Справа № 953/5839/24
н/п 1-кс/953/4865/24
"04" липня 2024 р. м.Харків
Слідчий суддя Київського районного суду м. Харкова - ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
Під час досудового розслідування встановлено, що до Київської окружної прокуратури м. Харкова надійшли матеріали, зареєстровані в ІТС «Інформаційний портал Національної поліції України» Харківського районного управління поліції № 1 ГУНП в Харківській області від 10.06.2024 № 9715 за заявою ОСОБА_4 щодо крадіжки невстановленою особою її банківської картки з подальшим заволодінням грошових коштів у сумі 300 доларів США, які перебували на вказаній карті.
Допитана під час досудового розслідування як потерпіла ОСОБА_4 повідомила, що 10 червня 2024 року близько 11 години 00 хвилин вона приїхала на своєму автомобілі на ринок «Барабашова», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та після того, як придбала необхідний товар, повернулася додому. Того ж дня близько 14 години 00 хвилин, коли вона перебувала вдома, на її мобільний телефон почали надходити смс-сповіщення про те, що з її банківської картки знімають грошові кошти. Того ж дня вона встановила, що її банківська картка зникла.
Допитаний під час подальшого досудового розслідування ОСОБА_5 повідомив, що 10 червня 2024 року він знаходився на ринку «Барабашова», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , де на землі побачив банківську картку, яку вирішив залишити собі. Після чого поїхав до магазину «Техносток», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , де придбав вищевказаний годинник із зарядним кабелем до нього. Вказав, що за придбаний товар він розрахувався грошовими коштами, які перебували на раніше знайденій ним банківській карті.
Прокурор зазначає, що вищевказаний годинник та зарядний кабель до нього є предметами вчинення кримінального правопорушення, враховуючи, що ОСОБА_5 розпорядився грошовими коштами, які знаходились на банківській карті потерпілої ОСОБА_4 , спричинивши їй матеріальний збиток.
З урахуванням викладеного, з метою забезпечення збереження речових доказів, які мають значення для кримінального провадження, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вказане майно.
Прокурор ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилася, до клопотання долучена заява, в якій просила клопотання про арешт майна розглядати без її участі. Клопотання просила задовольнити.
Власник майна ОСОБА_7 у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати клопотання без його участі, щодо задоволення клопотання не заперечував.
Відповідно до ст. 172 КПК України неприбуття у судове засідання викликаних осіб не перешкоджає розгляду клопотання.
Оскільки учасники кримінального провадження у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося.
Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання прокурора, виходячи з такого.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститись у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з клопотанням про арешт майна.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Так, вирішуючи питання про наявність підстав для накладення арешту на вищевказане майно, слідчий суддя виходить з такого.
Диспозиція статті ч. 4 ст. 185 КК України сформульована законодавцем як крадіжка, вчинена у великих розмірах чи в умовах воєнного або надзвичайного стану.
Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Разом з тим у порушення вимог ч. 2 ст. 173 КПК України прокурор не навів достатніх правових підстав для накладення арешту на вищевказане майно, а тому слідчий суддя дійшов висновку про те, що у задоволенні клопотання слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 98, 131-132, 170-173 КПК України, слідчий суддя
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час її постановлення, у той самий строк з моменту отримання копії ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1