов військово-лікарську комісію і підлягав звільненню із військової служби на день самовільного залишення військової частини, матеріали кримінальної справи не містять.

На думку суду, стан здоров`я військовослужбовця ОСОБА_3 , заперечення проти висновків ВЛК про його придатність до військової служби, не звільняла його від обов`язку дотримуватись військової присяги і не надавала йому жодних прав самовільно залишати місце несення військової служби.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 39 КК України не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності.

Стан крайньої необхідності виникає за наявності відповідної підстави, яка характеризується двома властивостями: 1) небезпекою, що безпосередньо загрожує правоохоронюваним інтересам особи, суспільства або держави і 2) обстановкою, яка не дає можливості усунути цю небезпеку іншими засобами, крім заподіяння шкоди таким же правоохоронюваним інтересам. Наявності однієї лише небезпеки ще недостатньо для виникнення стану крайньої необхідності. Цей стан тому і визнається станом крайньої необхідності, що викликається даною обстановкою, за якої особа вимушена удатися до заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам, як до останнього, крайнього засобу усунення небезпеки, що загрожує.

При крайній необхідності суб`єкт спричиняє меншу шкоду, щоб запобігти більш небезпечній шкоді. Такі дії спрямовані на реалізацію досягнень, які недоступні іншими засобами та носять вимушений характер.

У матеріалах кримінальної справи відсутні будь-які докази, які б доводили, що дійсно існувала небезпека та загроза для життя і здоров`я обвинуваченого, і обстановка, в якій перебував військовослужбовець ОСОБА_3 , не давалайому можливості у даному конкретному випадкуусунути цю небезпеку іншим чином, ніж самовільне залишення військової частини, зважаючи на введення в Україні воєнного стану.

Поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 і обстановка в якій він знаходився,не свідчать про перебування в стані крайньої необхідності.

Суд вважає недоведеним обвинувачення в частині часу вчинення злочину - самовільного залишення солдатом ОСОБА_3 військової частини в період з 20.07.2023 до 25.07.2023.

Як пояснив в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , в ліпні 2023 року дільничний привіз його до ІНФОРМАЦІЯ_12, де він дочекався слідчого. Дату не пам`ятає. Після того, як його затримала поліції і доставила до ІНФОРМАЦІЯ_3, а вони передали його представникам ВСП. В цей же день він потрапив до прокурора. Заперечує те, що самостійно звернувся до прокурора і повідомив про своє бажання служити, оскільки був затриманий і доставлений працівниками поліції.

Як встановлено із письмової відповіді ІНФОРМАЦІЯ_3 від 26.07.2023 №3213, працівниками Національної поліції 19.07.2023 було доставлено громадянина ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_3 , якого в подальшому передано представникам ВСП.

Отже, під час судового розгляду встановлено, що вчинення злочину фактично було припинене19.07.2023 року після доставки працівниками поліції громадянина ОСОБА_3 до ІНФОРМАЦІЯ_3 з приводу самовільного залишення ним військової частини.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Звернення ОСОБА_3 до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони із повідомленням про бажання та готовність у подальшому проходити військову службу в Збройних Силах України нічим не підтверджено.

Враховуючи викладене, з обвинувачення підлягає виключенню за недоведеністю посилання на самовільного залишення солдатом ОСОБА_3 військової частини в період з 20.07.2023 до 25.07.2023 та посилання на звернення ОСОБА_3 25.07.2023 року до Івано-Франківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони із повідомленням про своєбажання та готовність у подальшому проходити військову службу в Збройних Силах України.

За результатами судового розгляду судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 при проходженні військової служби в умовах воєнного стану, без дозволу відповідного начальника, 25.02.2023 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , перебував за місцем проживання до 19.02.2023, обов`язки військової служби не виконував, правоохоронні органи або органи військового управління про свою належність до військової служби, а також про самовільне залишення військової частини не повідомляв, та проводив час на власний розсуд.

При встановлених обставинах, оцінюючи надані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.

Ці докази свідчать про те, що ОСОБА_3 вчинив самовільне залишення військової частини, тривалістю понад три доби, вчинене в умовах воєнного стану, тому суд прийшов до висновку про правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ч.5 ст.407 КК.

Відтак, суд, за внутрішнім переконанням, дійшов висновку про те, що встановлені судом обставини дозволять ухвалити обвинувальний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_3 .

6. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обвинувальний акт містить посилання на обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 - щире каяття.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Крім того, щире каяття є відвертою негативною оцінкою винним своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які йому ставляться в провину. Щире каяття характеризує поведінку винної особи після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта. При цьому особа визнає антигромадський характер вчинку й готова нести відповідальність. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Тобто щире каяття це передусім морально-психологічне явище, яке виявляється у самозасудженні особою вчиненого нею злочину, його наслідків, прагненні усунути заподіяну шкоду та рішенні особи більше не вчиняти злочинів. Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 винним себе не визнав, заперечує свою придатність до військової служби, не засуджує свою поведінку.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про виключення з обвинувачення посилання на обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого- щире каяття.

Інші обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.66 КК України не встановлено.

Обставини, яка обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст.67 КК України, не встановлені.

7. Мотиви призначення судом покарання.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного, те що ним відповідно до кваліфікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК) вчинений тяжкий злочин.

Судом також враховуються обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали.

Так, визначаючи міру покарання суд враховує, що обвинуваченим вчинене закінчене умисне кримінальне правопорушення, суспільна небезпечність якого полягає у тому, що ухилення від виконання службових обов`язків, заподіює шкоду керованості, боєздатності та боєспроможності підрозділу, а також дисципліні, яка існує в підрозділі.

З даних про особу обвинуваченого ОСОБА_3 випливає, що він має визначене і постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується задовільно, має молодий вік, задовільний стан здоров`я, на обліку у психіатричному і наркологічному кабінетах не перебуває, за соціальними зв`язками: неодружений, осіб на утриманні не має, працездатний, раніше не судимий.

Згідно висновків досудової доповідіНадвірнянського районного сектору філії ДУ «Центр пробації» в Івано-Франківській області в обвинуваченого середній ризик вчинення повторного правопорушення та середній ризик небезпеки, яку він становить для суспільства, а тому орган пробації вважає, що виправлення ОСОБА_3 можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк. Дослідження інформації, що характеризують особу за місцем його проживання, умов його життєдіяльності і стосунків у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення ним повторного правопорушення, а також його імовірної небезпеки для суспільства свідчать про можливість виправлення особи без ізоляції від суспільства.

Проте, суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки, звільнення ОСОБА_3 на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Частина 1 статті 75 КК України прямо вказує на неможливість прийняття рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку засудження за кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст.50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Прокурор, вважає можливим, враховуючи обставини вчиненого кримінального правопорушення, призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Захист, вважає, що обвинуваченого слід виправдати за пред`явленим обвинуваченням.

Санкцією ч.5 ст.407 КК України передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років.

За відсутності обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, враховуючи особу обвинуваченого, що він в цілому по матеріалах справи характеризуються задовільно, враховуючи його ставлення до вчиненого злочину, суд, керуючись ст.ст.63,65-67 КК України, вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 основне покарання за ч.5 ст.407 КК України у виді позбавлення волі на певний строк в межах санкції закону.

Враховуючи дані про особу обвинуваченого, зокрема, його вік та стан здоров`я, відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому міру покарання у виді позбавлення волі на рівні мінімальної межі, встановленої законом за вчинення даного злочину.

У зв`язку з наведеним, суд вважає, що мета покарання - виправлення та попередження вчинення ОСОБА_3 нових злочинів буде досягнута при призначенні основного покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання має бути не лише карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання у межах санкції частини статті відповідатиме вчиненому і сприятиме виправленню обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим засудженим, так і іншими особами, і не створить у таких осіб впевненість у безкарності за ухилення від виконання обов`язків військової служби і самовільне залишення військової частини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого злочину, оскільки може привезти до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Суд наголошує, що призначення покарання є дискрецією лише суду, та здійснюється лише на підставі внутрішнього переконання судді, і оцінки особистості обвинуваченого, з метою досягнення саме мети визначеної ст.50 КК України, тобто не лише покарати за вчинення правопорушення, а здійснити виправлення особистості, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

8. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Цивільний позов у межах даного кримінального провадження не заявлено.

Процесуальні витрати і речові докази відсутні.

Вирішуючи питання про запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 , суд виходить з наступного.

Відносно обвинуваченого ОСОБА_3 з 13.10.2023 року обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Суд на підставі ч.4 ст. 374 КПК повинен у резолютивній частині вироку зазначити, зокрема, рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

На підставі ст.ст.115, 331 КПК суд вважає за необхідне продовжити відносно ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою із визначенням строку його застосування із вказівкою на подію - до набрання вироком законної сили, що відповідає принципу правової визначеності і захисту від свавілля, які є загальною ідеєю Конвенції про захист прав і основоположних свобод принципу верховенства права. Продовжуючи такий вид запобіжного заходу, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених ст. 177 КПК, тяжкості покарання, особи обвинуваченого, який за матеріалами справи під час досудового розслідування перебував в розшуку, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких судом було обрано обвинуваченому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не відпали і мають місце на теперішній час, зокрема можливість обвинуваченого переховуватись від суду.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.100, 349, 368, 369, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд -

ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування ОСОБА_3 покарання обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_3 у виді тримання під вартою, - продовжити до набрання вироком законної сили.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_3 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з моменту затримання, тобто з 13.10.2023 року до дня набрання вироком законної сили, виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає один день затримання чи тримання обвинуваченої під вартою.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок суду може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суду Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому роз`яснити право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження, а також заявляти клопотання про доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1