КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання - ОСОБА_4

за участю:

представника власників майна - ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого суді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2024 року,-

В с т а н о в и л а:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на:

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- нежиле приміщення № 43 (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

-нежилі приміщення з

АДРЕСА_4 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , шляхом заборони відчуження та розпорядження означеним майном.

Не погоджуючись з вказаним рішенням слідчого судді, адвокат ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, а саме:

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- нежиле приміщення № 43 (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

-нежилі приміщення з

АДРЕСА_4 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ;

- нежилі приміщення (групи приміщень № 10) (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_5 , належні ОСОБА_8 .

Мотивуючи вимоги своєї апеляційної скарги, вказує на те, що оскаржувана ухвала є незаконною, невмотивованою та постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим ухвала підлягає скасуванню.

Як зазначає апелянт, ОСОБА_10 не має процесуального статусу підозрюваної у кримінальному провадженні № 0000040, оскільки повідомлення про підозру на ім`я ОСОБА_10 було вручено 17.07.2023 Голові Гірської сільської ради ОСОБА_11 в позапроцесуальний спосіб, із порушенням приписів ст. 135 КПК України.

Крім того, в подальшому, від Гірської сільської ради Бориспільського району Київської області від 17.08.2023 за № 1373-02-11-23 отримано лист, відповідно до якого ОСОБА_10 не проживає на території громади Бориспільського району Київської області, у зв`язку із чим, отримане 17.07.2023 повідомлення про підозру повернуто на адресу Офісу Генерального прокурора.

Окрім цього, на думку автора апеляційної скарги, слідчим суддею, при постановленні оскаржуваної ухвали, залишено поза увагою, що клопотання прокурора та додані до нього матеріали не містять доказів на підтвердження обґрунтованості підозри, а отже підстави для накладення арешту на майно вказаної особи відсутні.

Однак, до початку розгляду апеляційних скарг, адвокат ОСОБА_5 подав уточнення до апеляційної скарги, у яких відмовляється від апеляційних вимог, заявлених щодо майна ОСОБА_8 та просить в цій частині апеляційне провадження закрити.

Згідно ст. 403 КПК України, особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї до закінчення апеляційного розгляду. Захисник підозрюваного, обвинуваченого, може відмовитись від апеляційної скарги тільки за згодою підозрюваного, обвинуваченого. Якщо ухвала суду першої інстанції не була оскаржена іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.

З огляду на вищевикладене, як вважає колегія суддів, апеляційне провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року в частині накладення арешту на майно, належного ОСОБА_8 , підлягає закриттю.

Заслухавши доповідь судді, думку представника власників майна, який підтримав подану апеляційну скаргу щодо скасування ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року в частині арешту майна, належного ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як убачається з матеріалів судового провадження, детективами територіального управління БЕБ у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071 від 18.04.2023 за підозрою ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 203-2, ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 209 КК України.

Постановою детектива Головного підрозділу детективів Бюро економічної безпеки України ОСОБА_14 від 02.09.2023 вказане в клопотанні майно визнано у кримінальному провадженні речовим доказом.

28.09.2023 прокурор першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, вказане в клопотанні, посилаючись на наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 170 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року клопотання сторони обвинувачення частково задоволено.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польщі» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про накладення арешту на вказане майно, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта, дотримався вимог ст. 170 КПК України і прийшов до обґрунтованого висновку з приводу наявності підстав для задоволення клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на зазначене в ньому майно.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується та вважає, що стороною обвинувачення доведена необхідність в даному випадку застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що власник майна не має відношення до кримінального провадження не є достатньою підставою для відмови у накладенні арешту, враховуючи те, що вказане майно має доказове значення у цьому кримінальному провадженні, оскільки буде використане в подальшому для доказу фактів та обставин, що встановлюються.

Решта доводів апеляційної скарги щодо порушень судом норм КПК України також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді постановлена у відповідності до вимог чинного законодавства, із з`ясуванням всіх обставин, які мають значення для вирішення справи, оскільки надані стороною обвинувачення матеріали доводять наявність правових підстав для накладення арешту на майно, а також того, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

П о с т а н о в и л а:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргоюадвоката ОСОБА_5 на ухвалу слідчого суддіПечерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2023 року в частині арешту майна, належного ОСОБА_8 , - закрити, у зв`язку із відмовою апелянта від апеляційних вимог в цій частині.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 вересня 2024 року, якою частково задоволено клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів органами Бюро економічної безпеки України Офісу Генерального прокурора ОСОБА_9 про арешт майна та накладено арешт на нерухоме майно, а саме на:

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- гараж (машиномісце в підземному паркінгу) за адресою: АДРЕСА_2 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

- нежиле приміщення № 43 (в літ. А) за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_7 , ОСОБА_6 ;

-нежилі приміщення з

АДРЕСА_4 , що належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , шляхом заборони відчуження та розпорядження означеним майном,- залишити без змін, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_5 , який діє в інтересах ОСОБА_6 , ОСОБА_15 , - без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________ _________________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/729/2024 Категорія ст. 170 КПК України

Унікальний № 757/43326/23-к

Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_16

Доповідач: ОСОБА_1