У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 березня 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді в порядку ст. 174 КПК України із клопотанням про скасування арешту майна, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування на мобільний телефон марки «Ipone 12mini» чорного кольору, належного ОСОБА_3 . Клопотання мотивує наступним.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2023 року у справі №308/23170/23 накладено арешт у вигляді заборони відчуження, розпорядження та користування на мобільний телефон марки «Ipone 12mini» чорного кольору, належного ОСОБА_3 .

Заявник зазначає, що розгляд даного клопотання прокурора про накладення арешту на майно проведено за відсутності власника майна.

Стверджує, що постанова слідчого від 27.12.2023 року, якою вищевказане майно визнане речовим доказом, не містить мотиви прийняття такої, оскільки в обґрунтування прийнятого рішення наведено виключно цитування положень ст. 98 КПК України.

Зазначає, що станом на 01.03.2024 року у органу досудового розслідування відсутні жодні відомості про те, що вказаний мобільний телефон містить відомості, які мають значення для кримінального провадження, оскільки протокол огляду телефону у матеріалах справи відсутній.

Окрім того вказує, що клопотання прокурора не містить відомостей про існування обставин, які підтверджують що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Звертає увагу на значний сплив часу після накладення арешту на майно, поточний процесуальний статус у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_3 , відсутність у матеріалах справи №308/23170/23 процесуальних документів, які підтверджують повноваження прокурора, яким підписано та подано до суду клопотання про арешт майна, повноваження слідчого, яким проведеного обшук та винесено постанову про визнання речовим доказом, необґрунтованість постанови слідчого у кримінальному провадженні про визнання речовими доказами, відсутність ухвали суду про надання дозволу на проведення обшуку, відсутність у матеріалах кримінального провадження станом на 01.03.2024 р., тобто після двох місяців з часу накладення арешту, результатів огляду мобільного телефону.

Окрім того зазначає, що ОСОБА_3 наразі мобілізований до лав ЗСУ, а відтак мобільний телефон необхідний як для спілкування з родиною, так і для забезпечення проходження служби.

У судове засідання заявник адвокат ОСОБА_4 не з`явився, при цьому до суду надійшла заява, в якій він просить провести розгляд клопотання без його участі, вимоги підтримує.

Прокурор в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про розгляд клопотання.

Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч.4 ст.107 КПК України, не здійснювалося.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, носять у собі тимчасовий характер.

Порядок скасування арешту майна встановлюється нормами ст.174 КПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Відповідно до ч.2 ст.174КПК України арешт майна може бути скасовано ухвалою суду за клопотанням власника майна або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба.

Відповідно до частини 6 статті 100КПК України речові докази, що не містять слідів кримінального правопорушення, у вигляді предметів, великих партій товарів, зберігання яких через громіздкість або з інших причин неможливо без зайвих труднощів або витрати по забезпеченню спеціальних умов зберігання яких співмірні з їх вартістю, а також речові докази у вигляді товарів або продукції, що піддаються швидкому псуванню повертаються власнику (законному володільцю) або передаються йому на відповідальне зберігання, якщо це можливо без шкоди для кримінального провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як встановлено судом, ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2023 року накладено арешт, шляхом накладення заборони володіння, користування та розпорядження, на виявлені і вилучені 26.12.2023 в ході обшуку, який проводився за адресою: АДРЕСА_1 , речі та предмети, зокрема на мобільний телефон марки «Ipone 12mini» чорного кольору, належного ОСОБА_3 .

Метою накладення арешту на майно відповідно до ухвали слідчого судді є збереження речових доказів.

Клопотання заявника аргументовано тим, що на момент подачі клопотання відсутня будь-яка сукупність підстав вважати, що вилучене майно є доказом злочину, оскільки у матеріалах кримінального провадження станом на 01.03.2024 р., тобто після двох місяців з часу накладення арешту, відсутні результати огляду мобільного телефону. Зазначає щодо поточного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні власника майна ОСОБА_3 та перебування останнього у лавах ЗСУ.

Варто зазначити, що в кримінальному провадженні існує два види інтересів: суспільні інтереси, на захист яких спрямована система кримінальної юстиції; особисті інтереси підозрюваного, обвинуваченого, інших учасників кримінального провадження, які мають бути гарантовано захищені від неправомірних посягань.

Забезпечення балансу цих інтересів, по суті, є одним з найважливіших завдань кримінального провадження. Так, у ст. 2 КПК зазначено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.

Досягнути такого балансу можна лише за умови існування і дотримання певних правил, визначених у законі, які в своїй сукупності створюють систему гарантій від порушення прав особи, що опинилась у сфері дії кримінального провадження.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "ОСОБА_5 та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 3 ст. 22 КПК України слідчий суддя під час кримінального провадження не може одночасно виконувати функції державного обвинувачення, захисту і судового розгляду. Так, функції з доведення обґрунтованості поданого клопотання, наявності підстав для його задоволення процесуальним законом покладено виключно на ініціатора такого клопотання, в даному випадку - власника майна, разом з тим сторона обвинувачення у випадку не згоди з даним клопотанням зобов`язана належним чином її теж обґрунтувати. Відтак слідчий суддя розглядає клопотання на підставі тих доказів, які слідчому судді і представлені. При цьому, жоден учасник не був позбавлений можливості надати їх безпосередньо в судовому засіданні.

Викладені обставини свідчать, про те, що слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Слідчий суддя, бере до уваги, те власник майна мобілізований до лав ЗСУ, значний сплив часу під накладення арешту на майно та відсутність заперечення зі сторони органу досудового розслідування щодо зняття арешту з даного майна. У зв`язку з цим, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання держави у право користування заявником належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Окрім того, згідно вимоги ч. 4 ст. 174 КПК України, слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Враховуючи, що мобільний телефон зазначений в клопотанні визнаний речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження, яке наданий час не розглянуто, обвинувальний акт до суду не передано, (відповідні дані у матеріалах клопотання відсутні), додаткової, повторної, комплексної, комісійної експертизи не призначено (таких відомостей прокурор не надав), прокурором не наведено підстав для необхідності подальшого застосування арешту майна, слідчий суддя вважає за доцільне скасувати арешт на вищевказаний телефон та передати його власнику (володільцю).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст174, 309 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт мобільного телефону марки «Ipone 12mini» чорного кольору, належного ОСОБА_3 , накладний ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.12.2023 року у справі №308/23170/23 у рамках кримінального провадження №0000361 від 22.11.2023 та повернути вказане майно власнику ОСОБА_3 або його представнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області ОСОБА_1