У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2024 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Київської міської ради, про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження №0000191 від 04.08.2022, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Солом`янського районного суду м.Києві від 05.07.2023 року (справа №760/5155/23) заяву першого заступника керівника Солом`янської окружної прокуратури м.Києва ОСОБА_4 в інтересах держави в особі Київської міської ради, заінтересована особа: Солом`янська в м.Києві державна адміністрація про визнання спадщини відумерлою задоволено. Визнано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та передано її територіальній громаді м.Києва в особі Київської міської ради.

В судове засідання адвокат ОСОБА_6 не з`явилась, подала через канцелярію суду письмові доповнення до свого клопотання, в якому, серед іншого, просила розглянути справу за її відсутності.

Прокурор ОСОБА_7 в судове засідання не з`явилась, подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи без її участі, не заперечувала щодо заявленого представником клопотання про скасування арешту у кримінальному провадженні №0000191 від 04.08.2022 року.

Вивчивши матеріали справи, проаналізувавши доводи клопотання та письмових доповнень, вивчивши додані до них матеріали, слідча суддя дійшла до наступного висновку.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт на майно накладається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього спеціальної конфіскації (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (у разі арешту майна з підстав, передбачених пунктами 2, 3 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно до ч. 1 ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю або частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Накладення арешту на майно можливе лише за умови наявності підстав вважати, що воно є доказом злочину, що повинно бути встановлено в судовому порядку на підставі достатніх й допустимих доказів, наданих слідчим.

В порушення вищевказаних приписів КПК України, прокурором не доведено, що майно, на яке накладено арешт, є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, як це визначено ст. 98 КПК України.

У березні 2023 року Перший заступник Солом`янської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_4 , яка діє в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернулася до суду з указаною заявою, в якій просить визнати однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною, що відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передати її територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради потреба у накладеному арешті відпала.

У зв`язку з вищевикладеним суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування накладеного арешту.

Вирішуючи питання про скасування арешту майна слідчий суддя враховує загальні засади застосування заходів забезпечення кримінального провадження у відповідності до Розділу ІІ КПК України, якими передбачено обґрунтування необхідності такого ступеню втручання у права і свободи особи потребами досудового розслідування, принцип співмірності.

Проте, зі змісту наявних у справі матеріалів не вбачається даних, які б свідчили, що на час розгляду клопотання визначено розмір шкоди, завданий кримінальним правопорушенням, та що вказані заходи забезпечення кримінального провадження є співмірними та пропорційними.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також за умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

Водночас, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Суханов та Ільченко проти України»).

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» та «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Слід також зауважити, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту майна, накладеного без передбачених законом підстав, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, що повністю узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12.10.2022 у справі № 203/3435/21.

Таким чином, слідча суддя приходить до висновку, що арешт на майно накладено необґрунтовано, а тому клопотання про скасування арешту майна, по кримінальному провадженню №0000191, підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 98, 170, 173, 174 КПК України, слідчий суддя -

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Київської міської ради, про скасування арешту майна в рамках кримінального провадження

№0000191 від 04.08.2022 року - задовольнити.

Скасувати обтяження на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 000), яка належить на праві власності територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, а саме арешт нерухомого майна (номер запису про обтяження 52658410).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1