Дата документу 06.05.2024 Справа № 333/1548/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1548/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/807/271/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ст. 170 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2024 року м . Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001294, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 369-2 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Слідчий СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 за погодженням з прокурором Шевченківської окружної прокуратури ОСОБА_6 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на грошові кошти в валюті «Євро» у загальній кількості 81700 євро, наступними номіналами: 10 євро - 1 купюра; 20 євро - 2 купюри; 50 євро - 419 купюр; 100 євро - 476 купюр; 200 євро - 63 купюр; 500 євро - 1 купюра, що були вилучені в ході санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з єдиним умислом, направленим на одержання від ОСОБА_13 неправомірної вигоди, одержали від останнього неправомірну вигоду у сумі 3500 доларів США за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме, невстановленими службовими особами лікарсько-консультативної комісії КНП «Міська лікарня №7» та Дніпровської медико-соціальної експертизи, внаслідок чого, ОСОБА_13 видано довідку до акту огляду медико-соціальною експертною комісією №459224, згідно якої останньому призначено 2 групу інвалідності строком на 2 роки.

Крім того, ОСОБА_10 , діючи з єдиним умислом, одержала неправомірну вигоду у сумі 300 доларів США, за вплив на прийняття рішення особами, уповноваженими на виконання функцій держави, а саме невстановленою службовою особою лікарсько-консультативної комісії КНП «Міська лікарня №7» щодо видачі направлення на МСЕК ОСОБА_14 .

ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

В обґрунтування клопотання, слідчий зазначив, що вилучені за місцем мешкання ОСОБА_7 грошові кошти можуть бути отримані злочинним шляхом - як неправомірна вигода, передана ОСОБА_10 , вказані грошові кошти мають значення речових доказів у даному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя відмовив у задоволенні клопотання, обґрунтувавши рішення тим, що ОСОБА_7 не повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, не визначено інший процесуальний статус особи, що б могло свідчити про наявність доказів на доведення вини та причетність ОСОБА_7 до кримінальних правопорушень, які перебувають у проводженні слідчого, стороною обвинувачення не доведено та не зафіксовано матеріалами негласних слідчих дій факту передання підозрюваною ОСОБА_10 грошових коштів або іншого майна ОСОБА_7 .

В апеляційній скарзі прокурор вважає висновки слідчого судді необґрунтованими.

В обґрунтування своєї скарги вказує, що п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України серед визначено, випадком застосування спеціальної конфіскації у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, тобто відсутність статусу ОСОБА_7 на час розгляду клопотання про арешт майна не є підставою для відмови, так як останній по суті є в даному випадку третьою особою, на майно якої може бути накладений арешт.

Зазначає, що посилання слідчого судді на виписку по рахунку ОСОБА_7 , наданої останнім в судовому засіданні як джерело отримання вилучених грошових коштів, а доводи сторони обвинувачення щодо можливого переховування коштів ОСОБА_10 лише припущенням, вважає необґрунтованими, адже під час судового розгляду ОСОБА_7 не зміг відповісти на запитання, чому доходи, нібито отримані ним за договором щодо проведення клінічних досліджень, не відображаються у відомостях ГУ ДПС в Запорізькій області і чому він не оподатковує вказаний дохід.

Зауважує, що сама по собі виписка по рахунку не є підтвердженням законності отримання грошових коштів, разом з тим договір, який наданий ОСОБА_7 для огляду в судовому засіданні був лише копією, а зауваження прокурора щодо необхідності перевірки його автентичності слідчим суддею проігноровано, при цьому сам ОСОБА_7 та його представник не надали дозволу зробити копію вказаного договору ні прокурору, ні слідчому судді, що також ставить під сумнів його справжність.

Вказує, що з урахуванням того, що грошові кошти отримані ОСОБА_7 на власний рахунок, відкритий в АТ «ОТП Банк» неоподатковані у встановленому законом порядку, крім того не виключено факт, що вказані грошові кошти не є винагородою за проведені досліди, а надавались ОСОБА_7 як засоби для проведення досліджень, тому не могли накопичуватись у нього вдома.

Просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання, накласти арешт на грошові кошти в валюті «Євро» у загальній кількості 81700 євро, наступними номіналами: 10 євро - 1 купюра; 20 євро - 2 купюри; 50 євро - 419 купюр; 100 євро - 476 купюр; 200 євро - 63 купюр; 500 євро - 1 купюра, що були вилучені в ході санкціонованого обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримала апеляційну скаргу та вказала, що підозрювана зберігала грошові кошти, отримані злочинним шляхом за вказаною у клопотанні адресою.

Представник власника майна ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення слідчого судді вважав законним, оскільки було підтверджено легальне надходження коштів.

Повідомлений належним чином власник майна ОСОБА_7 до судового засідання апеляційного суду не з`явився, клопотань про відкладення розгляду апеляційної скарги не подавав.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, представника власника майна - адвоката ОСОБА_8 , дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст. 131 КПК України арешт майна є окремим видом заходу забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Норми, наведені у ст. 132 КПК України, визначають, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження;

2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора;

3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно з положеннями ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, вирішуючи питання про застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, у кожному випадку розгляду відповідних клопотань слідчий суддя повинен:

- перевіряти наявність об`єктивної необхідності та виправданість такого втручання у права і свободи особи;

- з`ясовувати можливість досягнення мети, на яку посилається ініціатор клопотання, без застосування цих заходів;

- враховувати, що обов`язок довести наявність трьох необхідних складових для їх застосування (частина третя статті 132 КПК України) покладається на слідчого та/або прокурора;

- взяти до уваги розумність та співрозмірність обмеження прав власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

- враховувати, що докази на підтвердження обставин, викладених у клопотанні про застосування заходів забезпечення, подаються особою, яка заявляє таке клопотання.

Колегія суддів приходить до висновку, що в даному провадженні слідчий суддя вищезазначених вимог закону дотримався, прийшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на майно, яке зазначено в ньому.

Так, з матеріалів провадження вбачається, що наразі здійснюється досудове розслідування в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001294, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Як випливає із клопотання, 20 березня 2024 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 369-2, ч. 2 ст. 369-2 КК України.

Ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2024 року було надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання сина ОСОБА_10 - ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінальних правопорушень.

Із протоколу обшуку від 20 березня 2024 року випливає, що під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 було виявлено та вилучено грошові кошти на загальну суму 81700 євро.

Постановою слідчого СУ ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_9 від 20 березня 2024 року грошові кошти в валюті «Євро» у загальній кількості 81700 євро було визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

В своєму клопотанні слідчий посилається на те, що вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти можуть бути отримані злочинним шляхом, зокрема, як неправомірна вигода, яка була передана ОСОБА_10 .

Разом з тим, колегія суддів вважає, що ані слідчим, ані прокурором не було доведено, що вилучені під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 грошові кошти можуть бути частиною неправомірної вигоди, яка призначалася ОСОБА_10 за вплив на прийняття рішення особою, уповноваженою на виконання функцій держави.

Крім того, зі змісту клопотання випливає, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було одержано від ОСОБА_13 неправомірну вимогу у сумі 3500 доларів США, проте, як випливає із протоколу обшуку, проведеного за місцем проживання ОСОБА_7 , який є сином ОСОБА_10 було вилучено грошові кошти у сумі 81700 євро, що значно перевищує суму у розмірі 3500 доларів США.

Також, слід вказати, що під час проведення обшуку, ОСОБА_7 відразу було зазначено про належність йому вилучених грошових коштів та були надані відповідні квитанції.

Більш того, ухвалою слідчого судді від 28 лютого 2024 року було відмовлено у вилученні грошових коштів, з підстав необґрунтованості клопотання.

Отже, апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що вилучені у ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 81700 євро отриманні внаслідок вчинення ОСОБА_10 кримінальних правопорушень.

Колегія суддів також зазначає, що ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не має процесуального статусу, зокрема підозрюваного, не має і доказів про передання ОСОБА_10 своєму сину - ОСОБА_7 отриманої нею неправомірної вигоди.

Крім того, ані прокурором, ані слідчим не було надано жодного доказу на спростування наданих ОСОБА_7 у судовому засіданні у суді першої інстанції доказів про походження вказаних грошових коштів.

Так, як випливає із доданих ОСОБА_7 Договору про надання допоміжних послуг, укладеного між ОСОБА_7 та компанією «АЙК`ЮВІА РДС Інк.» та Звіту розрахунку, на банківський рахунок ОСОБА_7 за період з 1 вересня 2023 року по 27 березня 2024 року надійшло 157386,58 Євро та списано 138478,99 євро.

Під час апеляційного перегляду стороною обвинувачення як не спростовано вказані твердження, так і не надано будь-яких даних щодо того, що вказані грошові кошти було набуто протиправним шляхом.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на те, що отримані ОСОБА_7 грошові кошти не були ним оподатковані та не відображаються у відомостях ГУ ДПС, не спростовують пояснень ОСОБА_7 про отримання ним грошових коштів не від підозрюваної ОСОБА_10 .

Крім того, апеляційний суд вважає, що посилання прокурора про те, що вилучені грошові кошти не могли накопичуватися у ОСОБА_7 вдома є лише припущенням.

Отже, слідчим не було надано доказів, які б переконали б колегію суддів, що на момент проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , вилучені грошові кошти здобуті внаслідок вчинення ОСОБА_10 інкримінованих їй злочинів.

Крім того, в своєму клопотанні слідчий вказує на таку підставу для накладення арешту - як з метою забезпечення спеціальної конфіскації, проте, на думку колегії суддів, застосування спеціальної конфіскації на грошові кошти третьої особи відповідно до ч. 4 ст. 96-2 КК України можливо лише в разі доведення, що такі грошові кошти були набуті від підозрюваного.

Відтак, враховуючи зміст клопотання про арешт майна і заявлені підстави та мету для його арешту, судова колегія приходить до висновку про недоведеність необхідності накладення арешту на вказане в ньому майно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування в клопотанні не надано обґрунтованої оцінки щодо правової підстави для арешту вказаного в клопотанні майна, а слідчий суддя, врахувавши вимоги ст.ст. 170, 173 КПК України, обґрунтовано встановив відсутність правових підстав для задоволення клопотання про накладення арешту на вказане майно.

Правильність таких висновків слідчого судді випливає також і з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 170, 173 КПК України, повинен у залежності від мети накладення арешту, врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, застосування щодо нього спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання, наявність чи відсутність цивільного позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів переконана, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання слідчого, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

За таких обставин колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 квітня 2024 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001294, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 серпня 2023 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 369, ч. 1 ст. 368, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 369-2 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4