ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисниці ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подану на ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст. 185 КК України ОСОБА_8 , строком до 07.07.2024 року,

встановила:

В провадженні Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0001528 від 29 жовтня 2023 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Матеріалами справи встановлено, у 28 жовтня 2023 року приблизно о 22 годині 15 хвилин, перебуваючи поблизу будинку №10/21 по вулиці Ніколенко у місті Кам`янське ОСОБА_8 здійснив крадіжку пістолета-револьвера під патрон Флобера з серійним номером НОМЕР_1 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_9 , чим останньому завдано майнового збитку.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжка), яка вчинена в умовах воєнного стану, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України.

Під час судового засідання ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого за ч.4 ст. 185 КК України ОСОБА_8 , строком до 07.07.2024 року.

Розмір застави, визначений ухвалою Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року, у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, залишено без змін.

Цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання сторони захисту щодо зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу на домашній арешт.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 на теперішній час обґрунтовано, а саме в достатній мірі для розгляду клопотання прокурора, обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке чинним законодавством передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 8 років.

Судом враховано, що ОСОБА_8 є раніше судимим за умисні, тяжкі корисливі злочини. Обвинувачується у вчиненні двох поспіль умисних, тяжких злочинів в період відбуття покарання у виді позбавлення волі з встановленням іспитового строку. Даних про працевлаштування обвинуваченого та джерело його існування, суду не надано.

За таких обставин, суд вважав такими, що не зменшились та продовжують існувати ризики переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення та незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції захисниця ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить про скасування ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року та постановлення нової ухвали, якою застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або зменшити розмір встановленої судом першої інстанції застави до мінімального, визначеного законом, розміру.

Крім того, захисницею подано клопотання про поновлення строку апеляційного оскарження ухвали суду першої інстанції з огляду на те, що повний текст ухвали нею фактично отримано 06 червня 2024 року.

Обґрунтовуючи доводи даної апеляційної скарги захисниця зазначає, що суд з листопада 2023 року по травень 2024 рік ОСОБА_10 не отримує лікування в умовах СІЗО, хвороба, а саме наявна у нього Епілепсія із ускладненням, прогресує, що може призвести до тяжких наслідків. Враховуючи дану обставину, у суду першої інстанції взагалі відсутні підстави для обрання та продовження щодо ОСОБА_10 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, суд зобов`язаний визначити розмір застави достатній для забезпечення виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Однак, з урахуванням того, що ОСОБА_8 із своєю родиною є переселенцями, офіційно перебуває на обліку як переселенець, батько знаходиться в України, а мати ОСОБА_8 на лікуванні за кордоном, визначена судом першої інстанції застава у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб є занадто непомірним для обвинуваченого ОСОБА_8 ..

Під час апеляційного розгляду справи:

- захисниця ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підтримала доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі, просила про скасування ухвали суду першої інстанції та обрання щодо ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу;

- прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, вважала рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу захисниці без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в її задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Правило дотримання строку на оскарження ухвали слідчого судді з дня її оголошення, передбачене п.3 ч.2 ст. 395 КПК, надає потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції. Це правило чітко визначає як для осіб, так і для органів влади період, після закінчення якого контрольна функція суду не здійснюється.

Процедура визначення строків для подання скарги має на меті забезпечити належне відправлення правосуддя і дотримання принципу правової визначеності.

За змістом ч.1 ст.117 КПК строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин.

Під поважними причинами пропущення процесуального строку слід розуміти неможливість особи подати скаргу у визначений законом строк у зв`язку з такими обставинами, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що подала апеляційну скаргу, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Зазначені обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами.

З цього питання Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 27.05.2019 (справа № 461/1434/18, провадження № 51-6470 кмо 18) зробила правовий висновок про те, що у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч.2 ст.376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали.

Натомість у випадку необізнаності у заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч.1 ст.117 КПК.

Свою правову позицію щодо тлумачення поняття поважності причин, які можуть бути підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження, неодноразово висловлював у своїх рішеннях Верховний Суд. Зокрема у Постанові Першої судової палати ККС ВС від 30 жовтня 2018 року (справа №299/2987/15-к провадження № 51-4594 км18) зазначено наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, оскільки в кожній справі національні суди мають перевіряти, чи виправдовують підстави для поновлення строків для оскарження втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності) (див.: рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року; рішення у справі «Устименко проти України» (Ustimenko v. Ukraine), заява №32053/13, п. 47, від 29 жовтня 2015 року).

Частиною 1 статті 117 КПК передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише у тому випадку, якщо його пропущено з поважних причин. Отже, в ініційованому учасником кримінального провадження клопотанні про поновлення процесуального строку має бути наведено причини, через які цей строк пропущено.

При цьому Суд визначив, що під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали можливість своєчасного звернення до суду у вищезазначений законом строк.

Як убачається з матеріалів судового провадження розгляд клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та ухвалення місцевим судом оскаржуваної ухвали відбулися 10 травня 2024 року. Натомість цього дня судом було оголошено лише вступну та резолютивну частину свого рішення.

Враховуючи приписи п.3 ч.2 ст.395 КПК та вищенаведені правові позиції, як Об`єднаної палата ККС ВС, так і Першої судової палати ККС ВС, суд апеляційної інстанції вважає, що у даній справі наявні поважні причини, які унеможливили здійснення захисницю ОСОБА_7 свого обов`язку щодо своєчасного звернення з апеляційною скаргою до суду у визначений законом строк, а тому цей строк підлягає поновленню відповідно до приписів ч.1 ст.117 КПК.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання прокурора, суд першої інстанції погодився з доводами про те, що продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду, впливати на свідків та потерпілого у даному кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення.

З такими висновками місцевого суду, які стали підставою для задоволення клопотання прокурора, погоджується й суд апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо застосування до обвинуваченого іншого, альтернативного запобіжного заходу, слід визнати безпідставними.

Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до вимог цих норм у сукупності з положеннями ст.199 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Згідно з ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Судом першої інстанції вказані вимоги закону дотримано, викладені в ухвалі висновки є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги їх не спростовують.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд врахував, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення проти власності, не працює і не має джерела доходу, раніше неодноразово судимий за вчинення кримінальних правопорушень проти власності.

Такі обставини в їх сукупності, на думку колегії суддів, переконливо свідчать, що обвинувачений може здійснювати дії направлені на переховування від суду, впливу на свідків та потерпілого та вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшилися і виправдовують подальше його тримання під вартою. А тому застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе запобігти спробам вчинити вказані дії.

Щодо можливості застосування до обвинуваченого інших альтернативних заходів, то колегія суддів у цьому питанні зважає на наступне.

На думку колегії суддів, запобіжний захід у виді домашнього арешту або особистого зобов`язання не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 та попередити наявні ризики у зв`язку із їх недостатнім стримуючим впливом за наявності зазначених вище обставин, а також існування реальної можливості переховуватись, враховуючи ситуацію, яка існує в державі, у тому числі і ту, яка викликана зовнішнім втручанням іншої держави.

Дієвим заходом, який в змозі виконати завдання по мінімізації вищезазначених ризиків є запобіжний захід у виді застави, який застосований судом першої інстанції щодо обвинуваченого і який є альтернативним до запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому, на думку колегії суддів, відсутні підстави для зміни розміру застави, яка була визначена обвинуваченому, а саме в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, оскільки вказаний розмір застави було визначено судом з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченого, а також даних щодо наявності ризиків. Саме зазначений судом розмір застави, на думку колегії суддів, буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» де зазначено, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Таким чином, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

На переконання колегії суддів, таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

На переконання апеляційного суду, посилання захисниці на наявність у обвинуваченого ряду хвороб не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду, оскільки це не спростовує висновку суду про те, що він може переховуватися від суду та вчинити інші, встановлені судом першої інстанції ризики.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про те, що саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у цьому кримінальному провадженні.

Наведене вказує на відсутність підстав для скасування ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 , у зв`язку із чим колегія суддів вважає за необхідне залишити ухвалу без змін, а апеляційну скаргу захисниці без задоволення.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Клопотання захисниці ОСОБА_7 про поновлення строку оскарження ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року задовольнити.

Поновити захисниці ОСОБА_7 строк апеляційного оскарження ухвали Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року, як пропущеного з поважних підстав.

Ухвалу Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 10 травня 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч.4 ст. 185 КК України ОСОБА_8 , строком до 07.07.2024 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисниці ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4