Справа № 441/1100/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/148/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційні скарги прокурора Городоцького відділу Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року про обвинувачення останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

за участю прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

цивільного позивача ОСОБА_11 ,

представника цивільного позивача ОСОБА_12 ,

в с т а н о в и л а:

вищевказаним вироком ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування обраного за цим вироком покарання з випробовуванням на один рік шість місяців.

В порядку ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_8 періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з цивільним позовом, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно з вироком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , о 09.15 год., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21043», р.н. НОМЕР_1 , із причепом «ШЗК», р.н. НОМЕР_2 , рухаючись автомобільною дорогою сполученням «Львів-Шегині» у напрямку до м. Львова, при проїзді її ділянки в районі 32 км+600м проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним разом з причепом із вантажем, виїхав на зустрічну смугу руху, та як наслідок скоїв зіткнення із зустрічним автобусом марки «IVECO», р.н. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_13 . Такими діями ОСОБА_8 порушив вимоги Р.1 п.1.5, Р.2 п.2.3 "б", п.2.3 "д", Р.10 п.10.1, Р.13 п.13.1, Р.16 п.16.13, Р.34 (вимог дорожньої розмітки 1.1 Додатку 2 до Правил Дорожнього руху України) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 1306 від 10.10.2001р., внаслідок чого пасажир автомобіля марки «ВАЗ-21043», р.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у вигляді садна на правій надбрівній ділянці, підшкірні крововиливи на чолі і обох тім`яних ділянках, лінійний перелом по тім`яному шву з переходом на обидві скроневі кістки, крововиливи над твердою і під твердою мозковою оболонками, масивні крововиливи в м`які мозкові оболонки, крововилив у речовину мозку і шлуночки мозку, що спричинило його смерть.

Порушення вказаних вимог правил безпеки дорожнього руху обвинуваченим ОСОБА_8 знаходяться в прямому причинному зв`язку з наслідками вчиненої ним дорожньо-транспортної пригоди - заподіянням смерті ОСОБА_14 .

Не погоджуючись із цим вироком, прокурор Городоцького відділу Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 та обвинувачений ОСОБА_8 звернулися з апеляційними скаргами.

У своїй апеляційній скарзі прокурор Городоцького відділу Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 просить вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання; ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог прокурор покликається на те, що призначене ОСОБА_8 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Вказує, що як на підставу застосування до ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України суд обмежився висновком про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, жодним чином не умотивувавши таке рішення, не навівши будь-яких обґрунтувань про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання. Судом не в повній мір враховано те, що діяння, вчинене ОСОБА_8 , відноситься до категорії тяжких злочинів, в результаті якого настала смерть потерпілого, сам ОСОБА_8 як на досудовому розслідуванні, так і в ході судового розгляду повністю заперечував свою причетність до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, за наслідками якого заподіяно смерть іншій особі, не зважаючи на очевидні та неспростовні докази його винуватості. З огляду на це, сторона обвинувачення вважає, що у цьому випадку застосування інституту звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням не відповідає принципам законності та справедливості покарання, відтак застосування положень ст. 75 КК України є безпідставним.

Крім цього, не призначивши ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд помилково покликався на позбавлення його можливості вільного відвідування лікувальних закладів у випадку призначення такого додаткового покарання, що не узгоджується з матеріалами та обставинами кримінального провадження.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року та ухвалити новий вирок.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що повністю не згоден з оскарженим вироком, оскільки у такому сумнівно відображено його показання, зокрема: 1. обвинувачений сидів ззаду в автомобілі, щоб не перевантажувати причіп він на причепі не їхав і не планував їхати; 2. на АЗС перед м. Гордок на їхню смугу руху різко вискочив автобус марки «Івеко» - такого він не говорив, оскільки ДТП відбулось біля с. Братковичі і від місця ДТП до м. Городок є приблизно 5 км, тобто він не міг цього бачити; 3. вперше автобус обвинувачений побачив приблизно за 17м до них він такого не говорив; 4. причіп відчепився і розвернувся, а автобус відкинуло на узбіччя він такого не бачив і суду таких показань не давав; 5. обвинувачений стверджує, що автобус «Івеко» виїхав на зустрічну смугу руху, а коли водій автобуса побачив перешкоду, почав тікати назад це були лише його припущення, адже він не може стверджувати, що побачив і що подумав водій автобуса.

Також апелянт вказує на сумнівність показань:

-свідка ОСОБА_13 , який зазначав, що перед виїздом на маршрут з 06 год. 15 хв. до 06 год. 30 хв. пройшов огляд у лікаря, механік провів огляд автобуса, однак у журналі механіка зазначено, що о 06 год. 15 хв. автобус вже виїхав в рейс. Суд не звірив показання свідка з відеозаписом з місця ДТП. У судовому засіданні свідок не зміг відповісти, що бачив на лобовому склі автомобіля, однак суд у вироку вказав, що свідок безпосередньо перед ударом бачив за кермом автомобіля «ВАЗ» ОСОБА_8 ;

-свідка ОСОБА_15 , яка не надавала показань про те, що бачила, як автомобіль «ВАЗ» почало кидати з боку на бік, перед ударом бачила цей автомобіль на відстані 10-20м. Суд перекрутив показання свідка, яка сказала, що чула, як він говорив невідомій жінці про те, що був водієм. Обвинувачений заявляє, що на місці ДТП такого не говорив;

-свідка ОСОБА_16 , який у судовому засіданні не зміг пояснити, як встановив, що автобус їхав по своїй смузі руху, адже не бачив і не пам`ятає, чи була розмітка на дорозі. Сумнівним є показання стосовно того, що свідок бачив хлопця без свідомості на пасажирському сидінні, адже свідок ОСОБА_15 сказала, що голова у хлопця була в бік центральної стійки і з голови текла кров;

-свідка ОСОБА_17 , який не давав показань стосовно того, що син обвинуваченого перебував на пасажирському сидінні, він зазначив, що син ОСОБА_8 знаходився між кріслом і стійкою, а голова лежала на задньому сидінні;

-свідка ОСОБА_18 , який сказав, що не пам`ятає, де була голова потерпілого, однак точно пам`ятає, що хлопець лежав з правого боку і був чимось зажатий. Про те, що син ОСОБА_8 знаходився в автомобілі «ВАЗ» на пасажирському сидінні, свідок не говорив;

-експерта ОСОБА_19 , який повідомив, що оглядав автобус зі слідчим ОСОБА_20 та водієм ОСОБА_13 , адже у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 зазначив, що жодного разу з експертами транспортних засобів не оглядав, вони самі проводили огляд. Свідок ОСОБА_13 також заперечив будь-які огляди автобуса з експертом;

-експерта ОСОБА_7 , який у судовому засіданні сказав, що фіксацію обстановку і слідів місця події здійснював слідчий ОСОБА_20 , дослідження слідів на місці ДТП експертом не проводилось. На схемі місця ДТП відсутній підпис і прізвище експерта ОСОБА_7 . Апелянт вказує, що експерт ОСОБА_7 не міг проводити огляду автобуса «Івеко» з тих самих причин, що й експерт ОСОБА_19 , адже постанову згідно з висновком №1/76 він отримав також 28 січня 2015 року, тобто на наступний день після розбірки автобуса. Оскільки експерт ОСОБА_7 зробив висновок 1/76 12 лютого 2015 року, наведене свідчить, що жодного автобуса цей експерт не оглядав;

-свідка ОСОБА_20 , який не надавав показань про те, що на місці події він спілкувався з ОСОБА_8 та його сином, у ДТП ОСОБА_8 винить лише себе. Апелянт вказує, що схему місця ДТП підмінено, оскільки свідок ОСОБА_20 сказав, що гальмівний слід він встановив на око візуально, тоді як понятий ОСОБА_21 зазначив, що гальмівний шлях вимірювали від початку до кінця автобуса. При цьому осип скла біля автомобіля «ВАЗ», про який вказував ОСОБА_8 , у схему ДТП не вносився;

-експерта ОСОБА_22 , який не зміг пояснити, де взяв матеріали кримінального провадження для дослідження. У висновку експерт зазначив, що автобус марки «Івеко», р.н. НОМЕР_4 , на дослідження не представлений, хоча вказав, що для дослідження вивчав пошкоджені транспортні засоби та слідову обстановку. При цьому апелянт вважає припущеннями висновки експерта про те, що показання ОСОБА_8 щодо перебування його сина ОСОБА_14 за кермом у момент зіткнення транспортних засобів, є неспроможними;

-свідка ОСОБА_23 , який зазначив, що при спілкуванні з ОСОБА_24 дізнався, що ОСОБА_8 дійсно в`їхав своїм автомобілем в автобус свідок ОСОБА_24 у судовому засіданні 20 вересня 2015 року не підтвердив, що такі факти про ДТП розказував кому-небудь, адже сам він свідком ДТП не був. У вироку вказано, що до 27 січня 2015 року автобус ремонту не піддавався, хоча свідок ОСОБА_23 у двох засіданнях сказав, що слідчий дав дозвіл розбирати автобус і що станом на 27 січня 2015 року було допущено втручання у його цілісність. Крім цього, у вироку зазначено, що в ході ДТП дрова автобус не пошкодили, однак у судовому засіданні 29 червня 2021 року свідок ОСОБА_23 сказав, що ліва сторона автобуса та задні ліхтарі було пошкоджено внаслідок розлітання дров.

Також апелянт ставить під сумнів письмові докази у справі: протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, протокол огляду автобуса «Івеко», протоколи проведення слідчих експериментів зі свідками ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , висновки експертів.

Обвинувачений ОСОБА_8 вказує, що на схемі місця ДТП відсутній підпис експерта ОСОБА_7 , що, на його думку, свідчить, що схема з місця ДТП була підмінена. Зазначає про незаконність проведення у справі повторних експертиз.

Вважає, що мала місце умисна зміна обстановки на місці ДТП, викликана забиранням з проїжджої частини дороги дерев`яних стовпців.

Покликається на те, що суд не взяв до уваги його показання та показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 про те, що на смузі руху автобуса була вибоїна, яка унеможливлювала рух транспортних засобів по цій смузі руху.

Зазначає, що суд не взяв до уваги відповідь Служби автомобільних доріг №03-1294/0538 про виміри інженерів дорожньої служби, де сталось ДТП.

Вважає, що слідчий проникав в автомобіль марки «ВАЗ», р.н. НОМЕР_5 , з метою відшукання документів, що свідчить про проведення обшуку автомобіля.

Звертає увагу, що у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 зазначала, що слідчого експерименту з нею ніхто не проводив, на місці ДТП після ДТП вона більше не була.

На думку апелянта, на місці ДТП наявні сліди автобуса «Iveco», однак слідчий ОСОБА_20 приховав на місці ДТП усі сліди. Експерт ОСОБА_7 під час допиту сказав, що дослідження слідів ДТП на місці не проводилось.

Вважає, що експерт ОСОБА_28 вигадав результати експертизи №1694, створив штучні докази обвинувачення.

У судовому засіданні прокурори ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення, заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_8 підтримав подану апеляційну скаргу та заперечив проти задоволення апеляційних вимог прокурора.

Цивільний позивач ОСОБА_29 та її представник ОСОБА_12 підтримали апеляційну скаргу прокурора та просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом згідно норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції під час розгляду цього кримінального провадження дотримано наведені вище вимоги кримінального процесуального закону, спрямовані на встановлення об`єктивної істини у справі, а його висновки про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за який його засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджуються наявними в матеріалах справи та викладеними у вироку доказами, які судом всебічно і повно досліджені та правильно і об`єктивно оцінені в їх сукупності та взаємозв`язку.

Так, свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, місцевий суд обґрунтував, покликаючись, зокрема, на: показання потерпілої ОСОБА_30 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 та ОСОБА_20 , експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_7 та ОСОБА_22 , а також письмовими доказами: протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23 січня 2015 року із схемою до нього та ілюстративною таблицею; протоколом огляду транспортного засобу, а саме автобуса марки «IVEСO», р.н.з. НОМЕР_3 , від 23 січня 2015 року; протоколом огляду транспортного засобу, а саме автомобіля ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 , та причіпа «ШЗК», р.н.з. НОМЕР_2 , від 23 січня 2015 року; протоколом проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_15 у присутності понятих ОСОБА_31 та ОСОБА_32 від 10 березня 2015 року; протоколом проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_13 у присутності понятих ОСОБА_31 та ОСОБА_32 від 10 березня 2015 року; протоколом проведення слідчого експерименту із свідком ОСОБА_13 у присутності понятих ОСОБА_33 , ОСОБА_34 від 24 лютого 2016 року із схемою та фототаблицею до нього; висновком щодо результатів медичного огляду з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції №1 від 23 січня 2015 року, згідно з яким у ОСОБА_13 ознак сп`яніння не виявлено; висновком експерта № 17/15 від 06 лютого 2015 року щодо причин смерті ОСОБА_14 , 1990 р.н.; висновком експерта №23/15 від 06 лютого 2015 року щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_8 ; висновком експерта №1/74 від 16 березня 2015 року за результатами огляду гальмівної системи та системи рульового управління автомобіля ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 ; висновком експерта №1/75 від 16 березня 2015 року за результатами огляду гальмівної системи та системи рульового управління автобуса марки «IVEСO», р.н.з. НОМЕР_3 ; висновком експерта №1/76 від 12 лютого 2015 року з додатками: електрокопією схеми до протоколу огляду місця ДТП від 23 січня 2015 року, схемою взаємного розміщення відносно напрямку руху автомобіля ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 , та автобуса «IVEСO» р.н.з. НОМЕР_3 , у момент зіткнення; висновком судової трасологічної та автотехнічної експертиз №453/454 від 24 березня 2015 року щодо механічних пошкоджень автомобіля ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 ; висновком судової автотехнічної (металознавчої) експертизи №616/617 від 30 березня 2015 року щодо причин від`єднання причепа «ШЗК», р.н.з. НОМЕР_2 , від автомобіля ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 ; висновком судової автотехнічної експертизи №765 від 12 травня 2016 року за результатами дослідження системи зовнішнього освітлення причепа «ШЗК», р.н.з. НОМЕР_2 ; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №1694 від 17 вересня 2015 року з фототаблицею та схемою до нього; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №1759/174 від 18 вересня 2015 року із схемою та фототаблицею до нього, згідно з яким у момент зіткнення автомобіля марки ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 , з автобусом марки IVEСO Sor C9.5, р.н.з. НОМЕР_3 , за кермом автомобіля марки ВАЗ 21043 знаходився гр-н ОСОБА_8 ; висновком комплексної судової трасологічної та криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №1849/1850 від 12 липня 2016 року; висновком комплексної судової транспортно-трасологічної та судово-медичної експертизи №1218/83 від 22 червня 2016 року, згідно з яким в момент зіткнення автомобіля марки ВАЗ 21043, р.н.з. НОМЕР_1 , з автобусом марки IVEСO Sor C9.5, р.н.з. НОМЕР_3 , за кермом автомобіля марки ВАЗ 21043 знаходився гр-н ОСОБА_8 ; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №1219 із схемами та фототаблицею до нього від 24 червня 2016 року; висновком судової транспортно-трасологічної експертизи №1535 з фототаблицею та схемами до нього від 5 липня 2016 року; висновком судової автотехнічної експертизи №1220 від 2 серпня 2016 року; висновком судової автотехнічної експертизи №1536 від 5 серпня 2016 року, зміст яких детально викладений у вироку суду.

Дослідивши відповідно до ст. 94 КПК України вищевказані докази і визнавши їх належними та допустимими, оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть ОСОБА_14 .

На переконання колегії суддів, твердження обвинуваченого про те, що за кермом автомобіля марки «ВАЗ» у момент зіткнення перебував його син ОСОБА_14 , відтак він невинуватий у вчиненні інкримінованого йому злочину, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_8 вказує на сумнівність показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_18 та ОСОБА_20 , а також показань експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_7 та ОСОБА_22 .

Згідно з ч. 1 ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Частинами 1, 2 ст. 352 КПК України установлено, що перед допитом свідка головуючий, зокрема, попереджає його про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання; приводить свідка до присяги.

У свою чергу, відповідно до вимог ч. 1 ст. 356 КПК України, за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого або за власною ініціативою суд має право викликати експерта для допиту для роз`яснення висновку. Перед допитом експерта головуючий встановлює його особу та приводить до присяги. Після цього головуючий попереджає експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку.

Як слідує з матеріалів провадження, судом у складі головуючого судді ОСОБА_35 здійснювався безпосередній допит свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 , ОСОБА_18 , а також експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_7 та ОСОБА_22 , такі були приведені до присяги та попереджалися про кримінальну відповідальність згідно з ч. 1 ст. 352 та ч. 1 ст. 356 КПК України відповідно (т. 3, а.с. 27, 28, 33-38, 50, 51, 54-59, 65, 67-72, 125, 127-130, 217-220, 238-240; т. 5, а.с. 63-67, 77-79).

Після проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи з підстав звільнення з посади у зв`язку з поданням заяви про відставку, головуючим суддею визначено суддю ОСОБА_1 (т. 7, а.с. 81). У судовому засіданні 28 липня 2024 року судом поставлено на обговорення можливість продовження розгляду справи; обвинувачений ОСОБА_8 просив продовжити розгляд справи, про що подав відповідне письмове клопотання (т. 7, а.с. 90). Ухвалою суду від 28 липня 2023 року вирішено, що відсутня необхідність розпочинати судовий розгляд з початку, призначено справу до розгляду (т. 7, а.с. 93-95).

Судом першої інстанції у складі судді ОСОБА_1 було здійснено безпосередній допит свідка ОСОБА_20 (т. 6, а.с. 166-168), повторний допит свідка ОСОБА_15 (т. 6, а.с. 148-150), а також допит експерта ОСОБА_22 (т. 6, а.с. 177-187).

За таких обставин, апеляційний суд бере до уваги показання свідків та експертів, які були надані під час допитів у суді першої інстанції, здійснених головуючими суддями ОСОБА_36 та ОСОБА_1 .

Згідно з матеріалами справи, а саме дослідженими звукозаписами судових засідань, у яких здійснювався допит свідків та експертів у провадженні, свідок ОСОБА_13 зазначив, що 23 січня 2015 року він керував автобусом марки «IVECO» на рейсі «Львів-Родатичі»; близько 09.10 виїхав з м. Городок; біля с. Братковичі, на спуску, на відстані 50 м побачив автомобіль марки «ВАЗ-21043» з сильно навантаженим дерев`яними колодами причепом, який «виляв» зі сторони в сторону, він в цей час їхав на автобусі по правій стороні, на своїй смузі руху; на відстані за 15-20 м від автобуса автомобіль «ВАЗ» різко кинуло на смугу руху автобуса, внаслідок чого відбувся удар передніми частинами вказаних транспортних засобів; перед ДТП він будь-яких перешкод не об`їжджав, великих ям чи вибоїн на його смузі руху перед місцем зіткнення не було; бачив, що безпосередньо перед ударом за кермом «ВАЗ» був обвинувачений ОСОБА_8 , бачив, як той тримав кермо; до моменту зіткнення у автомобілі «ВАЗ» бачив також пасажира, якому в подальшому надавали допомогу медичні працівники (т. 3, а.с. 29-32).

Свідок ОСОБА_15 під час допитів (т. 3, а.с. 29-32, т. 6, а.с. 148-150) зазначила, що 23 січня 2015 року, зранку їхала в маршрутному автобусі марки «IVECO» з АДРЕСА_2 , у автобусі займала переднє пасажирське сидіння праворуч, дещо позаду від водія, тому бачила проїжджу частину дороги попереду; бачила, як назустріч автобусу рухався легковий автомобіль «ВАЗ» з причепом, який був перевантажений та його задня частина піднімалась, побачила як автомобіль «ВАЗ» почало «кидати» зі сторони в сторону, потім відчула удар, після якого автобус ще проїхав по дорозі та зупинився з правої сторони по своїй смузі руху; вийшовши з автобуса, вона побачила на передньому пасажирському сидінні автомобіля «ВАЗ» молодого хлопця без свідомості, причеп був у кюветі; бачила як ОСОБА_8 бігав навколо автомобіля «ВАЗ», на запитання пасажирів автобуса ОСОБА_8 двічі відповів, що він був за кермом автомобіля; безпосередньо перед ДТП водій автобуса постійно рухався по своїй смузі руху, на зустрічну смугу руху не виїжджав, будь-яких ям на дорозі не об`їжджав, коли побачив що автомобіль «ВАЗ» «кидає» в різні сторони, прийняв вправо; не бачила, щоб ОСОБА_8 вилазив із кювету чи виходив із-за узбіччя, також не бачила як він виходив з автомобіля після зіткнення, для того щоб дістати сина ОСОБА_8 з автомобіля виламували передні праві дверцята.

Свідок ОСОБА_16 у суді першої інстанції надав показання про те, що 23 січня 2015 року їхав в маршрутному автобусі марки «IVECO» по маршруту Городок Родатичі в якості пасажира; по дорозі в сторону с. Братковичі автобус їхав по своїй правій смузі руху, там він побачив як назустріч прямує автомобіль «ВАЗ» з причепом з колодами, якого почало кидати в різні сторони, після чого відбувся удар; автобус дещо проїхав та зупинився правіше до узбіччя на своїй смузі руху, бачив як автомобіль ВАЗ виїжджав на зустрічну смугу (смугу руху автобуса); після зіткнення вийшовши з автобусу, бачив як біля автомобіля «ВАЗ» ходить ОСОБА_8 , а на пасажирському сидінні перебуває молодий хлопець без свідомості; ствердив, що автобус їхав тільки по своїй смузі руху, будь яких ями на дорозі він не пам`ятає та не бачив (т. 5, а.с. 64-67).

Свідок ОСОБА_17 надав показання про те, що є лікарем швидкої медичної допомоги; 23 січня 2015 року перебував на чергуванні, прибув разом з водієм ОСОБА_18 за викликом на місце ДТП, що відбулось на трасі Львів-Шегіні неподалік від с. Братковичі між автобусом марки «IVECO» та автомобілем марки «ВАЗ-21043»; по прибутті побачив на місці події ОСОБА_8 , який повідомив, що він був водієм автомобіля «ВАЗ» та перед цим їхав зі своїм сином; при цьому, як він зрозумів, в цей час син ОСОБА_8 знаходився в автомобілі «ВАЗ» на пасажирському сидінні без свідомості, діставали потерпілого збоку, шляхом віджиму стійки автомобіля «ВАЗ», ОСОБА_8 вказував, що він був водієм, а син потерпілим (т. 3, а.с. 54-59).

Свідок ОСОБА_18 під час допиту зазначив, що є водієм автомобіля швидкої медичної допомоги; 23 січня 2015 року прибув разом з лікарем ОСОБА_17 за викликом на ДТП між автобусом марки «IVECO» та автомобілем марки «ВАЗ-21043», що відбулось на трасі Львів-Шегіні неподалік с. Братковичі; бачив, як син ОСОБА_8 знаходився в автомобілі «ВАЗ» на пасажирському сидінні без свідомості, а ОСОБА_8 допомагав діставати сина, будь-яких ям чи вибоїн на смузі руху автобуса марки «IVECO» не бачив (т. 3, а.с. 54-59).

Свідок ОСОБА_20 під час допиту надав показання про те, що був слідчим по ДТП в складі слідчо-оперативної групи СУ ГУНП у Львівській обл.; 23 січня 2015 року чергував та виїжджав на місце ДТП, безпосередньо складав протокол огляду місця події та схему до нього, будь-яких серйозних ям чи вибоїн по периметру місця події не було; на місці події спілкувався з ОСОБА_8 та його сином ОСОБА_24 , який повідомив що того дня ОСОБА_8 та ОСОБА_14 завантажили причіп та в подальшому на автомобілі «ВАЗ» в`їхали в автобус, та у всьому ОСОБА_8 винить лише себе, жаліє про скоєне; на схемі до протоколу огляду місця події він зафіксував усі максимально можливі обставини, які стосуються вказаного ДТП; гальмівного шляху автобусу не видно, оскільки вказана ДТП була раптова; осип скла біля автомобіля «ВАЗ», про який вказував ОСОБА_8 , у схему не вносився, оскільки утворився через те, що витягували з автомобіля потерпілого; вносив до протоколу огляду-місця події лише те, що вважав за необхідне, виходячи із обстановки, яка утворилась на місці ДТП; в ході досудового розслідування ОСОБА_8 неодноразово змінював свої показання (т. 6, а.с. 166-168).

Свідок ОСОБА_23 суду показав, що 23 січня 2015 року прибув на місце ДТП приблизно за 45 хв. після події, автобус стояв біля узбіччя на правій стороні смуги; як механік того дня обслуговував маршрут Львів Родатичі, ретельно оглянув автобус і на маршрут автобус виїхав повністю справним; стан дорожнього покриття був нормальним, великих ям по периметру місця ДТП він не бачив, витоку будь-якої рідини з автомобілів не бачив, кругляк на дорозі з метою укриття слідів злочину не переміщував та про сліди автобуса нічого не вказував; до 27 січня 2015 року автобус будь-якому ремонту не піддавався, бампер автобуса був підв`язаний з метою транспортування; експерти оглядали автобус, пошкоджений у ДТП, і до моменту огляду експертами він будь-яким чином не розкомплектовувався, при цьому бампер спеціально опустили для того, щоб сфотографувати рульову колонку; трубки на рульовій колонці до ДТП пошкоджені не були, в ході ДТП дрова автобус не пошкодили (т. 5, а.с. 77-79).

Експерт ОСОБА_19 під час допиту у суді першої інстанції висновки виконаних ним судових автотехнічної експертизи технічного стану №1/74 від 16 березня 2015 року та №1/75 від 13 березня 2015 року підтримав; повідомив, що оглядав та фотографував автобус, який на той час перебував у м. Городок, та особисто проводив його випробування, гідропідсилювач керма вийшов з ладу після ДТП, згідно з усіма наявними ознаками пошкодження неприродне (т. 3, а.с. 239-240) .

Експерт ОСОБА_7 висновок виконаної ним судової транспортно-трасологічної експертизи №1/76 від 12 лютого 2015 року у суді першої інстанції підтримав та показав, що брав участь у якості спеціаліста в складі слідчо-оперативної групи на місті ДТП, проводив фото та відео фіксацію, схему до протоколу огляду місця події складав слідчий, зафіксував обстановку і сліди на місці події, допомагав проводити заміри; під час огляду було виявлено явні, конкретні, характерні ознаки щодо місця зіткнення, а саме осип ґрунту, пошкодження асфальтного покриття, уламки скла, що в сукупності з іншими ознаками вказувало на місце зіткнення; при порівнянні фотознімків з місця події, під час проведення експертизи та приєднаних до цивільного позову, видно що автобус перебував у тому ж самому стані, будь-яких інших ознак на місці події, які б вказували на інше місце зіткнення чи за інших обставин ним встановлено не було, під час виконання експертизи та огляду автобуса будь-яких змін на ньому він не помітив (т. 3, а.с. 127-130).

Експерт ОСОБА_22 висновки проведених ним експертиз підтримав та у суді першої інстанції показав, що проводив судові експертизи у цьому кримінальному провадженні, при виконанні експертиз безпосередньо оглядав об`єкти дослідження в м. Городок у присутності слідчого, під час огляду протокол не складався, особисто фотографував і друкував фото світлини; на дослідження також надавались усі матеріали кримінального провадження, самостійно матеріали не збирав, вивчав пошкоджені транспортні засоби та слідову обстановку; під час виконання судової експертизи №1535 об`єкти не оглядав, а використав дані огляду, проведеного в судовій експертизі №1694; пояснив, що у зв`язку із відсутністю на диску відповідних трас, які б могли виникнути при прямому чи боковому переміщенні, а також відповідних нашарувань асфальтного покриття наявність або відсутність вказаного колеса при проведенні експертиз жодним чином не вплинуло на об`єктивність досліджень відповідно до заданих досудових слідством питань, за наслідками вивчення слідової обстановки, зафіксованої в наданих на дослідження матеріалах кримінального провадження, зокрема, протоколу огляду місця події ДТП та інших матеріалів встановлено, що для того щоб вчинити зіткнення під таким кутом автобус повинен був виїхати із-за меж дороги зі смуги руху автомобіля «ВАЗ», зіткнення транспортних засобів відбулось на смузі руху автобуса «IVECO». Також показав, що є неспроможними показання ОСОБА_8 щодо перебування його сина ОСОБА_14 за кермом, оскільки, в момент зіткнення транспортних засобів, переміщення водія і пасажира автомобіля ВАЗ відбувалось наступним чином, водій в напрямку до руху, пасажир в напрямку правих передніх дверей. ОСОБА_14 внаслідок удару під час ДТП не міг переміститись з водійського на праве переднє пасажирське сидіння (т. 6, а.с. 177-187).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 20 квітня 2017 року у справі № 5-465кс(15)16, у випадку, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити докази, в тому числі прослухати запис судового засідання в суді першої інстанції.

З огляду на викладене, допит вказаних свідків та експертів у суді апеляційної інстанції не здійснювався, проводилась перевірка наданих ними показань у суді першої інстанції, а також перевірка інших доказів у справі.

Втім, колегією суддів не встановлено такої невідповідності між наданими свідками та експертами у судових засіданнях показаннями та їх відображенням в оскарженому рішенні суду, що могло б мати наслідком скасування цього рішення.

При цьому апеляційний суд не бере до уваги доводи апелянта про те, що свідок ОСОБА_13 не зміг пояснити скільки лікарів є на підприємстві, де він працює, та що він бачив на лобовому склі автомобіля «ВАЗ», оскільки зазначені відомості не стосуються обставин справи.

Твердження про те, що за сонцезахисним щитком автомобіля неможливо побачити його водія, не заслуговують на увагу, оскільки ці висновки є припущенням ОСОБА_8 , який не був водієм автобуса «IVECO» та не може знати напевне, що бачив і чого не бачив свідок ОСОБА_13

Неспроможними є і доводи апелянта про те, що під час допиту на досудовому розслідуванні 28 січня 2015 року свідок ОСОБА_13 підтверджує, що ОСОБА_8 не був водієм. Так, як вбачається із протоколу допиту свідка (т. 7, а.с. 141-144), ОСОБА_13 зазначив, що пасажир, молодий хлопець, знаходився в автомобілі без свідомості; про водія цього автомобіля він нічого не зазначав. Втім, згідно з протоколом допиту свідків від 15 жовтня 2015 року (т. 7, а.с. 138-140), ОСОБА_13 вказав, що за кермом автомобіля марки «ВАЗ - 21043» перебував ОСОБА_8 .

Як вбачається з матеріалів справи, під час допиту суд першої інстанції з`ясував, чому показання ОСОБА_13 дещо відрізняються між собою, на що свідок відповів, що бачив за кермом ОСОБА_8 , однак одразу не повідомив про це, бо не хотів, щоб той відповідав, оскільки у нього загинув син.

Водночас, згідно з вимогами ч. 1 ст. 23, ст. 352 КПК України, судом оцінюються лише ті показання, які були надані свідком під час допиту у суді. Відтак колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, який в основу обвинувального вироку ОСОБА_8 поклав показання свідка ОСОБА_13 , надані безпосередньо у суді.

Покликання апелянта на те, що свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у судовому засіданні не змогли пояснити, як встановили, що автобус їхав по своїй смузі руху, колегія суддів до уваги не бере, оскільки у випадку відсутності дорожньої розмітки смуга руху визначається шириною проїзної частини; розташування транспортних засобів у момент ДТП встановлено даними експертиз, а не показаннями свідків.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і твердження ОСОБА_8 , що свідок ОСОБА_17 не давав показань про перебування його сина на пасажирському сидінні; свідок вказав, що його син знаходився між кріслом і стійкою, а голова лежала на задньому сидінні. Втім, як слідує з показань свідка ОСОБА_17 , такий зазначив, що ОСОБА_14 лежав боком, на лівій стороні, у просторі між сидіннями; лежав з пасажирської сторони; для того, щоб витягнути його з автомобіля вони виламували середню стійку автомобіля з правої сторони (сторони пасажира). Під час повторного допиту свідка ОСОБА_17 він зазначив, що вони відгинали двері автомобіля та виламували стійку, оскільки з зовнішніх ознак було видно, що у потерпілого відкрита черепно-мозкова травма.

Стосовно доводів сторони захисту про недопустимість протоколів проведення слідчого експерименту від 10 березня 2015 року з участю свідків ОСОБА_37 та ОСОБА_13 з огляду на те, що такі не проводились, то колегія суддів вважає зазначені твердження безпідставними.

Так, відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

За кримінальним процесуальним законом процедура проведення слідчого експерименту містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на учасника кримінального провадження, за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої (розшукової) дії, як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Згідно з матеріалами провадження, слідчий експеримент проводився: 10 березня 2015 року зі свідком ОСОБА_15 (т. 2, а.с. 10-12); та 10 березня 2015 року (т. 2, а.с. 13-15), 24 лютого 2016 року зі свідком ОСОБА_13 (т. 2, а.с. 60-70).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового слідства був дотриманий процесуальний порядок проведення слідчого експерименту та складено відповідні протоколи, які у повному обсязі відповідають вимогам кримінального процесуального законодавства та відображають з приводу чого здійснено таку слідчу дію, їх підписано всіма особами, які були присутні під час проведення слідчого експерименту, зокрема: слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_38 проведено у присутності понятих ОСОБА_39 та ОСОБА_40 ; слідчий експеримент 10 березня 2015 року за участю свідка ОСОБА_13 проведено у присутності понятих ОСОБА_39 та ОСОБА_40 ; слідчий експеримент 24 лютого 2016 року за участю свідка ОСОБА_13 проведено у присутності понятих ОСОБА_41 та ОСОБА_42 ; вказані протоколи підписані учасниками слідчої дії, а також слідчим ОСОБА_20 ; заяв, зауважень та клопотань від учасників слідчого експерименту не надходило.

Факт проведення вказаних слідчих експериментів підтвердив під час допиту у суді свідок ОСОБА_20 , а також свідок ОСОБА_13 . Свідок ОСОБА_15 , після огляду протоколу слідчого експерименту за її участю повідомила, що дійсно така слідча дія могла проводитись з її участю.

На переконання колегії суддів, та обставина, що свідок ОСОБА_15 не змогла в деталях пригадати обставини проведення слідчого експерименту за її участю не спростовує факт проведення такого, адже ДТП мала місце у 2015 році, тоді ж проводилась і вказана слідча дія, тоді як допит свідка відбувся 20 лютого 2018 року, а повторний допит 1 серпня 2022 року, тобто з моменту події минуло дуже багато часу.

При цьому покликання апелянта на те, що слідчий під час слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_13 сам розставляв автомобілі та мав перед собою схему місця пригоди, відповідають вимогам ст. 240 КПК України.

Так, як уже зазначалося, метою проведення слідчого експерименту є перевірка і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; сутність слідчого експерименту полягає у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, а також проведенні необхідних дослідів чи випробувань; підставами для здійснення слідчого експерименту є наявність відомостей, перевірка і уточнення яких має значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Під час його проведення необхідно відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбувалася розслідувана злочинна подія.

Таким чином, для досягнення мети слідчого експерименту, слідчий був зобов`язаний відтворити обстановку, аналогічну чи максимально наближену до тієї, у якій відбулась дорожньо-транспортна пригода. При цьому, згідно з даними протоколів слідчого експерименту, свідок ОСОБА_13 зазначав, де відбулось зіткнення автомобіля марки «ВАЗ» та автобуса «Iveco», йому було запропоновано розташувати на дорозі транспортні засоби, причетні до пригоди; свідок відобразив на проїзній частині дороги, де він був розташований у момент зіткнення; з його слів автомобіль «ВАЗ» був виставлений у таке положення, в якому він знаходився у момент зіткнення.

За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати дані протоколів слідчих експериментів недопустимими доказами.

Покликання апелянта на те, що протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди є неналежним та недопустимим доказом, оскільки слідчий підмінив схему ДТП, у протокол не вписано спеціаліста ОСОБА_7 , зі слів вказаного експерта дослідження слідів ДТП не проводилось, не з`ясовано, чому слід гальмування є слідом лівого борту автобуса, не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, як слідує з протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 23 січня 2015 року зі схемою до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та ілюстративною таблицею (т. 1, а.с. 119-147), огляд провів старший слідчий в ОВС ВР ДТП СУ ГУМВС України у Львівській області ОСОБА_20 , за участю понятих ОСОБА_43 та ОСОБА_42 , спеціаліста-автотехніка НДЕКЦ ОСОБА_44 .

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей, документів та комп`ютерних даних.

Частинами 3, 7 цієї статті визначено, що для участі в огляді може бути запрошений потерпілий, підозрюваний, захисник, законний представник та інші учасники кримінального провадження. З метою одержання допомоги з питань, що потребують спеціальних знань, слідчий, прокурор для участі в огляді може запросити спеціалістів. При огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Таким чином, проведення огляду місця події та складення відповідного протоколу здійснюється слідчим, що і мало місце у цій ситуації. За відсутності відповідного доручення, у спеціаліста ОСОБА_45 не виникло обов`язку проводити дослідження слідів ДТП на місці події.

Будь-яких даних про те, що слідчий, як про це зазначає апелянт, підмінив схему місця ДТП, суду не представлено та в ході апеляційного перегляду не здобуто.

Зокрема, у ході допиту в суді першої інстанції свідок ОСОБА_20 надав показання про те, що вказівка у протоколі на шляхопровід є опискою. Зазначив, що на схемі до протоколу огляду місця події він зафіксував усі максимально можливі обставини, що стосуються цієї дорожньо-транспортної пригоди; вносив до протоколу огляду місця події лише те, що вважав за необхідне, виходячи з обстановки, яка утворилась на місці ДТП. Детально пояснив, що сліди рідини не були внесені до схеми місця ДТП, оскільки, як слідує з відеозапису, на такому їх чітко не видно, простежується лише вологий стан дорожнього покриття. Осип скла біля автомобіля «ВАЗ», про який вказував ОСОБА_8 , у схему не вносився, оскільки він утворився через те, що з автомобіля витягували потерпілого ОСОБА_14 .

Що стосується невнесення слідів автобуса до зіткнення з виїздом на зустрічну смугу руху, слідів коліс, гальмівного сліду та розливу рідини, слідів автомобіля «ВАЗ» до зіткнення, про які заявляє обвинувачений, то зазначені відомості не вдалось встановити ні в ході огляду місця події, ні під час перегляду відеозапису. Наведене підтверджується як показаннями ОСОБА_20 та ОСОБА_7 , так і висновком комплексної судово-трасологічної та криміналістичної експертизи відео-, звукозапису №1849/1850 від 12 липня 2017 року.

Доводи апелянта, що на ділянці дороги, де відбулось зіткнення, не видно жодних подряпин, осипу ґрунту та скла, спростовуються фототаблицею та відеозаписом до протоколу огляду місця події, показаннями свідків ОСОБА_20 та ОСОБА_7 , а також висновками судових експертиз.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і покликання обвинуваченого, що експерт ОСОБА_7 завірив своїм підписом всі заміри, внесені у схему місця ДТП. В ході допиту ОСОБА_7 , оглянувши протокол огляду та схему місця ДТП, повідомив суду, що він поставив свій підпис лише у протоколі огляду місця ДТП; підтвердив автентичність наданих йому на огляд в судовому засіданні схеми та протоколу. Крім цього, наголосив, що в НДЕКЦ він працював на посаді експерта, однак під час огляду був у статусі спеціаліста.

При цьому відсутність підпису ОСОБА_7 у схемі місця ДТП не доводить, що у схему слідчий вносив недостовірні чи змінені дані. Як уже зазначалося, огляд місця події проводиться слідчим, який складає та несе відповідальність за складений ним протокол огляду місця події.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_8 неодноразово оскаржував дії слідчого ОСОБА_20 до слідчого судді, втім суду не представлено жодних даних про те, що у результаті проведення досудового розслідування за фактами, наведеними ОСОБА_8 в його скаргах, встановлено факт внесення слідчим, котрий складав протокол та схему місця ДТП, недостовірних даних до зазначених документів, відтак у суду відсутні підстави для визнання вказаного доказу недопустимим.

Безпідставними є і доводи про приховування відеозапису огляду місця події, оскільки за свідченнями ОСОБА_20 та ОСОБА_7 вказаний відеозапис після огляду знаходився у Львівському НДЕКЦ і його ніхто не приховував.

Стосовно зміни обстановки об`єктів огляду, то у суді першої інстанції було встановлено, що на місці події могли пересовуватись дерев`яні колоди, які заважали проїзду автомобілів. Втім, наведене не могло вплинути ні на повноту слідової картини, зафіксованої в протоколі огляду та додатках до нього, ні на отримані висновки, у тому числі, і щодо причин ДТП та його винуватця.

Щодо вибоїни на дорожньому покритті, яка унеможливлювала проїзд по цій смузі руху і змушувала водіїв здійснювати об`їзд по зустрічній смузі руху, то у ході судового розгляду вказані обставини свого підтвердження не знайшли. Справді, свідки сторони захисту ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 та ОСОБА_27 зазначали, що на дорозі були ями, однак конкретне положення ям вказати не змогли. Відтак, з огляду на те, що вказані свідки перебувають у родинних та товариських стосунках з ОСОБА_8 , такі не змогли вказати конкретного місцезнаходження вибоїн, тому суд першої інстанції, з висновком якого погоджується й апеляційний суд, не взяв показання цих свідків до уваги.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_8 також ставить під сумнів висновки експертів №1/74 від 16 березня 2015 року, №1/75 від 13 березня 2015 року, №1/76 від 12 лютого 2015 року, №1694 від 17 вересня 2015 року, №1219 від 24 червня 2016 року, №1535 від 15 липня 2016 року, №1759 від 18 вересня 2015 року, №1218/83 від 22 червня 2016 року, №1062 від 2 квітня 2015 року, №1220 від 2 серпня 2015 року, №1849/1850 від 12 липня 2016 року, №1536 від 5 серпня 2016 року.

Згідно з ч. 1 ст. 101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Частиною 3 цієї статті визначено, що висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

На переконання колегії суддів, всі наявні у матеріалах справи висновки складені відповідно до вимог кримінального процесуального закону; експертні дослідження здійснені на підставі досліджених у суді першої інстанції та перевірених апеляційним судом протоколі огляду місця події з додатками до нього та відповідних вихідних даних. Крім цього, достовірність наданих на дослідження об`єктів підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , а також експертів ОСОБА_19 , ОСОБА_7 та ОСОБА_22 .

Зокрема, що стосується висновку № 1/74 від 16 березня 2015 року, то у судовому засіданні експерт ОСОБА_19 зазначив, що оглядав та фотографував автобус особисто; свідок ОСОБА_23 вказав, що експерти оглядали автобус, пошкоджений у ДТП і до моменту огляду експертами він будь-яким чином не розкомплектовувався, при цьому бампер спеціально опустили для того, щоб сфотографувати рульову колонку, трубки на рульовій колонці пошкоджені не були; бампер автобуса був підв`язаний з метою транспортування.

Жодних даних про те, що до моменту проведення огляду автобуса експертами такий був розібраний, тобто мало місце втручання в його цілісність, матеріали справи не містять.

Покликання апелянта на те, що згідно з показаннями свідка ОСОБА_20 , він жодного разу не оглядав транспортні засоби з експертами, експерти самі оглядали транспортні засоби, є неспроможними, адже згідно з протоколами огляду транспортного засобу автобуса марки «Iveco», р.н. НОМЕР_3 , та автомобіля марки «ВАЗ 21043», р.н. НОМЕР_1 , такі оглядалися слідчим ОСОБА_20 за участю спеціаліста-автотехніка НДЕКЦ ОСОБА_7 (т. 1, а.с. 149-158). Той факт, що ОСОБА_7 перебував у статусі спеціаліста, а не експерта, зумовлене вимогами до проведення слідчої дії огляду, до проведення у якій залучаються саме спеціалісти.

Водночас, у суду відсутні підстави визнавати вказані протоколи огляду транспортних засобів недопустимими доказами.

Так, частина 1 статті 87 КПК передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Відповідно до правового висновку Верховного суду, викладеного в постанові від 8 жовтня 2019 у справі № 639/8329/14-к, при вирішенні питання щодо допустимості доказів, суд має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За відсутності такого обґрунтування посилання на ст. 87 КПК України для визнання доказу недопустимим є непереконливим.

Отже, положення ст. 87 КПК України можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

У своїх постановах Верховний Суд неодноразово звертав увагу на неприпустимість проведення обшуку під виглядом огляду місця події, зокрема у постановах від 7 червня 2018 року (справа №740/5066/15-к), від 26 лютого 2019 року (справа № 266/4000/14-к), від 19 березня 2019 року (справа № 380/157/14-к), оскільки таким чином нівелюються вимоги судового контролю, передбачені ст. 233, ч. 2 ст. 234 КПК України.

За змістом ст. 237 КПК України огляд є слідчою (розшуковою) дією, яка проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів кримінального правопорушення вбачається, що слідчий, за участю спеціаліста, здійснював поверхневий огляд автобуса марки «Iveco», р.н. НОМЕР_3 , та автомобіля марки «ВАЗ 21043», р.н. НОМЕР_1 . У ході огляду було встановлено модель шин, малюнок протектора, зовнішні пошкодження транспортних засобів, характер вантажу, що знаходився у причепі. З указаних транспортних засобів нічого не вилучалось, огляд салону не проводився.

При цьому документи, які зберігалися в автомобілі марки «ВАЗ 21043», р.н. НОМЕР_1 , слідчий отримав від сина власника автомобіля ОСОБА_24 .

За таких обставин у суду відсутні підстави вважати, що єдиною метою цієї слідчої дії було відшукання речей, які мають значення для досудового розслідування і можуть бути доказами під час судового розгляду, а відтак, що слідчий здійснив обшук указаних транспортних засобів.

Таким чином, всупереч доводів апелянта, слідчий провів таку слідчу дію як огляд транспортних засобів, а складені за результатами огляду протоколи є допустимими доказами у справі.

Твердження про те, що автобус марки «Iveco», р.н. НОМЕР_3 , був технічно несправним не ґрунтується на матеріалах справи, адже відсутність у Городоцькому ВП даних про проходження автобусом технічного огляду не доводить, що вказаний автобус такого огляду не проходив. Крім цього, за результатами проведення експертиз у справі не встановлено жодних даних про технічну несправність автобуса-учасника ДТП безпосередньо перед зіткненням. Згідно з даними висновку експерта №1/75 від 16 березня 2015 року (т. 1, а.с. 231-236), несправності системи рульового управління досліджуваного автобуса утворились під час ДТП.

Всупереч тверджень апеляційної скарги, автомобіль марки «ВАЗ 21043» р.н. НОМЕР_1 із причепом «ШЗК» р.н. НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_8 , та автобус марки «IVECO» р.н. НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_11 , були визнані речовими доказами у справі. Так, арешт на них накладений не був, однак дозвіл на тимчасовий доступ до вказаних транспортних засобів був наданий слідчому ОСОБА_20 ухвалами слідчого судді Галицького районного суду від 27 січня 2015 року.

У свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 101 КПК України висновок експерта повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Згідно з п. 1.7. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 26 грудня 2012 року №1950/5 (далі Інструкція №1950/5), у разі проведення інженерно-технічних експертиз, разом з документом про призначення експертизи (залучення експерта) експерту за потреби надаються, зокрема, всі матеріали кримінального провадження.

Таким чином, матеріали кримінального провадження надаються експерту для дослідження разом з постановою про призначення експертизи; будь-яких додаткових рішень слідчого судді про надання дозволу експерту на проведення дослідження матеріалів кримінального провадження (наприклад, дозволу на обшук чи тимчасовий доступ) кримінальний процесуальний закон не вимагає.

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи обвинуваченого про те, що висновки експерта ОСОБА_22 про неспроможність показань ОСОБА_8 щодо перебування його сина ОСОБА_14 за кермом у момент зіткнення, є припущеннями, що спростовуються висновками комплексних судових транспортно-трасологічних та судово-медичних експертиз №1759/174 від 18 вересня 2015 року (т. 2, а.с. 36-40) та №1218/83 від 22 червня 2016 року (т. 2, а.с. 72-75), згідно з якими у момент зіткнення автомобіля марки «ВАЗ 21043», р.н.з. НОМЕР_1 , з автобусом марки «IVEСO Sor C9.5», р.н.з. НОМЕР_3 , за кермом автомобіля марки «ВАЗ 21043» знаходився гр-н ОСОБА_8 , який внаслідок контакту із рульовим колесом автомобіля отримав забій грудної клітки, а від контакту із центральною консоллю перелом правої ключиці. Гр-н ОСОБА_14 у момент зіткнення знаходився на правому передньому сидінні автомобіля марки «ВАЗ 21043» у якості пасажира і внаслідок переміщення тіла вперед та вправо від контакту із правою передньою стійкою кріплення даху та з передньою вертикальною стійкою рамки віконного пройому правих передніх дверцят отримав ушкодження у вигляді перелому кісток основи та склепіння черепа.

Наведені висновки узгоджуються, зокрема, з показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , згідно з якими за кермом автомобіля «ВАЗ» перебував ОСОБА_8 , а його син ОСОБА_14 знаходився на передньому пасажирському сидінні.

У розумінні п. 1.2.14 Інструкції №1950/5, повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

Повторна експертиза проводиться у випадку, якщо висновок первинної експертизи визнано необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або інакше викликає сумніви в його правильності.

Водночас, проведення повторної експертизи не виключає можливість отримання висновків експертизи, аналогічних з результатами первинної експертизи.

За таких обставин, проведення двох експертиз, на вирішення яких були поставлені ті самі питання, узгоджується з вимогами чинного законодавства.

З аналогічних підстав не можуть бути визнані недопустимими доказами висновки судової транспортно-трасологічної експертизи № 1694 від 17 (т. 2, а.с. 26-34) вересня 2015 року №1219 від 24 червня 2016 року (т. 2, а.с. 77-84), згідно з якими в первинний момент зіткнення повздовжні осі автомобіля марки «ВАЗ 21043» р.н.з. НОМЕР_1 , який буксирував причеп «ШЗК», р.н.з. НОМЕР_2 та автобуса марки IVEСO Sor C9.5, р.н.з. НОМЕР_3 , були розташовані під кутом 140-150 градусів, як зображено на Схемі №1 у додатку до висновку. Зіткнення автомобіля марки «ВАЗ 21043» р.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_8 з автобусом марки IVEСO Sor C9.5, р.н.з. НОМЕР_3 під керуванням водія ОСОБА_13 відбулось на смузі руху автобуса марки IVEСO Sor C9.5, в місці інтенсивного осипу грунту, осколків скла та подряпин на асфальному покритті дороги. В момент зіткнення як автомобіль марки ВАЗ 21043, який буксирував причеп марки ШЗК, так і автобус марки IVEСO Sor C9.5, знаходились у русі. Безпосередньо після зіткнення автобус марки IVEСO Sor C9.5 дещо змістився праворуч і продовжив свій рух відповідно до розташування на проїжджій частині дороги сліду гальмування (юзу) колеса його лівого борта з подальшим виїздом за межі проїжджої частини дороги справа, де і в кінцевому положенні зупинився, а легковий автомобіль марки ВАЗ 21043 внаслідок зіткнення був відкинутий на свою смугу руху, де і був в кінцевому положенні зафіксований на своїй смузі руху. На причепі марки ШЗК внаслідок зіткнення легкового автомобіля з автобусом був зруйнований буксирувальний пристрій, що призвело до від`єднання причепа від легкового автомобіля і причеп в подальшому продовжив попередній свій напрям руху з одночасним розвертанням проти напрямку руху годинникової стрілки, виїздом на смугу руху автобуса та за межі проїжджої частини дороги, де зупинився.

Той факт, що під час проведення дослідження, за результатами якого надано висновок №1219, експерт використовував вихідні дані, а також результати висновку експертизи №1694, не може бути підставою для визнання вказаного висновку недопустимим доказом у справі.

Доводи апелянта про недоліки проведених експертиз (у тому числі №1694 та №1219), зокрема, його міркування щодо дослідження колеса від автомобіля, були предметом перевірки суду першої інстанції, який правильно зазначив, що у справі були проведені також інші, в тому числі, комплексні експертизи, висновки експертиз підтримали у судових засіданнях експерти, та з огляду на їх пояснення у суді, немає підстав для визнання таких недопустимими доказами. КПК України не містить положення про те, що будь-яке процесуальне порушення, допущене при збиранні доказів, тягне за собою безумовне визнання доказів недопустимими.

Не ґрунтуються на матеріалах справи доводи про те, що експерта ОСОБА_22 не попереджали про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, адже у висновку №1694 (т. 2, а.с. 26-зворот) вказано, що відповідно до вимог ст. 70, ч. 2 ст. 102 КПК України, експерт про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків за ст. 384, ст. 385 КК України попереджений. Наведене узгоджується з вимогами п. 4.12. Інструкції №1950/5.

Безпідставними є доводи апелянта, що висновок судово-автотехнічної експертизи №1220 від 2 серпня 2016 року (т. 2., а.с. 86-89), проведено без постанови слідчого, спростовується постановою слідчого ОСОБА_20 від 29 лютого 2016 року.

Твердження апелянта, що автобус марки «Iveco», р.н. НОМЕР_3 , різко вискочив на смугу руху, у якій рухався автомобіль марки «ВАЗ 21043» р.н.з. НОМЕР_1 , з причепом, спростовується висновком експерта № 1/76 від 12 лютого 2015 року з додатками, з якого слідує, що місце зіткнення між автомобілем марки «ВАЗ 21043» р.н.з. НОМЕР_1 з причіпом «ШЗК» р.н.з. НОМЕР_2 , та автобусом марки «IVEСO» р.н.з. НОМЕР_3 знаходиться на правій смузі руху автодороги «Львів-Шегині», яка відповідає напряму до м. Шегині, на ділянці дороги, на якій зафіксовані подряпини по дорозі та найбільш інтенсивний осип ґрунту та скла. В цьому випадку мало місце зустрічне зіткнення транспортних засобів, і повздовжні осі автомобіля ВАЗ 21043 р.н.з. НОМЕР_1 та автобуса «IVEСO» р.н.з. НОМЕР_3 у початковий момент зіткнення знаходились під кутом приблизно 145 градусів. У момент зіткнення обидва транспортні засоби перебували у русі. Крім цього, згідно з даними висновку експерта №1220 від 2 серпня 2016 року, при заданих вихідних даних причиною настання даної ДТП, з технічної точки зору є та обставина, що водій ОСОБА_8 , керуючи легковим автомобілем, виїхав на смугу руху автобуса «IVEСO», не давши дорогу цьому транспортному засобові, який під керуванням водія ОСОБА_13 рухався із зустрічного напрямку прямо.

Доводи апелянта про достовірність розмірів проїзної частини, наявність на місці ДТП слідів коліс автомобіля марки «ВАЗ-21043», р.н. НОМЕР_1 , з причепом та автобуса марки «Iveco», р.н. НОМЕР_3 , незаконність проведених у справі експертиз, були предметом перевірки суду першої інстанції, з висновками якого погоджується і суд апеляційної інстанції.

Покликання на відсутність прокурора ОСОБА_46 у групі прокурорів є безпідставним, оскільки відповідно до постанови заступника прокурора Львівської області ОСОБА_47 про призначення групи прокурорів від 24 січня 2015 року (т. 4, а.с. 177-178), прокурор ОСОБА_48 включений у групу прокурорів у кримінальному провадженні №0000074 від 23 січня 2015 року.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками.

Окрім цього, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

На переконання колегії суддів, місцевим судом достовірно встановлено, що згідно з висновками судової автотехнічної експертизи № 1220 від 2 серпня 2016 року та № 1536 від 5 серпня 2016 року при заданих (тільки технічно спроможних) вихідних даних причиною настання цієї ДТП, з технічної точки зору, є та обставина, що водій ОСОБА_8 , керуючи легковим автопоїздом, виїхав на смугу руху автобуса «Iveco», не давши дорогу цьому транспортному засобові, який під керуванням водія ОСОБА_13 рухався із зустрічного напрямку прямо.

Таким чином, доводи апелянта про те, що за кермом автомобіля марки «ВАЗ 21043», р.н. НОМЕР_1 , у момент дорожньо-транспортної пригоди перебував його син ОСОБА_14 не ґрунтуються на матеріалах справи.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд зазначає, що висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, у повній мірі відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, судом повно, всебічно та об`єктивно досліджено усі докази, які були надані стороною обвинувачення та стороною захисту, й таким чином вина ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, доведена повністю.

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 .

Стосовно доводів прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, а також про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів дійшла висновку, що такі не ґрунтуються на матеріалах справи.

Так, згідно зі статтями 50, 65 цього Кодексу покарання має на меті не тільки кару, воно повинно бути справедливим, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

У статті 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції дотримався наведених вимог матеріального права.

Прокурор у своїй скарзі зазначив про те, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звідси - явно несправедливим через м`якість. На думку прокурора, суд не врахував того, що обвинувачений вини у вчиненому не визнав, не зважаючи на очевидні та неспростовні докази його винуватості. Також прокурор зазначив, що судом першої інстанції не враховано наслідків кримінального правопорушення у вигляді смерті потерпілого.

Проте, всупереч твердженням прокурора, в апеляційній скарзі суд, призначаючи ОСОБА_8 покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого діяння, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого та всі інші обставини, які мають правове значення.

Обираючи ОСОБА_8 захід примусу, суд першої інстанції дав належну оцінку ступеню тяжкості вчиненого злочину, виходячи не лише з визначених у ст. 12 КК формальних критеріїв, а і з особливостей конкретного кримінального правопорушення. Так, суд узяв до уваги, що обвинувачений, знехтувавши вимогами Правил дорожнього руху України, вчинив необережний тяжкий злочин, наслідками якого стала смерть його сина ОСОБА_14 , фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, а також, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання має позитивну характеристику, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є пенсіонером, його стан здоров`я; висновок органу пробації, думку потерпілої ОСОБА_30 , яка претензій до обвинуваченого не має, вважає, що справа проти її чоловіка є сфальсифікованою; відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, та призначив ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк три роки, без реального його відбуття, тобто із застосуванням ст. 75 КК України.

Одночасно, суд вважав за недоцільне призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, врахувавши при цьому вік та стан здоров`я ОСОБА_8 , який є пенсіонером та особою з інвалідністю, хворіє, а отже, позбавлення його права керування транспортними засобами може позбавити його можливості вільного відвідування лікувальних закладів.

Попри те, що обвинувачений вини в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції не визнав, колегія суддів, погоджуючись з рішенням місцевого суду про можливість застосування щодо ОСОБА_8 ст. 75 КК України, зважає на наступне.

З досудової доповіді органу пробації (т. 1, а.с. 201-204) слідує, що ОСОБА_8 є інвалідом ІІІ групи, важко пережив втрату сина, що вплинуло на погіршення стану здоров`я; позитивно характеризується; раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, ризик вчиненого повторного правопорушення та ризик небезпеки для суспільства обвинуваченого середній, а отже існує можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства. Орган пробації вважає, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі на певний строк.

Також колегія суддів враховує думку потерпілої ОСОБА_30 , яка хоч і не є визначальною, однак враховується при призначенні покарання.

Суд апеляційної інстанції зважає на те, що в результаті ДТП загинув син обвинуваченого ОСОБА_8 , який тяжко переживає втрату дитини. Крім цього, ОСОБА_8 займається вихованням онука, котрий втратив батька.

Також суд враховує вік обвинуваченого, його стан здоров`я, який хворіє на ряд захворювань, що підтверджується випискою №9275 із медичної карти стаціонарного хворого; те, що обвинувачений не несе загрози для суспільства.

Відповідно до правил ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.

Зазначене та відсутність обтяжуючих покарання обставин з урахуванням додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_8 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою впродовж максимального іспитового строку, встановленого у ст. 75 КК України.

Колегія суддів звертає увагу, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування такого покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку, суд, з урахуванням ч. 2 ст. 78 КК України, направляє засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Поміж тим, покладення на останнього обов`язків, визначених ст. 76 КК України, є тим засобом, що дозволить перевірити ОСОБА_8 на його здатність виправитись без ізоляції від суспільства.

Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції щодо можливості непризначення ОСОБА_8 додаткового покарання, оскільки позбавлення права керування транспортними засобами може поставити під загрозу стан здоров`я обвинуваченого.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів вмотивованість висновків місцевого суду з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні обвинуваченому покарання, справедливість обраного ОСОБА_8 заходу примусу, а також які би свідчили про неможливість досягти мети покарання через визначений судом порядок його відбування, прокурор в апеляційній скарзі не навів, а його доводи з приводу того, що наслідком кримінально-протиправного діяння ОСОБА_8 стала смерть потерпілого, були враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання.

Призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, домірним вчиненому. Підстав вважати його явно несправедливим через м`якість колегія суддів не вбачає.

За наведеного, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судового рішення щодо ОСОБА_8 , судом першої інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги обвинуваченого та прокурора до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Городоцького районного суду Львівської області від 14 грудня 2023 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін, апеляційні скарги прокурора Городоцького відділу Пустомитівської окружної прокуратури Львівської області ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4