Номер провадження: 11-кп/813/1533/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на ухвалу Приморського райсуду м. Одеси від 22.04.2024, якою в межах к/п №0000512 від 28.06.2023 відносно:

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вагаршапат, респ. Вірменія, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючого у фактичних шлюбних відносинах, раніше судимого, востаннє - - 13.03.2023 Обухівським райсудом Київської обл. за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч.5 ст. 185 КК України продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.06.2024 із визначенням застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскаржуваною ухвалою Приморського райсуду м. Одеси від 22.04.2024було задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.06.2024 із утриманням в ДУ "Одеський слідчий ізолятор" відносно ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч.5 ст. 185 КК України із визначенням застави у розмірі 850 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 573 800 грн.

Обґрунтовуючи ухвалу, суд 1-ої інстанції врахував тяжкість інкримінованого злочину, відомості про особу обвинуваченого та констатував, що ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України продовжують існувати, що є підставою для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою, захисник ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що вона постановлена із істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону з огляду на такі обставини:

- ОСОБА_9 не було вручено клопотання про продовження строку тримання під вартою на зрозумілій для нього мові, що позбавило його можливості висловити свою думку з приводу викладених у ньому обставин, окрім того у судовому засіданні був відсутній перекладач з української на вірменську мову;

- суд безпідставно не врахував, що на теперішній час ті ризики, які існували на час застосування запобіжного заходу суттєво зменшилися, а частина з них взагалі перестала існувати. Обвинувачений має міцні соціальні зв`язки, які можуть виступати гарантією того, що він не буде переховуватися від суду. Так, ОСОБА_9 має постійне місце проживання, цивільну дружину, має на утриманні матір похилого віку, яка має незадовільний стан здоров`я, маж постійне джерело доходу.

- матеріали провадження не містять належних доказів винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, не містять доказів, що він 24.06.2023 взагалі перебував у м. Одесі, а потерпілі та свідки впізнають іншу особу зі схожим прізвищем. Окрім того, стороною обвинувачення не доведено, що у потерпілих було викрадено саме 500 000 доларів США, а не будь-яку іншу суму;

- потерпілі та свідки по вказаному провадженню вже надали свої пояснення, деякі з них були допитані повторно, їх пояснення містяться в матеріалах справи. Матеріали справи мне містять будь-яких доказів того, що обвинувачений вчиняв дії, спрямовані на незаконний влив на свідків чи потерпілих. Місце проживання свідків та потерпілих знаходиться в м. Києві, тоді як місцем проживання обвинуваченого є м. Одеса.

- процесуальна поведінка ОСОБА_9 в межах кримінальних проваджень, які перебувають в інших судах є належною;

- стороною обвинувачення було допущено порушення того принципу, що з перебігом певного строку ризики, які існували на початковій стадії автоматично зменшуються, в той час як всі твердження відносно необхідності продовження найбільш суворого запобіжного заходу є абстрактними та необґрунтованими;

- стан здоров`я ОСОБА_9 постійно погіршується, він неодноразово звертався до зі скаргами до адміністрації ДУ «Одеський слідчий ізолятор», окрім того, ухвалами апеляційного суду неодноразово було зобов`язано посадових осіб ДУ «ОСІ» та філію ЦОЗ ДКВС України в Одеській та Миколаївській обл. провести медичне забезпечення та провести належне лікування обвинуваченого у встановленому законом порядку, у тому числі у разі необхідності у закладах МОЗ. Однак, жодного обстеження та медичної допомоги ОСОБА_9 організовано не було;

- розмір застави є непомірним для обвинуваченого, який не має будь якого нерухомого майна, транспортних засобів, що робить запобіжний захід безальтернативним. Поза увагою суду залишилася практика ЄСПЛ відповідно до якої непомірний розмір застави майновому стану підозрюваного є лише формальним виконанням вимог Європейської конвенції з прав людини.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу від 22.04.2024 та постановити нову ухвалу, якою застосувати відносно ОСОБА_9 запобіжний захід у застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

У судовому засідання апеляційного суду захисники підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсязі та просили її задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_10 направив на адресу апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати апеляційну скаргу за його відсутності, проти її задоволення заперечував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався з огляду на наступне.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

На підставі аналізу матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Приморському райсуді м. Одеси знаходиться к/п №0000512 від 28.06.2023 відносно ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27, ч. 5 ст. 187 КК України.

Відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України, судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення.

Відтак, надаючи оцінку доводам захисника відносно відсутності доказів винуватості ОСОБА_9 та не доведеності стороною обвинувачення, що у потерпілої було викрадено саме 500 000 доларів США, колегія суддів наголошує, що апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши клопотання про продовження строку тримання під вартою (у разі його наявності), ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу, а також, в деяких випадках, копію обвинувального акту та журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження або застосування запобіжного заходу у судовому засіданні.

Водночас, зважаючи на можливу міру покарання, яка може загрожувати обвинуваченому ОСОБА_9 разі визнання його винуватим, зокрема, у вигляді позбавлення на строк від 7 до 12 років із конфіскацією майна, колегія суддів вважає, що рішення суду 1-ої інстанції є законним, обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховування обвинуваченого від суду.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Зазначений стандарт доказування (переконання) суд використовує для перевірки існування ризиків за ч.1 ст.177 КПК України, у цьому кримінальному провадженні щодо обвинуваченого.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Окрім того, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується доводів захисника відносно того, що потерпілі та свідки по вказаному провадженню вже надали свої пояснення, деякі з них були допитані повторно, їх пояснення містяться в матеріалах справи, апеляційний суд зауважує, що відповідно до змісту оскаржуваної ухвали свідки ще не допитані.

Окрім того, колегія суддів додатково зауважує, що згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку передбаченому ст. 225 КПК України.

Наявність ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, підтверджується тим, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше неодноразово судимий, останній раз 13.03.2023 Обухівським райсудом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік. Крім того, судом враховано, що відносно ОСОБА_9 існують кримінальні провадження про притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 3 ст. 185 КК України, які на теперішній час знаходяться в провадженні інших судів держави.

Окрім того, відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

З огляду на вищевказане, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 60 рішення ЄСПЛ «Боротюк проти України», апеляційний суд вважає необхідним та виправданим продовження на даній стадії судового розгляду обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для запобігання існуючим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону та правовими позиціями ЄСПЛ.

Що стосується тверджень захисника відносно того, що ОСОБА_9 має постійне місце проживання, цивільну дружину, має на утриманні матір похилого віку, яка має незадовільний стан здоров`я, маж постійне джерело доходу, апеляційний суд приймає їх до уваги, однак наявність соціальних зав`язків не свідчить жодним чином про необґрунтованість клопотання сторони обвинувачення та оскаржуваної ухвали, окрім того зазначені обставини не стали для обвинуваченого стримуючим фактором з огляду на те, що він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого корисливого умисного злочину.

Належна процесуальна поведінка ОСОБА_9 в межах проваджень, які перебувають в інших судах не є вирішальним Фактором при вирішальним фактором при вирішенні питання доцільності продовження строку тривання під вартою в межах зазначеного провадження.

Що стосується посилання захисника відносно того, що ОСОБА_9 не було вручено клопотання про продовження строку тримання під вартою на зрозумілій для нього мові, що позбавило його можливості висловити свою думку з приводу викладених у ньому обставин, апеляційний суд фактично позбавлений можливості перевірити зазначені обставини, оскільки у відповідності до приписів ст. 422-1 КПК України колегія суддів має змогу ознайомитися зі змістом клопотання прокурора та оскаржуваною ухвалою.

В той же час, апеляційний суд враховує, що відповідно до вступної частини оскаржуваної ухвали у судовому засідання під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою був присутній перекладач та обвинуваченому було забезпечено право на захист завдяки участі його захисника у судовому засіданні.

Більш того, обвинувачений ОСОБА_9 є громадянином України та зобов`язаний знати Державну мову.

Отже на переконання колегії суддів, зазначені захисником обставини не є безумовною підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Що стосується доводів сторони захисту про визначення непомірного розміру застави для обвинуваченого, з посиланням на те, що у останнього відсутнє зареєстроване за ним нерухоме майно чи транспортні засоби, колегія суддів зауважує наступне.

Оскаржуваною ухвалою ОСОБА_9 визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 850 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 573 800 грн.

Згідно з приписами п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину встановлюється у розмірі від 80 до 300 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Частина 4 ст. 182 КПК України передбачає, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Апеляційний суд у цьому контексті приймає до уваги рішення ЄСПЛ «Істоміна проти України», відповідно до якого сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі та ін. та констатує, що у даному випадку суд вимог закону дотримався та при визначенні застави врахував специфіку інкримінованого злочину, його корисливу спрямованість, розмір завданої майнової шкоди, наявність ризиків, відомості про особу обвинуваченого та прийшов до обґрунтованого висновку про те, що саме такий розмір застави здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 .

Колегія суддів бере до уваги твердження сторони захисту щодо стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 , однак констатує, що суду не надано відомостей про те, що теперішній час стан здоров`я обвинуваченого унеможливлює його утримання під вартою, а тому слід констатувати, що на теперішній час обставин, передбачених ч. 2 ст.183 КПК, які є перешкодою для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_9 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, не встановлено.

Більш того, востаннє, ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.01.2024 було зобов`язано посадових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та Філії ЦОЗ ДКВС України в Миколаївській та Одеській областях забезпечити належне медичне обстеження та лікування (у разі потреби) обвинуваченого ОСОБА_9 у встановленому законом порядку, в тому числі, у разі необхідності, у закладах охорони здоров`я МОЗ України.

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , виходячи з положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК.

Апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого тримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст. 331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Таким чином, зважаючи на вказані обставини, колегія суддів вважає, що продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 не суперечить ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», оскільки, незважаючи на презумпцію невинуватості, тримання під вартою завжди є законним, якщо є достатні підстави вважати, що існує необхідність у запобіганні вчиненню особою правопорушення чи ухиленню від правосуддя після скоєння злочину, з тією метою, щоб особа, яка обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину постала перед компетентними органами.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду 1-ої інстанції про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно нього залишенню без змін як законна, обґрунтована та вмотивована.

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 24, 28, 370, 404, 405, 407, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2024, якою стосовно ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 27 ч.5 ст. 185 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 21.06.2024, із визначенням застави залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3