Справа №591/7144/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/103/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021 року, відносно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, одруженого, пенсіонера, проживаючого в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 115, ч.1 ст. 263 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 в яких:

- прокурор просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021 року скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просив ухвалити новий вирок за яким визнати ОСОБА_9 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115 та ч. 1 ст. 263 КК України і призначити йому покарання:

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 10 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, просив визначити ОСОБА_9 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 10 років позбавлення волі. В іншій частині вирок суду прокурор просив залишити без зміни. Крім цього, просив дослідити документи, які характеризують особу ОСОБА_9 ;

До початку апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_8 від поданої ним апеляційної скарги відмовився, про що подав письмову заяву.

- обвинувачений просив вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021 року зміни в частині правової кваліфікації його дій, перекваліфікувавши їх на ст. 118 КК України;

- захисник просила вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021 року зміни в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_9 перекваліфікувавши їх з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України і остаточно призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 115 і ч. 1 ст. 263 КК України та призначено йому покарання:

- за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Згідно вимог ч. 1 ст. 70 КК України, ОСОБА_9 визначено остаточне покарання, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді 7 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_9 визначено рахувати з часу його затримання для відбування покарання, а також ОСОБА_9 у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 30.08.2019 року по 10.02.2021 року включно, із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення.

Стягнуто з ОСОБА_9 користь держави 8007,51 грн процесуальних витрат, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Обвинувачений стверджував, що свою провину у вчиненні злочинів усвідомлює, однак не погоджується з правовою кваліфікацією своїх дій за ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки умислу вбивати свого сина у нього не було. Звертав увагу на те, що активно сприяв слідству, надавав покази, брав участь в слідчих, процесуальних діях, а також просив врахувати, що має сім`ю дружину і сина, міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, позитивну характеристику з останнього місця роботи, похилий вік, пенсію, незадовільний стан здоров`я (переніс операцію по видаленню жовчного міхура та інші), раніше до кримінальної відповідальності не притягувався. Наголошував, що бажає справедливого розслідування та справедливого покарання.

Захисник стверджувала про неповноту судового розгляду і про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи вважаючи, що пред`явлене ОСОБА_9 обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України не підтверджено, оскільки ні в ході досудового розслідування, ні в ході судового розгляду не було встановлено того, що обвинувачений мав прямий умисел на вбивство свого сина. Захисник звертала увагу, що ОСОБА_9 надавав послідовні покази і зазначав, що дійсно мав сина ОСОБА_10 , з яким у нього були конфлікти з приводу того, що той не працював, зловживав спиртним і наркотиками, не заперечував того, що 22.08.2019 року між ними стався конфлікт в ході якого потерпілий, який знаходився в стані сильного алкогольного сп`яніння, наніс йому обвинуваченому, удар у височну область голови, а після того ногою по ребрам, далі він обвинувачений, вважаючи що сам вид зброї налякає сина, взяв з гаражу обріз, виніс його, однак син схопив обріз, потягнув його до себе і в цей момент (момент боротьби за зброю) стався випадковий постріл від якого ОСОБА_11 миттєво на місці події і помер. Захисник вважала, що до здійснення пострілу в потерпілого обвинувачений не виконав всіх належних дій по перевірці стану рушниці на предмет готовності до пострілу, візуально не переконався у відсутності патрону в патроннику. Тобто ОСОБА_9 , перед пострілом, мав передбачати наявність патрону в патроннику і наслідки, які можуть від цього настати, однак без достатніх належних підстав вважав, що тільки налякає потріпілого зброєю, без пострілу і наслідків. Вказане, свідчить про те, що постріл для обвинуваченого був несподіваним та у нього не було ні прямого ні опосередкованого умислу на вбивство сина. Водночас, стороною обвинувачення не доведено, а судом не встановлено мотивів, які б слугували підставою виникнення в обвинуваченого ОСОБА_9 умислу на вбивство потерпілого. Захисник переконана, що дії обвинуваченого носять необережний характер, який проявився у формі злочинної недбалості за відсутністю безневинного заподіяння шкоди та відсутністю будь якого умислу на вбивство. Крім того, захисник вважала, що доказів, які б спростовували версію подій обвинуваченого та поза розумним сумнівом доводили його винуватість в пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 115 КК України не наведено. З огляду на викладене захисник вбачала підстави для зміни вироку та перекваліфікації дій свого підзахисного з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 119 КК України.

Також сторона захисту просила врахувати, що ОСОБА_9 має похилий вік, пенсіонер з незадовільним станом здоров`я, будучи в СІЗО неодноразово лікувався, в березні 2021 року переніс операцію і в подальшому потребує постійного нагляду лікаря і періодичного перебування в умовах стаціонару. У скоєному ОСОБА_9 щиро розкаявся, а потерпіла ОСОБА_12 просила не позбавляти його волі. З огляду на вказане, захисник переконана, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції його від суспільства, зі звільненням його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Інші учасники кримінального провадження, зокрема потерпіла ОСОБА_12 апеляційну скаргу на вирок суду не подавала.

Як встановлено судом першої інстанції влітку 2017 року ОСОБА_9 за невстановлених обставин у невстановленої особи придбав в м. Суми вогнепальну зброю - обріз мисливської рушниці моделі «ТОЗ-БМ» 16 калібру № НОМЕР_1 , 1966 року виготовлення, який, не маючи відповідного передбаченого законом дозволу, переніс до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 , де почав незаконно зберігати, та який в подальшому був виявлений та вилучений працівниками поліції 10.09.2019 року у водоймищі в районі буд. АДРЕСА_2 , куди він був викинутий обвинуваченим після подій описаних далі.

Крім цього, за невстановлених обставин ОСОБА_9 незаконно придбав боєприпаси, які незаконно переніс до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав, та які 28.08.2019 року були виявлені та вилучені працівниками поліції, а саме: один 6,5 мм гвинтівковий патрон, два пістолетні патрони калібру 9 мм Р.А., споряджених еластичними метальними снарядами, один 7,62 мм проміжний патрон та чотири 5,6 мм гвинтівкові патрони кільцевого запалення.

Також, 22.08.2019 року близько 20.00 год ОСОБА_9 , перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , під час бійки та конфлікту зі своїм сином ОСОБА_13 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, зі згаданого вище обрізу мисливської рушниці, спорядженого одним патроном, умисно з метою спричинення смерті, з відстані двох метрів, здійснив постріл в напрямку грудної клітки, а саме в лівий бік тулуба потерпілого, внаслідок чого останній помер на місці, оскільки йому було заподіяно відкрите вогнепальне пошкодження органів черевної порожнини, а саме: вхідна вогнепальна рана в ділянці середньої пахвової лінії ліворуч в проекції 9 ребра, розмізчення хвоста підшлункової залози, крововилив в ніжку селезінки, розрив черевної аорти на рівні 12 грудного та 1-2 поперекових хребців, крововилив в жирову клітковину правої нирки, розмізчення нижнього полюсу правої нирки, вихідна вогнепальна рана на межі середньої та задньої пахвової лінії праворуч в проекції 10 ребра, які є складовими одного процесу, який перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_13 , є небезпечними для життя в момент заподіяння і кваліфікуються як тяжкі.

Розгляд апеляційного провадження було проведено без участі обвинуваченого ОСОБА_9 виходячи з таких обставин.

Як слідує з матеріалів справи до Сумського апеляційного суду вони надійшли 23.07.2021 (а.с. 186). Судові засідання призначалися на: 27.01.2022, 06.06.2022, 18.01.2023, 20.03.2023, 28.08.2023, 17.01.2024 та на 29.05.2024. До апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_9 , навіть будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з`являється, періодично подає клопотання про відкладення судового засідання на іншу дату через своє лікування.

Враховуючи вказані обставини, зважаючи на ст. 28 КПК України, а також те, що прокурор від своєї апеляційної скарги відмовився, а тому питання про погіршення становища бвинуваченого не ставиться, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи без участі обвинуваченого та за участі його захисника ОСОБА_7 , що узгоджується з ч. 4 ст. 405 КПК України.

Тому, заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_6 , яка відмову прокурора від апеляційної скарги підтримала та яка заперечила проти задоволення скарг обвинуваченого і захисника, думку захисника ОСОБА_7 , яка підтримала свою апеляційну скаргу та скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 , просила вирок суду змінити перекваліфікувавши дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 115 КК України на ст. 118 чи ст. 119 КК України і звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, та яка не заперечували проти відмови прокурора від його апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляяційних скарг обвинуваченого і захисника колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповдно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку оскаржений трьома учасниками кримінального провадження:

- прокурором, фактичні обставини справи, доведеність вини обвинуваченого та правильність правової кваліфікації його дій не оскаржував, однак який не погоджувався з призначеним обвинуваченому покаранням, вважаючи його занадто м`яким. В подальшому прокурор від апеляційної скарги відмовився, а тому до її аналізу колегія суддів не вдається;

- обвинуваченим, який вирок суду оскаржував в частиині правової кваліфікації його дій за кримінальним правопорушенням передбаченим ч. 1 ст. 115 КК України, вважаючи що вони повинні кваліфікуватись за ст. 118 КК України умисне вбивство, вчинене при перевищенні меж необхідної оборони;

- захисником, яка також вирок суду оскаржувала в частині правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст.115 КК України, вважаючи, що вони повинні бути перекваліфіковані на ст. 119 КК України вбивство, вчинене через необережність та яка просила звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

З викладеного вбачається, що вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021, відносно ОСОБА_9 , в частині фактичних обставин справи, доведеності вини та правильності правової кваліфікації дій обвинуваченого за кримінальне правопорушення передбачене ч.1 ст. 263 КК України, у вчиненні якого ОСОБА_9 також вказаним вироком суду був визнаний винним, ніхто з учасників кримінального провадження в апеляційному пордку не оскаржував, а тому, з урахуванням ч. 1 ст. 404 КПК України, колегія суддів в цій частині його не аналізує.

Водночас, як вбачається з викладеного обвинувачений і захисник не згодні з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України, а тому колегія суддів вважає за необхідне вирок суду переглянути саме в цій частині.

Так, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, при зазначених у вироку обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, які були повно і всебічно досліджені та правильно оцінені судом.

На перконання суду апеляційної інстанції зібрані досудовим слідством докази в своїй сукупності вказують на вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме умисного протиправного заподіяння смерті (вбивства) ОСОБА_13 .

Як вбачається з матеріалів справи, з приводу обвинувачення у вчиненні вбивства, ОСОБА_9 суду першої інстанції пояснював, що дійсно за наведених в обвинуваченні обставин між ним та його сином ( ОСОБА_13 ) стався конфлікт та бійка, з приводу зникнення з гаражу алкоголя, під час якого він, взявши з гаражу згаданий обріз, бажаючи налякати сина, виніс його назовні. Але ОСОБА_13 , схопивши обріз, потягнув його в свій бік і в цей момент (в момент боротьби за зброю) стався випадковий постріл, від якого ОСОБА_13 помер на місці. Перебуваючи в шоковому та наляканому стані, ОСОБА_9 помістив тіло сина в автомобіль та перевіз його в інше місце, де і закопав, а обріз викинув в водоймище, в подальшому показавши працівникам поліції як місце поховання так і місце, де він викинув зброю та речі. Також, в суді пешої інстанції обвинувачений не заперечив і тих обставин, що знав про те, що обріз був споряджений одним патроном, що курки були взведені, а також те, що небезпечно тримати пальці на спускових гачках за таких обставин.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив, що незважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_9 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч.1 ст. 115 КК України, та вважаючи, що в його діях наявний склад зовсім іншого кримінального правопорушення, передбаченого ст. 118 КК України, чи передбаченого ст. 119 КК України (за версією захисника), його вина у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України підтверджується поясненнями обвинуваченого, потерпілої, свідків та долученими до матеріалів кримінального провадження і дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так, допитана судом першої інстанції потерпіла ОСОБА_12 зазначала суду, що в момент вбивства сина її вдома не було, що тоді сталось не знає. Пояснювала також, що періодично в родини відбувались сварки між ним та батьком, оскільки син не працював, вживав іноді спиртне, раніше лікувався в психіатричній лікарні та перебував на обліку.

Свідок ОСОБА_14 , якого також допитав суд першої інстанції, пояснював, що в той день 22.08.2019 року у себе вдома він разом з померлим ОСОБА_13 (який проживає недалеко від свідка) вживали алкоголь. Приблизно о 18.00 годині ОСОБА_13 пішов додому (як він сказав за цигарками), а коли повернувся, то приніс горілку. Близько 18.30 19.00 год. ОСОБА_13 пішов остаточно з дому свідка. Після цього свідок померлого більше не бачив. Десь через два дні після цього, свідок бачив обвинуваченого і той запитував у нього, чи не бачив він сина. Крім того, свідок зазначав суду і про те, що під час вживання алкоголю ОСОБА_13 міг проявляти агресію.

Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції пояснював, що знайомий з родиною ОСОБА_9 . приблизно три роки, свідком позбавлення життя ОСОБА_13 не був, в дворі ОСОБА_9 він залишав в зазначений період часу свій автомобіль Ваз 2101 (білого кольору).

Крім пояснень обвинуваченого, потерпілої та свідків, суд дослідив і ряд інших, долучених до матеріалів справи письмових доказів, обгрунтовано вважаючи їх такими, що також вказують на вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому злочинів як за ч. 1 ст. 263 так і за ч. 1 ст. 115 КК України, а саме:

- протокол обшуку (дозвіл надано в подальшому судом в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України) за місцем проживання ОСОБА_9 від 28.08.2019 року з дослідженим відеозаписом (т. 1 а.с. 178), під час якого було зафіксовано обстановку за місцем вчинення наведених кримінальних правопорушень, вилучено докази, в тому числі боєприпаси, зазначені в обвинуваченні;

- висновок судової балістичної експертизи № 19/119/6-3/192е від 25.10.2019 року, яким підтверджено приналежність зазначених в обвинуваченні предметів, які були вилучені у ОСОБА_9 до боєприпасів (т. 2 а.с. 50);

- протокол слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_9 29.08.2019 року, з дослідженим відеозаписом, під час якого останній продемонстрував наведені події, коли було спричинено смерть потерпілого, місце де він поховав сина та місце, де викидав речі померлого, а також обріз (т. 2 а.с. 62);

- протокол огляду від 29.08.2019 року (т. 2 а.с. 66), з дослідженим відеозаписом, під час якого за вказівкою ОСОБА_9 було виявлено похований труп ОСОБА_13 та вилучено сліди;

- протокол огляду від 30.08.2019 року (т. 2 а.с. 73), з дослідженим відеозаписом, під час якого за вказівкою ОСОБА_9 було виявлено надувного човна (зі слідами бурого кольору) та куртку померлого, в місці де їх залишив ОСОБА_9 ;

- протоколи оглядів капців та куртки померлого, а також надувного човна зі слідами бурого кольору (т. 2 а.с. 96);

- протокол огляду трупа ОСОБА_13 з фототаблицею (т. 2 а.с. 102), під час якого зафіксовані зовнішні ознаки та ушкодження, що зазначені в обвинуваченні, а також вилучено одежу з нього дроб;

- висновок судово-медичного експерта № 809/559 від 03.10.2019 року (т. 2 а.с. 112) та роз`яснення експерта, яким зафіксований характер, ступінь тяжкості та локалізація заподіяних ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, які спричинили смерть останнього внаслідок вогнепального поранення, а також те, що в момент пострілу потерпілий був в стані сильного алкогольного сп`яніння та знаходився з направленою в бік пострілу лівою боковою поверхнею грудної клітки, а постріл був здійснений з близької дистанції;

- протокол слідчого експерименту від 10.09.2019 року (т. 2 а.с. 153) за участю ОСОБА_9 , від час якого останнім було продемонстровано місце, де він викинув в водоймище обріз;

- протокол огляду від 10.09.2019 року (т. 2 а.с. 73), з дослідженим відеозаписом, під час якого за вказівкою ОСОБА_9 було виявлено та вилучено з водоймища обріз куркової рушниці з двома гільзами, які досліджені судом першої інстанції;

- висновок судової балістичної експертизи № 19/119/6-3/200е від 30.10.2019 року, яким підтверджено приналежність вилученого обрізу до вогнепальної зброї та його придатність для здійснення пострілу, а гільзи, що в ньому перебували, були відстріляні з цієї ж зброї (т. 2 а.с. 50);

- висновок судово-медичної експертизи від № 809/559-д від 20.09.2019 року (т. 2 а.с. 176) з якого судом встановлено, що механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 не співпадає з механізмом їх виникнення, продемонстрованих ОСОБА_9 під час наведеного вище слідчого експерименту за його участю від 29.08.2019 року;

- висновок судово-медичної експертизи футболки померлого ОСОБА_13 № 227 від 07.10.2019 року (т. 2 а.с. 181), яким підтверджено наявність на його одежі вхідного вогнепального пошкодження, яке утворилось від пострілу з близької дистанції;

- протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_9 від 25.10.2019 року та висновок судово-медичної експертизи за його наслідками № 809/559-д1 від 08.11.2019 року (т. 2 а.с. 185-189), відповідно до яких механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_13 співпадає з механізмом їх виникнення, продемонстрованих ОСОБА_9 під час цього слідчого експерименту;

- висновок судово-психіатричної експертизи № 434 від 3.09.2019 року, яким підтверджена осудність обвинуваченого (т. 2 а.с. 191);

- довідка про відсутність у ОСОБА_9 дозволу на придбання, зберігання та носіння вогнепальної зброї та боєприпасів (т. 2 а.с. 195).

Будь-яких переконливих доводів чи тверджень щодо недопустимості чи неналежності наведених доказів як в суді першої інстанції так і в апеляційному суді учасниками провадження, зокрема обвинуваченим і захисником, не наведено, а тому, колегія суддів погоджується з висновком суд першої інстанції про те, що вони є такими, що в повній мірі узгоджуються між собою та підтверджують обставини вчинення ОСОБА_9 саме інкримінованих в провину кримінальних правопорушень, в тому числі і того, який апелянти оскаржували в апеляційному порядку за ч. 1 ст. 115 КК України.

Щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого саме за ч. 1 ст. 115 КК Украни умисного вбивства, з якою не погоджувався ні обвинувачений, вважаючи що його дії підлягають правовій кваліфікації за ст. 118 КК України умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони, ні захисник вважаючи, що дії обвинуваченого повинні кваліфікуватись за ст. 119 КК України вбивства через необережність, то колегія суддів зазначає наступне.

Так, кваліфікуючи дії обвинуваченого за ст. 118 КК України слід звернути увагу на те, що потерпілими від цього злочину можуть бути: 1) особа, яка вчинює суспільно небезпечне посягання і щодо якої винний застосовує заходи необхідної оборони 2) особа, дії якої були неправильно оцінені винним; 3) особа, яка вчинила злочин і щодо якої винний вживає заходів із затримання. Об`єктивна сторона цього злочину характеризується: 1) діями у вигляді посягання на життя іншої людини; 2) наслідками у вигляді заподіяння їй смерті; 3) причинним зв`язком між зазначеними діями та наслідками, а також 4) певною обстановкою. Стаття 118 КК України містить склад привілейованого умисного вбивства вбивства в разі перевищення меж необхідної оборони або перевищення заходів, необхідних для затримання злочинця, відповідальність за яке настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася. Умисне вбивство підлягає кваліфікації за цією статтею у трьох випадках, а саме, у разі його вчинення при перевищенні: 1) меж необхідної оборони; 2) меж захисту в обстановці уявної оборони; 3) заходів, необхідних для затримання злочинця. При цьому, обов`язковою умовою кваліфікації вбивства за ст. 118 КК України є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст. 115 КК України. Щодо суб`єктивної сторони цього злочину, то вона характеризується прямим або не прямим умислом.

Щодо ст. 119 КК України вбивства через необережність, то з суб`єктивної сторони це вбивство може бути вчи¬нене внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. Вид необережної вини на кваліфікацію злочину, що розглядається, не впли¬ває. Проте його встановлення є необхідним для оцінки ступеня суспільної небезпечності вчиненого, а також для правильного відмежування даного злочину від умисного вбивства і випадкового спричинення смерті.

При вбивстві внаслідок злочинної самовпевненості винний передбачає можливість настання смерті іншої особи від вчинюваної ним дії (бездіяль¬ності), але легковажно розраховує на її відвернення. При цьому повинен ма¬ти місце розрахунок на конкретні обставини, які, на думку винного, відвер¬нуть настання смерті. Однак такий розрахунок виявляється легковажним. Обставинами, які, на думку винного, відвернуть настання смерті, можуть бути його власні сили і можливості, діяльність інших людей тощо. При вчиненні злочину, що розглядається, характерним є те, що винний переконаний у ненастанні злочинного наслідку.

Вбивство через необережність внаслідок злочинної самовпевненості не¬обхідно відмежовувати від вбивства з непрямим умислом, коли винний, пе¬редбачаючи настання смерті, свідомо її допускає. При цьому винний усвідомлює можливість настання смерті потерпілого в даному випадку від його поведінки, не бажаючи разом із тим злочинного наслідку або байдуже ставлячись до його настання. Про наявність непрямого умислу свідчить, зо¬крема, розрахунок винного на випадковість, «навмання».

При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчиненої ним дії (бездіяль¬ності), але повинен був і міг її передбачити, діючи з більшою обачністю.

Як вбачається з матеріалів справи, незгода апелянтів з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого, вже виступала в суді першої інстанції предметом дослідження у відповідь на що, суд в деталях проаналізував версію обвинуваченого, щодо фактичних обставин справи і свою оцінку їй виклав в своєму вироку.

Так, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що про навмисний характер заподіяння смерті ОСОБА_9 своєму сину свідчить в першу чергу вчинення сукупності навмисних та свідомих дій обвинуваченим як безпосередньо перед здійсненням пострілу, так і після цього, які зумовлюються усвідомленим приховуванням слідів вчиненого діяння впродовж тривалого часу.

Як правильно зауважив суд першої інстанції та з чим за встановлених обставин погоджується і колегія суддів, під час наведеного конфлікту з сином обвинувачений цілеспрямовано йде до гаража, бере споряджений боєприпасом обріз (знаючи про це та маючи вибір, як він сам зазначив взяти або палку або зброю), з якого можливо здійснити постріл лише взвівши курки, які, як він сам зазначає, були взведені, тобто робить цілеспрямовані дії по застосуванню зброї, яка приведена в бойову готовність, при цьому тримає пальці на спускових гачках (оскільки в іншому випадку постріл би не пролунав).

При цьому, взаєморозташування потерпілого та обвинуваченого в момент пострілу (потерпілий знаходився направленою в бік пострілу лівою боковою поверхнею грудної клітки), а також здійснення пострілу з близької відстані, свідчить про сумнівність можливості у потерпілого на перехоплення згідно показань обвинуваченого наявного у нього обрізу.

До того ж, обвинуваченим як під час досудового слідства так і під час судового розгляду змінювались покази з приводу обставин, за яких пролунав постріл (з початку він казав про те, що постріл відбувався в той момент, коли він відштовхував ОСОБА_13 обрізом, але висновками експертів ці обставини спростовані, оскільки слідів пострілу впритул виявлено не було, а потім він зазначав про те, що син намагався перехопити обріз і потягнути на себе, що і викликало постріл).

Крім цього, про сумнівність позиції обвинуваченого в цій ситуації говорить і його вибіркова пам`ять, оскільки він не пам`ятає точно як відбувався постріл, чи взводив він курки, чи звертався з заявою про зникнення сина до поліції, але пам`ятає точно, що не бажав вбивати його.

Також, судом правильно врахована і подальша поведінка обвинуваченого після спричинення смерті сину, яка свідчить не на користь його версії, а говорить про навмисне позбавлення життя людини, оскільки ОСОБА_9 вчиняв дії не характерні для особи, яка щось вчинила з необережності він цілеспрямовано та навмисно здійснював ряд заходів з метою приховування наслідків скоєного (переміщення та поховання тіла сина, викидання зброї), а також навмисне створював штучне ОСОБА_16 ( ОСОБА_9 звернувся до правоохоронних органів з заявою про нібито зникнення сина через кілька днів після заподіяння йому смерті, що підтверджується відповідною заявою т. 1 а.с. 176, а свідок ОСОБА_14 показав суду, що обвинувачений через два дні після згаданих подій, будучи безпосереднім учасником заподіяння смерті сину, запитував у свідка про те, чи не бачив він його).

Сукупність вказаних обставин, свідчить про те, що обвинувачений свідомо та навмисно, взявши до рук зброю, яка була приведена в боєготовність, навмисно, з метою позбавлення життя, здійснив постріл в область життєвоважливих органів ОСОБА_13 , а покази ним надані з метою применшення власної відповідальності.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив кваліфікувати його дії за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, тоді як свій умисел чи то прямий чи то не прямий взагалі категорично заперечує, стверджуючи, що про вбивство сина і не думав.

Крім цього, матеріали справи не містять жодних доказів, які б підтверджували версію обвинуваченого в частині існування між ним і потерпілим такої обстановки, за якої він був вимушений захищати себе, оскільки жодної можливості покинути місце події (чи то втекти, чи то покликати на допомогу сторонніх) у нього дійсно не було. За словами обвинуваченого син вдарив його в область голови та ребер і тоді він пішов до гаража за зброєю. Вказане свідчить про існування в обвинуваченого болю, люті та як наслідок, імовірного бажання розправи з кривдником. При цьому, оцінюючи те, що обвинувачений в гаражі взяв саме зброю, а не інший будь-який предмет, який би не призвів до смерті іншої людини, і направивши його з близької відстані в сторону потерпілого, тримаючи пальці на спусковому гачку, свідчить про існування в обвинуваченого умислу саме на в умисне позбавлення потерпілого життя.

Захисник просила кваліфікувати дії обвинуваченого за ст. 119 КК України, оскільки вважала, що вбивство потерпілого обвинуваченим відбулось через необережність, з чим колегія суддів також погодитись не може з вказаних вище підстав.

В апеляційній скарзі захисник, як і обвинувачений звертала увагу на відсутність в обвинуваченого умислу на вчинення умисного вбивства, на те, що ОСОБА_9 надавав послідовні покази, зокрема між іншого він вказував про те, що саме в момент боротьби за зборою відбувся постріл, вважала, що обвинувачений не виконав всіх належних дій по перевірці стану рушниці на предмет готовності до пострілу і мав намір лише налякати сина, а не вбивати, що ні слідством не доведено ні судом не встановлено мотивів в обвинуваченого умисно вбивати сина, а тому сторона захисту переконана у необережному характері дій обвинуваченого, який проявився у формі звичайної злочинної недбалості.

У відповідь на такі твердження захисника колегія суддів звертає увагу апелянта на самі пояснення обвинуваченого, які той надавав в ході судового розгляду в суді першої інстанції, та який між іншого «..не заперечив тих обставин, що знав про те, що обріз був споряджений одним патроном, що курки були взведені, а також те, що небезпечно тримати пальці на спускових гачках за таких обставин..». Крім цього, з пояснень самого обвинуваченого вбачається, що з сином у нього був конфлікт, в процесі якого він робив йому зауваження на які він відреагував агресією вдарив обвинуваченого в область голови та ребер, і тільки після цього, обвинувачений пішов до гаражу та виніс з нього обріз. Дійсно обвинувачений свої пояснення змінював, виправдовуючи таку зміну відсутністю пам`яті, про що зауважував суд першої інстанції, однак проаналізованими вище доказами, допустимість яких ніким з апелянтів не оскаржувалась, підтверджується факт того, що постріл в потерпілого був з близької відстані та не за тих обставин, які вказує обвинувачений, не в ході бійки, чи то захисту, чи то необережного поводження зі зброєю. Стверджувати про відсутність в обвинуваченого мотиву на вбивство колегія суддів також не може, оскільки вбивству потерпілого передував конфлікт та отримання обвинуваченим тілесних ушкоджень. Крім цього, з пояснень потерпілої, також вбачається, що конфлікти в сімї були неодноразово, син вживав спиртне, лікувався, був на обліку у лікаря, тобто попередня поведінка потерпілого могла слугувати виникненню в обвинуваченого люті і бажання розправи, більше того після отримання двох ударів. Також слід звернути увагу захисника і на пост злочинну поведінку обвинуваченого, яка, як вказувалося вище, супроводжувалася приховуванням свого злочину, а не розкаянням у його вчиненні. Обвинувачений після пострілу не кинувся викликати швидку, поліцію, кликати на допомогу сусідів, чи намагатись іншим способом спасти потерпілого, навпаки, він поетапно продумавши свої дії, вжив всіх необхідних заходів на переховування тіла покійного та створення алібі для себе (подав до поліції заяву про зникнення сина, навмисно запитував у сусіда чи не бачив той потрілого після його вбивства).

Відтак, колегія суддів вважає що наведені та досліджені судом першої інстанції докази в своїй сукупності є переконливі, достатні та допустимі для того, щоб довести наявність в діях ОСОБА_9 складу злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 115 КК України, а також ч. 1 ст. 263 КК України, а тому не вбачає підстав для зміни вироку суду в цій частині, як того просили обвинувачений і захисник.

Щодо виду і міри покарання, з якою також не погоджувалася захисник, яка просила звільнити обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження при призначенні обвинуваченому покарання судом враховано обставину, що його пом`якшує - активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відсутність обтяжуючих покарання обставин, характер та ступінь суспільної небезпечності скоєних ним злочинів, один з яких пов`язаний з позбавленням життя людини, думку потерпілої, а також дані, що характеризують обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_9 судимостей не має, одружений, позитивно характеризується за місцем роботи, має похилий вік і слабкий стан здоров`я, суд першої інстанції дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_9 можливе лише за умови його ізоляції від суспільства з призначенням покарання за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі, а за ч. 1 ст. 115 КК України у виді 7 років позбавлення волі, з чим колегія суддів, за встановлених обставин погоджується і вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, справедливим та сприятиме меті, визначеній ст. 50 КК України.

Щодо вимог апеляційної скарги захисника, яка ставила питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні з огляду на ч. 1 ст. 75 КК України, яка надає право на таке звільнення за умови призначення особі покарання не більше 5 років позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б виступали підставою для зміни чи скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.

А тому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне в задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого і захисника відмовити, а вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021, залишити без зміни, як такий, що повністю відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 22.06.2021 року, відносно ОСОБА_9 , залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4