ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2024 року

м. Київ

справа № 753/3495/17

провадження № 51-3851км21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001070, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Артемівська Донецької області, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ), жителя АДРЕСА_2 ), раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 року щодо ОСОБА_6 .

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2019 року ОСОБА_6 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Київський апеляційний суд ухвалою від 5 травня 2021 року вирок щодо ОСОБА_6 залишив без зміни.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 03:20 перебував у приміщенні залізничного вокзалу стації « Дарниця » на вул. Привокзальній, 3 у м. Києві , де у нього виник словесний конфлікт із ОСОБА_8 з приводу ночівлі в даному приміщенні. Маючи злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 03:30, у приміщенні вокзалу на нульовому поверсі поряд з підземним переходом до залізничних колій, діючи протиправно, умисно, на ґрунті особистих, раптово виниклих, неприязних відносин, які з`явилися в результаті словесного конфлікту, наніс чотири удари кулаками в голову потерпілого ОСОБА_8 . Після чого, продовжуючи свої злочинні дії, став завдавати удари в потерпілому у груди. У подальшому ОСОБА_6 підняв потерпілого ОСОБА_8 , який лежав на підлозі, підтягнув його до ліфту та кинув головою до низу. Своїми діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження. Смерть ОСОБА_8 настала від внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку і його набряком.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачувався в умисному заподіянні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Короткий зміст вимог, наведених у касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка їх подали

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, посилаючись на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції:

- безпідставно визнав ОСОБА_6 невинуватим та виправдав за ч. 2 ст. 121 КК, чим допустив неправильне застосування закону (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК);

- допустив істотне порушення КПК, оскільки усно відхилив письмове клопотання прокурора про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, хоча, на його думку, повинен був прийняти рішення у нарадчій кімнаті і постановити письмову ухвалу про задоволення чи відмову в задоволенні клопотання прокурора, при цьому суд не мотивував відмову по суті клопотання щодо необхідності проведення такої експертизи, а лише послався на можливе затягування провадження;

- проігнорував інше клопотання прокурора про допит у судовому засіданні судово-медичних експертів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 дляусунення розбіжностей між висновками трьох експертиз;

- усупереч ст. 94 КПК не надав оцінки висновку експертизи від 20 лютого 2017 року № 283/2, а лише зазначив, що надає перевагу висновкам додаткових судово-медичних експертиз;

- поклав в основу виправдувального вироку висновки комісійних судово-медичних експертиз від 21 червня 2018 року № 61-2018/0, від 31 серпня 2018 року № 88-2018/0, які не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження і між собою, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;

- усупереч ст. 332 КПК не призначив повторну комісійну судову медичну експертизу;

- не взяв до уваги відсутність у висновках експертиз посилань експертів на медичні критерії, які б вказували на той факт, що потерпілий ОСОБА_8 був мертвим у момент нанесення йому ударів обвинуваченим. При цьомузалишилися не з`ясованими питання можливості утворення тілесних ушкоджень у потерпілого саме від ударів ОСОБА_6 , можливість настання смерті від цих ударів, характер заподіяних тілесних ушкоджень, чи всі тілесні ушкодження утворилися прижиттєво, тяжкість тілесних ушкоджень у виді переломів ребер, і чи могли вони утворитися в результаті падіння та інше;

- не надав належну оцінку і не прийняв ніякого рішення за фактом завдання ударів ОСОБА_6 потерпілому, що чітко зафіксовано на відеозаписі;

- зазначив неправильну і суперечливу підставу виправдання ОСОБА_6 , що є істотним порушенням кримінального процесуального закону, оскільки в резолютивній частині вироку послався на відсутність складу кримінального правопорушення, а в мотивувальній частині - на недоведеність складу кримінального правопорушення;

- не вжив всіх можливих процесуальних дій (допит експертів, призначення повторної експертизи) для того, щоб прийти до категоричного висновку про відсутність у діях ОСОБА_6 складу злочину;

- допустив порушення основних принципів судочинства щодо надання оцінки кожному доказу з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також з приводу достатності та взаємозв`язку за сукупністю зібраних доказів для прийняття відповідного рішення (тобто вимоги, передбачені ч. 1 ст. 94 КПК), що у подальшому призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Водночас прокурор зазначає, що в матеріалах кримінального провадження відсутній технічний запис судового засідання від 8 листопада 2019 року, на якому мав проголошуватися вирок, відсутні будь-які об`єктивні дані про те, що таке проголошення відбулося, а проголошення вироку за 12 хв (згідно з журналом судового засідання), на думку прокурора, є неможливим.

Крім того, прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції:

- належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, зокрема щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, та в порушення вимог ст. 419 КПК належним чином не мотивував рішення про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора;

- у своєму рішенні фактично продублював висновки суду першої інстанції та загальними фразами зазначив про правильність надання оцінки доказам;

- необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів;

- необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора в частині повторного безпосереднього допиту свідків та експертів (про допит яких заявляв клопотання прокурор у суді першої інстанції, але судом дане клопотання взагалі не було розглянуто);

- не переглядаючи безпосередньо в судовому засіданні відеозапис, зазначив, що на ньому зафіксовано;

- безпідставно ототожнив два різних поняття: потерпілий був «без свідомості», і був «мертвий», а щодо цих обставин в комісійних судово-медичних експертизах нічого не зазначено, експерти з цих питань судом не допитувалися;

- зробив явно необґрунтовану і вибіркову оцінку показанням ОСОБА_6 ;

- не усунув суперечності в експертизах - з одного боку експерти вказують про те, що вже 3:30 потерпілий був мертвий, але при цьому допускають настання смерті з 1:00 аж до 05:00;

- не спростував доводів апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції не мотивував своє усне рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора про призначення експертиз;

- не надав оцінку факту прийняття рішення про відмову в задоволенні клопотання прокурора про призначення повторної експертизи усно без виходу до нарадчої кімнати;

- не надав оцінку відсутності фіксації технічними засобами проголошення вироку судом першої інстанції, зокрема, доводам прокурора про сумнівність факту проголошення вироку судом;

- не надав оцінку доводам доповнень до апеляційної скарги прокурора стосовно суперечливої підстави виправдання ОСОБА_6 .

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 частково підтримала касаційну скаргу прокурор ОСОБА_7 .

Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінальної справи, колегія суддів дійшла висновку, що скарга прокурора не підлягає задоволенню на таких підставах.

Мотиви Суду

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про перевірку рішень судів попередніх інстанцій у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду.

Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку.

Крім того, відповідно до приписів ст. 433 КПК суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, перевіряє правильність застосування норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тому доводи в скарзі щодо оцінки доказів (зокрема, судово-медичних експертиз), неповноти судового слідства (недопит експертів, непризначення повторної експертизи) не є предметом дослідження та перевірки суду касаційної інстанції.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, на потерпілого.

На підставі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно з вимогами статей 370, 374 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.Умотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

На думку Суду, місцевий суд, ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, дотримався зазначених вимог закону.

Як убачається з вироку, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 121 КК, визнаного судом недоведеним, підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції відповідно до вимог кримінального процесуального закону перевірив надані стороною обвинувачення докази винуватості ОСОБА_6 та оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навівши детальний аналіз досліджених доказів.

Так, суд першої інстанції дослідив показання:

- обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що 27 січня 2017 року близько 22:00 він зустрівся зі своїм знайомим ОСОБА_11 на північній стороні Дарницького залізничного вокзалу. Проходячи біля кас вокзалу вони зустріли потерпілого ОСОБА_8 , який був весь у крові та хрипів, якого, як йому здалося, побили. При цьому ОСОБА_11 йому пояснив, що бачив у цей вечір потерпілого ОСОБА_8 разом з особою на ім`я ОСОБА_12 , з яким у потерпілого раніше виник конфлікт. Він (обвинувачений) та ОСОБА_11 запропонували потерпілому допомогу - супроводити до вбиральні, щоб змити кров, проте потерпілий відмовився. Після чого вони зі ОСОБА_11 пішли. Уночі ІНФОРМАЦІЯ_2 після розпиття спиртних напоїв він повернувся до підземного переходу в приміщенні залізничного вокзалу, де біля касової зони та ліфтової кабіни побачив лежачого потерпілого ОСОБА_8 , який своїм тілом заважав йому пройти. Після цього він ліг поруч з потерпілим, однак останній заважав йому лежати та видавав звуки, схожі на хропіння і зачіпав його травмовану ногу, тоді він наніс потерпілому долонею удар в обличчя та штовхнув його. Надалі він затягнув потерпілого всередину ліфтової кабіни, де залишив;

- свідка ОСОБА_11 про те, що в ніч з ІНФОРМАЦІЯ_2 він бачив потерпілого ОСОБА_8 , на обличчі якого були синці та крововиливи, які були заподіяні ОСОБА_8 малознайомою особою на ім`я ОСОБА_12 та його компанією, з якими у потерпілого виник конфлікт. Крім того, увечері 27 січня 2017 року він бачив обвинуваченого ОСОБА_6 , проте жодних конфліктних ситуацій з потерпілим у того не виникало;

- свідка ОСОБА_13 про те, що він бачив 27 січня 2017 року близько 17:00 обвинуваченого ОСОБА_6 разом із потерпілим ОСОБА_8 , проте обставин заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень не бачив;

- потерпілої ОСОБА_14 та свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 - працівників Дарницького залізничного вокзалу, у показання яких не міститься інформації щодо обставин завдання обвинуваченим ОСОБА_6 тілесних ушкоджень потерпілому, від яких настала смерть останнього.

Також судом першої інстанції досліджено надані прокурором в обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_6 інші докази:

- висновок судово-психіатричного експерта № 98 щодо ОСОБА_6 ;

- протокол огляду місця події (підземного переходу на території залізничного вокзалу «Дарниця») від 28 січня 2017 року;

- протокол огляду трупа від 28 січня 2017 року;

- протокол пред`явлення трупа для впізнання від 28 січня 2017 року;

- висновок судово-медичної експертизи № 283/2 від 20 лютого 2017 року, згідно з яким у потерпілого ОСОБА_8 виявленні тяжкі тілесні ушкодження у вигляді забійної рани на підборідді, синця на підборідді праворуч, крововиливів у слизові оболонки верхньої та нижньої губи з забійною раною на нижній губі ліворуч, синець у правій параорбітальній ділянці з переходом на виличну ділянку з саднами на його тлі, синець у лобній ділянці ліворуч, синець на нижній повіці лівого ока з садном у нижнього краю, крововиливів у м`які покриви голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній ділянці ліворуч, крововиливів під твердою мозковою оболонкою лівої півкулі головного мозку (субдуральна гематома об`ємом 150 мл), крововиливів під м`яку мозкову оболонку, крововиливів в стовбуровому відділі головного мозку, набряку набухання тканини головного мозку; синця по передній поверхні грудей, перелом грудини, двосторонні переломи ребер по переднім анатомічним лініям. Смерть ОСОБА_8 настала від внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки та шлуночки головного мозку та його набряком-набуханням. Виявлена закрита травма грудей у вигляді синця по передній поверхні грудей, двосторонніх переломів ребер по переднім анатомічним лініям, перелому грудини утворилися від дії тупого предмета в передньо-задньому напрямку незадовго до настання смерті. Виявлена внутрішньочерепна травма утворилася від не менш ніж чотирьох травматичних ударів у ділянку обличчя тупим предметом. Враховуючи характер ушкоджень, дані судово - гістологічного дослідження, слід вважати, що вказані ушкодження, комплекс яких сформував внутрішньочерепну травму та обумовив настання смерті, виникли приблизно за 30 хвилин до настання смерті, має ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя. Між наявною внутрішньочерепною травмою та настанням смерті мається прямий причинно-наслідковий зв`язок;

- протокол огляду диска (відеозапису) від 28 січня 2017 року, на якому зафіксовані обставини перебування ОСОБА_6 разом із ОСОБА_8 біля ліфтової кабіни, де зображено, як обвинувачений ОСОБА_6 штовхає потерпілого ОСОБА_8 , який лежав на землі біля ліфта, після чого обвинувачений ОСОБА_6 заносить потерпілого до ліфтової кабіни, де кидає на підлогу та залишає потерпілого всередині ліфтової кабіни.

Також за клопотанням прокурора судом першої інстанції було призначено ряд судово-медичних експертиз, а саме:

- згідно з висновком судово-медичної експертизи від 21 травня 2018 року № 61-2018/о у потерпілого ОСОБА_8 були виявлені наступні тілесні ушкодження: забійна рана на підборідді, синець на підборідді праворуч, крововиливи в слизові оболонки верхньої та нижньої губи з забійною раною на нижній губі ліворуч, синець у правій параорбітальній ділянці з переходом на виличну ділянку з саднами на його тлі, синець в лобній ділянці ліворуч, синець на нижній повіці лівого ока з садном у нижнього краю, крововиливи в м`які покриви голови зі сторони їх внутрішньої поверхні у лобній ділянці ліворуч, крововиливи під твердою мозковою оболонкою на випуклій з переходом на базальну поверхню лівої півкулі головного мозку (субдуральна гематома об`ємом приблизно 150 мл), крововиливи під м`яку мозкову оболонку на випуклій поверхні лівої гемісфери головного мозку, по випуклій поверхні правої лобної долі, крововиливи в стовбуровому відділі головного мозку в ділянці Варолієвого мосту та продовгуватого мозку, набряк тканини головного мозку№; синець по передній поверхні грудей, перелом грудини, двосторонні переломи ребер: 3, 4 зліва і 4, 5 справа по середньо-ключичним лініям; садно на правій гомілці, два садна на правому ліктьовому суглобі, синець на лівому ліктьовому суглобі, синець на лівому променево-зап`ястковому суглобі. Смерть ОСОБА_8 настала від внутрішньочерепної травми з крововиливами під оболонки головного мозку і в стовбуровий відділ та його набряком-набуханням. Перегляд відеозапису з камери відеоспостереження свідчить, що утворення ушкоджень у вигляді синця по передній поверхні грудей, перелому грудини, двосторонніх переломів ребер: 3, 4 зліва і 4, 5 справа по середньо-ключичним лініям; садна на правій гомілці, двох саден на правому ліктьовому суглобі, синця на лівому ліктьовому суглобі, синця на лівому променево-зап`ястковому суглобі від дій ОСОБА_6 , тобто при неодноразовому падінні тіла ОСОБА_8 на необмежену поверхню (підлогу) з невеликої висоти, - малоймовірне. Локалізація, характер та морфологічні ознаки ушкоджень у ділянці голови вказують, що вони утворились від не менш ніж п`яти травматичних дій тупим предметом (предметами) з обмеженою поверхнею контакту. Дані судово-гістологічного дослідження (ступінь вираженості клітинної реакції) вказують, що комплекс ушкоджень, який сформував внутрішньочерепну травму, виник приблизно за 40-60 хвилин до настання смерті. Перегляд відеозапису з камери відеоспостереження свідчить, що внаслідок дій обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілий контактував обличчям, передньою поверхнею грудей, живота та кінцівок з необмеженою, тобто преважаючою поверхнею контакту (підлогою вестибюлю та ліфтової кабіни), ніяких активних дій, у тому числі захисного характеру, не вчиняв, ознак того, що знаходиться у свідомості, не виявляв та, з урахуванням результатів судово-токсикологічного дослідження, згідно з яким у крові та субдуральній гематомі етиловий спирт та його ізомери не виявлені, слід вважати, що комплекс ушкоджень голови, який сформував внутрішньочерепну травму, утворився до подій, зафіксованих на переглянутому відеозапису.

З урахуванням вищезазначених результатів експертизи суд першої інстанції зазначив, що експертами констатована відсутність причинно-наслідкового зв`язку діями ОСОБА_6 , які зафіксовані на відеозапису, та смертю ОСОБА_8 ;

- згідно з висновком судово-медичної експертизи від 31 серпня 2018 року № 88-2018/о за даними розвитку трупних явищ від моменту настання смерті ОСОБА_8 до моменту дослідження трупних явищ пройшов період часу 8-12 годин, отже смерть настала в проміжок з 01:00 до 05:00 ІНФОРМАЦІЯ_2. Усі ушкодження спричинені потерпілому за життя за 30-40 хвилин до настання смерті. Крововилив у м`які тканини в зоні перелому грудини виник паралельно з іншими ушкодженнями голови і тулуба. Оскільки утворення крововиливу у ділянці грудини за часом співпадає з виникненням ушкоджень у ділянці голови, з одного боку, відсутність будь-якої реакції ОСОБА_8 на дії ОСОБА_6 , які зафіксовані на відеозапису з камери відеоспостереження в проміжок з 03:18:45 до 04:08:05 ІНФОРМАЦІЯ_2, з іншого боку, то є підстави вважати, що на момент нанесення ОСОБА_6 удару з невеликої амплітуди кулаком у ділянку грудей в проміжок з 03:27:40 до 03:28:00 та 4-х ударів відкритою долонею правої руки в ділянку задньої поверхні тіла (голову, шию, тулуб) у проміжок з 03:52:00 до 03:52:56 ОСОБА_8 був мертвим і дії ОСОБА_6 відбувались стосовно трупа ОСОБА_8 .

Отже, з вироку вбачається, що суд першої інстанції оцінив усі зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку, що спростовує відповідні доводи в касаційній скарзі прокурора.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції щодо недоведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який йому інкримінувався.

При цьому суд апеляційної інстанції ретельно проаналізував доводи в апеляційній скарзі прокурора, які аналогічні доводам, наведеним у касаційній скарзі, та надав їм належну оцінку.

Зокрема, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції доводи апеляційної скарги прокурора про те, що в основу виправдувального вироку були покладені висновки комісійних судово-медичних експертиз від 21 травня та від 31 серпня 2018 № 88-2018/0, які мають розбіжності між собою та з матеріалами кримінального провадження, а також не містять медичних критеріїв застосованих у дослідженні. Такі доводи суд апеляційної інстанції визнав неспроможними та зазначив, що місцевий суд у ході розгляду даного кримінального провадження дослідив як висновок судово-медичної експертизи від 20 лютого 2017 року № 283/2, так і висновки судово-медичних експертиз, призначених за клопотанням прокурора, та обґрунтовано надав перевагу саме останнім, зазначивши, що вони є належними, обґрунтованими, не викликають сумнівів у їх правильності, проведені на підставі ухвал Дарницького районного суду м. Києва від 8 травня та 4 липня 2018 року комісією експертів в приміщенні відділу комісійних СМЕ Київського міського клінічного бюро судово-медичних експертиз, за формою і змістом відповідають вимогам ч. 1, 2 ст. 102 КПК, а також узгоджуються як між собою, так і з відеозаписом з камери з місця події, і з показаннями свідка ОСОБА_11 та обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності у потерпілого на обличчі тілесних ушкоджень та кровотечі, ще до подій, які відбувались біля ліфтової кабіни.

Також суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що висновки судово-медичних експертиз від 21 травня та 31 серпня 2018 року усунули неповноту первинної судово-медичної експертизи від 20 лютого 2017 року, оскільки при їх проведенні досліджувався відеозапис, на якому зафіксовані обставини та час контактування обвинуваченого і потерпілого, за яких ці події відбувались, що дозволило експертам дати вичерпні відповіді на порушені перед ними питання, у тому числі щодо можливості утворення наявних у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень від дій ОСОБА_6 , а також стосовно наявності у потерпілого ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, які утворилися до подій, що відбувались біля ліфтової кабіни та які зафіксовані на відеозаписі.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку про безпідставність тверджень прокурора про те, що показання свідка ОСОБА_11 суперечать висновку первинної судово-медичної експертизи від 20 лютого 2017 року щодо часу та наявності у потерпілого тілесних ушкоджень.

З огляду на зазначене доводи касаційної скарги прокурора щодо ненадання оцінки судом апеляційної інстанції доводам у цій частині є необґрунтованими.

Проаналізував суд апеляційної інстанції і доводи прокурора щодо істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке, на його думку, полягало у безпідставному відхиленні місцевим судом заявленого ним клопотання про допит судово-медичних експертів та призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи без виходу до нарадчої кімнати. На спростування цих доводів суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання прокурора, належним чином мотивував своє рішення у вироку та обґрунтовано дійшов висновку, що дві судово-медичні експертизи, які були проведені за клопотанням прокурора на підставі первинного висновку, є належними та обґрунтованими, не викликають сумнівів у їх правильності, містять вичерпні відповіді на порушені перед експертами питання, а також не суперечать іншим матеріалам справи, а навпаки цілком узгоджуються з ними, а тому суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для задоволення клопотання прокурора. З урахуванням зазначеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що відмова в задоволенні клопотання про призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи та у допиті судово-медичних експертів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності проведення цих дій.

Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що прокурором належним чином не обґрунтовано необхідність призначення повторної експертизи і в апеляційній інстанції, оскільки всі доводи прокурора були аналогічними з доводами клопотання, заявленого ним у судовому засіданні суду першої інстанції, і не містили даних, які б викликали в апеляційного суду сумніви у правильності висновку експерта, були пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю, чи з тим, що цей висновок суперечить іншим матеріалам справи.

З урахуванням вищенаведеного, суд апеляційної інстанції також не знайшов порушень місцевим судом положень ст. 332, 371 КПК у зв`язку з постановленням такого рішення без виходу до нарадчої кімнати.

З такими висновками погоджується і Суд, оскільки вони вмотивовані і відповідають вимогам закону.

Так, положеннями ст. 371 КПК врегульовано порядок ухвалення судових рішень та їх форма. У частинах 3 та 4 цієї статті зазначено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, ухвала виноситься в нарадчій кімнаті складом суду, який здійснював судовий розгляд. Ухвали, постановлені без виходу до нарадчої кімнати, заносяться секретарем судового засідання в журнал судового засідання.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 332 КПК суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи з підстав, передбачених цією нормою. З урахуванням зазначених положень, постановлення ухвали саме про відмову у задоволенні клопотання у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 350, ч. 4 ст. 371 КПК, на думку Суду, не свідчить про наявність істотного порушення КПК, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Що стосується посилань прокурора на те, що під час проголошення виправдувального вироку фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що, на його думку, свідчить про істотне порушення вимог КПК, то апеляційний суд визнав їх безпідставними у зв`язку з тим, що згідно з журналом судового засідання від 8 листопада 2019 року учасники судового провадження, у тому числі і прокурор, на проголошення вироку не з`явились, а тому суд першої інстанції оголосив вирок без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до вимог ч. 4 ст. 107 КПК.

Безпідставними є і доводи прокурора у касаційній скарзі про відсутність будь-яких об`єктивних даних про те, що проголошення вироку відбулося, оскільки цей факт підтверджений даними, які містяться у журналі судового засідання, а посилання на те, що таке проголошення за 12 хв не є можливим, прокурором невмотивовано. Крім того, посилаючись на таку неможливість, прокурор не зазначає, яким чином це перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Щодо доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд у резолютивній частині вироку послався на відсутність складу кримінального правопорушення, а в мотивувальній частині - на недоведеність складу кримінального правопорушення, то, як убачається з вироку, суд першої інстанції дійсно у мотивувальній частині зазначивши підставою виправдання ОСОБА_6 п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК (встановлення відсутності в діянні складу кримінального правопорушення), одночасно послався на п. 3 ч.1 ст. 373 КПК (виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення). Разом із тим у мотивувальній частині вироку суд першої інстанції вказав, що дійшов висновку саме про відсутність у діях обвинуваченого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, про що зазначив і у резолютивній частині.

За вказаних обставин така неузгодженість у вироку в цілому не є тим істотним порушенням КПК, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У касаційній скарзі прокурор посилається також на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки і не прийняв ніякого рішення за фактом завдання ударів ОСОБА_6 потерпілому, що чітко зафіксовано на відеозаписі.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_6 обвинувачувався у заподіянні потерпілому ОСОБА_8 саме тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких настала смерть потерпілого. Оскільки під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції таке обвинувачення не знайшло свого підтвердження, вчинення будь-яких інших дій ОСОБА_6 не інкримінувалося, то доводи прокурора в цілому не спростовують обґрунтованість судових рішень в цій частині.

Безпідставними є і доводи у касаційній скарзі прокурора про те, що суд апеляційної інстанції зробив явно необґрунтовану і «вибіркову» оцінку показань обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки, як убачається з ухвали, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про те, що перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння могло визвати в останнього хибну уяву про те, що потерпілий був живий.

Водночас суд апеляційної інстанції послався на те, що стан алкогольного сп`яніння визнавався самим обвинуваченим, а його показання стосовно того, що, коли він наносив удари потерпілому той був живий, не узгоджуються з дослідженим місцевим судом відеозаписом події 28 січня 2017 року та з результатами судово-медичної експертизи від 21 травня 2018 року, відповідно до яких потерпілий ніяких активних дій, у тому числі захисного характеру, не вчиняв та ознак того, що він знаходиться у свідомості, не виявляв упродовж всього відеозапису.

Не знайшли свого підтвердження і доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив стороні обвинувачення в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції за клопотанням учасників судового провадження зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Однак, як убачається із апеляційної скарги прокурора, сторона обвинувачення не наводила передбачених ч. 3 ст. 404 КПК підстав для повторного дослідження доказів, не навів їх прокурор і у касаційній скарзі.

З вищенаведеного вбачається, що апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, а рішення цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є обґрунтованим і вмотивованим.

Суд касаційної інстанції погоджується з вищевказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Отже, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують висновків суду першої інстанції щодо необхідності ухвалення виправдувального вироку.

Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 8 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 5 травня 2021 рокущодо ОСОБА_6 - без зміни.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3