Житомирський апеляційний суд
Справа №295/28/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/510/24
Категорія ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2024 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2024 року,

в с т а н о в и в:

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. братськ іркутської області, рф, громадянина України, неодруженого, немаючого на утриманні неповнолітніх дітей, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого в силу ст.89 КК України, -

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Початок строку покарання встановлено рахувати з дня набрання вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 21.11.2023 по день набрання вироком законної сили з розрахунку день за день.

До набрання вироком законної сили обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк до 60 днів - до 04.05.2024 (включно).

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку 21.11.2023 близько 13 год. ОСОБА_8 разом зі своїм знайомим ОСОБА_10 перебували на відкритій ділянці місцевості поблизу будинку АДРЕСА_2 , де у вказаних громадян виник словесний конфлікт з приводу боргу, в ході якого ОСОБА_8 дістав ніж, та керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, умисно наніс ОСОБА_10 удар ножем в задню стінку грудної клітки. Після чого ОСОБА_10 швидким кроком втік від ОСОБА_8 .

Внаслідок своїх умисних протиправних дій ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки із наявною колото-різаною раною в 8-9 міжребер`ї справа по біля хребтовій лінії, яке за своїм характером являється тяжких тілесним ушкодженням, як таким, що є небезпечним для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України покарання у виді 5 років позбавлення волі. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на пом`якшуючі покарання ОСОБА_8 обставини визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, в решті вирок залишити без змін. Вважає, що у даному випадку відсутня така пом`якшуюча обставина як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки злочин вчинено у присутності очевидців, активна роль обвинуваченого у викритті своїх дій відсутня. Вказує, що при затриманні ОСОБА_8 на підставі ст.63 Конституції України відмовився надавати покази, а під час проведення слідчого експерименту відтворив обставини нанесення удару потерпілому, які не узгоджуються з іншими доказами у справі. Зазначає, що саме по собі надання показань не підтверджує наявності пом`якшуючої покарання обставини - активне сприяння розкриттю злочину. Також вважає безпідставним визнання судом пом`якшуючої покарання обставини як визнання вини, оскільки це є критерієм для встановлення пом`якшуючої обставини як щире каяття. Також вважає помилковим застосування судом ст.69 КК України при призначенні покарання ОСОБА_8 , оскільки судом не зазначено, яким чином пом`якшуючі покарання обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок в частині призначеного покарання та застосувати до обвинуваченого положення ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 рік. Вважає, що суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, належним чином не врахував, що він обвинувачується у учиненні одного тяжкого злочину; повністю визнав вину; щиро розкаявся; активно сприяв досудовому розслідуванню; попросив вибачення у потерпілого; повністю відшкодував завдані збитки; має постійне місце проживання; позитивно характеризується; раніше не судимий; на початку 2023 року переніс тяжку травму та має поганий стан здоров`я; перебуває на замісній терапії та потребує постійного прийому ліків; позицію потерпілого, який вибачив обвинуваченого та просив його суворо не карати. Звертає увагу, що метою покарання є не лише кара, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим вважає, що існують усі підстави для застосування положень ст.75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

В судове засідання апеляційного суду потерпілий ОСОБА_10 , будучи належним чином повідомлений про дату та час розгляду кримінального провадження не з`явився, клопотань та заяв про відкладення розгляду провадження не надходило.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши суддю-доповідача, думку обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та заперечив проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки фактичні обставини справи, правильність кваліфікації дій та доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 в апеляційних скаргах не оспорюється, тому висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 в заподіянні умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.1 ст.121 КК України кваліфіковані правильно.

Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції виходив із загальних засад призначення покарання - ст. 65 КК України, та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , суд визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом не встановлено.

Також судом враховано особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, характеризується посередньо, критично ставиться до вчиненого.

Крім того, судом враховано думку потерпілого, який не наполягав на призначенні суворого покарання та повідомив, що претензій морального та майнового характеру до обвинуваченого не має, при цьому зазначив, що матеріальну шкоду йому відшкодувала мати обвинуваченого.

З урахуванням пом`якшуючих обставин та відсутності обтяжуючих обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування положень ст.69 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої ч.1 ст.121 КК України у виді трьох років позбавлення волі та вважав, що таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого і сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що під час затримання ОСОБА_8 на підставі ст.63 Конституції України відмовився надавати покази, що на думку прокурора свідчить про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як активне сприяння розкриттю злочину, колегія суддів вважає безпідставними, адже відповідно до ст.63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе. Також на переконання апеляційного суду є необґрунтованими доводи прокурора про те, що під час проведення слідчого експерименту обвинувачений відтворив обставини нанесення удару потерпілому, які не узгоджуються з іншими доказами у справі, що на думку прокурора суперечить наявності такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 повністю визнав вину у вчиненні інкримінованого злочину, попросив вибачення у потерпілого, відшкодував завдану матеріальну шкоду та щиро розкаявся.

Що стосується заперечення прокурором визнання вини обвинуваченим, то як наголосив Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19 (провадження № 51-3198км21) щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Отже, згідно практики Верховного Суду розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_8 надав критичну оцінку своїй протиправній поведінці в ході судового розгляду, відшкодував потерпілому матеріальну шкоду та попросив пробачення у нього, що узгоджується з вищевказаними мотивами стосовно визначення щирого каяття.

Водночас, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що йому призначено занадто суворе покарання, оскільки відповідно до ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання у відповідності до ст. ст. 50, 65 КК України враховано тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий в силу ст.89 КК України, характеризується посередньо, критично ставиться до вчиненого, наявність пом`якшуючих обставин та відсутність обтяжуючих обставин, що дозволило суду застосувати положення ст.69 КК України та призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.1 ст.121 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене судом покарання обвинуваченому не можна вважати явно несправедливим через суворість.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що обвинувачений перебуває на замісній терапії та потребує постійного прийому ліків, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в матеріалах провадження відсутні дані про те, що за станом здоров`я обвинувачений ОСОБА_8 не може перебувати в умовах, передбачених у місцях позбавлення волі. Крім того, колегія суддів звертає увагу, що до обвинуваченого ОСОБА_8 у межах даного кримінального провадження на стадії досудового розслідування застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та за цей час стороною захисту не ставилось питання про неотримання обвинуваченим належного лікування чи неможливості його перебування за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятору.

Інші обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, судом першої інстанції були враховані при призначенні покарання і саме тому суд вважав можливим застосувати положення ст.69 КК України.

З урахуванням наведеного, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

Отже, висновки суду про неможливість застосування положень ст.75 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції належним чином мотивовані, з чим погоджується і апеляційний суд.

Таким чином, переконливих аргументів, які б ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, вмотивованість його висновків при призначенні обвинуваченому покарання в апеляційних скаргах не наведено.

Також, колегія суддів звертає увагу, що виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми кримінального закону України наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави.

З врахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з призначеним судом першої інстанції покаранням обвинуваченому ОСОБА_8 та вважає, що воно буде достатнім для перевиховання та виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів. Призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання не можна визнати таким, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок надмірної м`якості чи суворості.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що вирок суду щодо ОСОБА_8 є законним та обґрунтованим, а тому підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 06 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 в той самий строк з дня отримання копії судового рішення.

Судді :