УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 930/1777/20

провадження № 51-5552 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 21 червня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від

14 серпня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 21 червня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 серпня 2023 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарання призначеного цим вироком та вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року, остаточно призначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. В строк відбування покарання зараховано відбуте покарання за вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 16 червня

2020 року, близько 23 год, перебуваючи у дворі багатоквартирного житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав чуже майно - велосипед марки «Салют», вартістю 1154,6 грн, що належить ОСОБА_6 , яким розпорядився на власний розсуд.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить оскаржувані судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування стверджує, що винуватість ОСОБА_5 не доведена доказами дослідженими у судовому засіданні, з огляду на те, що обвинувачений свою вину не визнав, а допитані під час судового розгляду свідки та досліджені письмові докази не доводять вчинення крадіжки. Зокрема, свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , на думку захисника є зацікавленими особами, тому суд мав оцінити їх показання критично і не приймати до уваги. В свою чергу свідок ОСОБА_9 є працівником екстреної медичної допомоги та оглядала обвинуваченого на місці його виявлення. На переконання захисника, жоден із вказаних свідків не вказував про те, що бачили як ОСОБА_5 викрав велосипед саме у дворі будинку. Також зазначає, що засудженому призначено надто суворе покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. У судів попередніх інстанцій були всі підстави для призначення менш суворого покарання, оскільки за ступенем тяжкості вчинене кримінальне правопорушення є нетяжким злочином, обвинувачений є особою похилого віку, тяжко хворіє, має постійне місце проживання, вартість викраденого велосипеда є незначною і потерпілий до нього претензій немає. Вказує, що апеляційний суд на вказані порушення належної уваги не звернув та безпідставно залишив без змін вирок місцевого суду, при цьому своїх висновків не мотивував, не навів вичерпних підстав щодо необґрунтованості апеляційної скарги.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

За приписами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1988 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні даного кримінального правопорушення зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення на підставі:

- показань потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що 16 червня 2020 року залишив велосипед у дворі та пішов їсти, а коли повернувся, побачив, що той зник;

- показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожен із яких окремо вказали, що є працівниками поліції та коли влітку 2020 року здійснювали патрулювання території, до них підійшов чоловік, який повідомив, що біля лікеро-горілчаного заводу лежить чоловік з велосипедом. Прибувши на вказане місце, виявили чоловіка у стані сильного алкогольного сп`яніння, який не міг стояти на ногах та лежав на узбіччі, лише зміг повідомити, що він ОСОБА_10 . Поруч з ним був велосипед сіро-зеленого кольору. Надалі було викликано швидку, якою його госпіталізували, а велосипед доставили до поліції;

- показань свідка ОСОБА_9 , яка вказала, що працює фельдшером Немирівського відділення Гайсинської станції екстреної медичної допомоги, та в червні 2020 року, виїздила на виклик працівників поліції в район лікеро-горілчаного заводу. Прибувши на місце побачили чоловіка з порушеною свідомістю в стані алкогольного сп`яніння. Було помітно, що чоловік впав з велосипеда, який лежав поруч. Чоловіка госпіталізували, велосипед передали поліції;

- протоколу огляду місця події від 18 червня 2020 року із фототаблицею, проведеного за адресою: м. Немирів, вул. Українська, 6, тобто за місцем знаходження велосипеда до моменту його викрадення;

- протоколу пред`явлення речей для впізнання від 24 червня 2020 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_6 , серед пред`явлених для впізнання велосипедів, в присутності понятих впізнав на фото № 2 викрадений у нього велосипед марки «Салют»;

- висновку товарознавчої експертизи № 4771/20-21 від 30 червня 2020 року, з якого слідує, що ринкова вартість викраденого велосипеда «Салют» станом на 16 червня 2020 року становила 1154, 60 грн.

За результатами оцінки доказів, досліджених під час судового розгляду, суд першої інстанції дійшов висновку, що висунуте ОСОБА_5 обвинувачення знайшло своє підтвердження під час судового розгляду у повному обсязі та кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Водночас, місцевим судом спростовано доводи обвинуваченого та його захисника щодо не причетності ОСОБА_5 до викрадення вказаного велосипеда. Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що враховуючи обставини вилучення велосипеда, показання свідків, обвинувачений керував велосипедом до моменту сильного сп`яніння, що завадило йому рухатись далі, після чого впав на землю та лежав поруч з велосипедом. До того ж, будь-яких обставин, які б свідчили про об`єктивну можливість перебування велосипеда у місці його вилучення з будь - яких інших причин, не пов`язаних з його викраденням, як і обставин, які б свідчили про його викрадення іншими особами, судом не встановлено.

З огляду на викладене, безпідставними є доводи касаційної скарги захисника про недоведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

Відхиляючи доводи захисника в цій частині, Верховний Суд зауважує, що стверджуючи про неможливість використання як доказів показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з підстав їх зацікавленості, захисником не зазначено у чому конкретно полягає зацікавленість та чим це підтверджується. Одного факту того, що вказані свідки є працівниками поліції, недостатньо для висновку про їх зацікавленість за відсутності об`єктивних даних на підтвердження такого. До того ж, як слідує зі змісту судових рішень, та не заперечується у скарзі, під час судового та апеляційного розглядів стороною захисту не ставились під сумнів показання свідків на предмет достовірності.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Разом з цим, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

За приписами ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Так, санкцією ч. 2 ст. 185 КК України передбачено покарання у виді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавлення волі на той самий строк.

Вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_5 , місцевий суд у межах дискреційних повноважень, дотримуючись вимог статей 50, 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, дані які характеризують особу обвинуваченого, який раніше судимий, посередньо характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність призначення

ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі у розмірі наближеному до мінімального на строк 2 роки, та на підставі ч. 4 ст. 70 цього Кодексу шляхом часткового складання з покаранням, призначеним вироком Немирівського районного суду Вінницької області від 15 січня 2021 року, остаточно визначив покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На переконання колегії суддів, призначене ОСОБА_5 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому відсутні підстави вважати таке покарання явно несправедливим через суворість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Не погодившись із вироком місцевого суду, захисник ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

При цьому, суд проаналізував доводи апеляційної скарги, належним чином їх перевірив, надав достатні відповіді на них, з наведенням мотивів постановленого рішення, з якими погоджується і Верховний Суд.

Вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили пронаявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Немирівського районного суду Вінницької області від 21 червня 2023 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 14 серпня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3