ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0001712 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року, яким:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Безверхове, Хасанського району, Приморського краю, громадянина України, з повною середньою освітою, учасника бойових дій, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним та засуджено за:

- за п.6 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України (далі- КК) до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією майна.

- за ч.3 ст.289 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_12 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років з конфіскацією майна.

Строк покарання ОСОБА_12 обчислюється з 18.06.2017 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України, зараховано ОСОБА_12 в строк відбуття покарання термін попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження, із розрахунку один день попереднього ув`язненням за два дні позбавлення волі, за період з 18.06.2017 року по день набрання цим вироком законної сили, на підставі ч.5 ст.72 КК (в редакції від 26.11.2015).

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_13 до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до ст.100 та ст.124 Кримінального процесуального кодексу України (далі- КПК).

В С Т А Н О В И Л А :

Оскаржуваним вироком ОСОБА_14 визнано винним у скоєні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

17 червня 2017 року приблизно о 23.00 годині у ОСОБА_14 , який перебував в салоні автомобіля «Ford Sierra» держномер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_15 і належить ОСОБА_7 , що знаходився біля будинку 60 по вул.Саксаганського у м.Дніпро, виник умисел на вчинення умисного вбивства, тобто протиправного заподіяння смерті ОСОБА_15 з корисливих мотивів, що полягав у прагненні заволодіти транспортним засобом.

Після чого, ОСОБА_14 , знаходячись у салоні автомобіля марки «Ford Sierra» держномер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 та перебував у користуванні ОСОБА_15 , поблизу будинку № 60 по вул.Саксаганського у м.Дніпро , реалізуючи умисел на вбивство ОСОБА_15 з корисливих мотивів та умисел на незаконне заволодіння автомобілем «Ford Sierra» держномер НОМЕР_1 , діючи умисно, ножем завдав ОСОБА_15 , яка сиділа на водійському сидінні автомобіля «Ford Sierra», три сліпих колото різаних поранення грудної клітини та одне черевної стінки, два з них на грудній клітині проникаючі праворуч з ушкодженнями правої легені, ліворуч з ушкодженням лівої легені і серця, а інші два поранення не проникаючі. Колото різані поранення грудної клітини та черевної стінки спричинені прижиттєво, незадовго до настання смерті і проникаючі поранення, що знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_15 .

Смерть ОСОБА_15 настала від колото-різаних поранень грудної клітини з ушкодженням серця та легень, які ускладнилися розвитком гострої крововтрати.

Від вказаних поранень потерпіла ОСОБА_15 померла на місці вчинення злочину у період часу приблизно з 23 години 50 хвилин 17 червня 2017 року до 02 годин 50 хвилин 18 червня 2017 року.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу та прагнучі довести його до завершення, ОСОБА_14 , діючи умисно, поза волею власника, незаконно, із застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, заволодів транспортним засобом автомобілем марки «Ford Sierra» держномер НОМЕР_1 , вартістю 30 955 гривень 12 копійок, який належить ОСОБА_7 та перебував у користуванні ОСОБА_15 , сів за кермо та ключем, який він знайшов в салоні вказаного автомобіля, запустив двигун, тим самим встановивши контроль над транспортним засобом, після чого, управляючи вказаним автомобілем, поїхав з місця скоєння злочину, чим вчиним протиправне вилучення транспортного засобу всупереч волі його законного користувача шляхом застосування насильства небезпечного для життя чи здоров`я потерпілої.

Умисні дії ОСОБА_14 , які виразилися в умисному вбивстві з корисливих мотивів, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчинене з корисливих мотивів, кваліфіковано за п.6 ч.2 ст.115 КК, а також за ч.3 ст.289 КК, як незаконне заволодіння транспортним засобом, поєднане з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, висновків суду щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_14 у скоєні кримінальних правопорушень та правову кваліфікацію його дій за п.6 ч.2 ст.115 та ч.3 ст.289 КК, просить змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_14 покарання через його суворість. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що судом не враховано те, що обвинувачений має державну нагороду відзнаку Президента України За участь в антитерористичної операції, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Крім того, як зауважує захисник, діями обвинуваченого ОСОБА_14 фактично не заподіяно матеріальної шкоди за ч.3 ст.289 КК, оскільки транспортний засіб остаточно не вибув із користування потерпілого, а тому, на думку апелянта, у суду не було підстав для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Окремо сторона захисту вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_14 є цінним військовим спеціалістом зі спеціальністю снайпер-розвідник, має чималий досвід участі в бойових діях протягом 2014-2016 років, а тому вважає, що його підзахисного доцільно з державної точки зору мобілізувати для захисту Батьківщини, про що неодноразово клопотав сам обвинувачений.

З урахуванням вищенаведеного захисник просить апеляційний суд змінити вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року та призначити обвинуваченому ОСОБА_14 покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років 8 місяців, без конфіскації майна.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої ним апеляційної скарги та який наполягав на її задоволенні у повному обсязі, вислухавши думку прокурора та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених вироком суду першої інстанції, та правова кваліфікація його дій за п.6 ч.2 ст.115 та ч.3 ст.289 КК, ґрунтуються на зібраних по справі, перевірених та оцінених в порядку ст.94 КПК судом доказах, являються обґрунтованими, належним чином мотивованими, не оспорюються захисником в апеляційній скарзі, а тому судом апеляційної інстанції, відповідно до ч.1 ст.404 КПК, не перевіряються.

Зі змісту апеляційної скарги убачається, що сторона захисту фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Так, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_14 , суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, належним чином врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень за п.6 ч.2 ст.115 та ч.3 ст.289 КК, які згідно зі ст.12 КК відноситься до особливо тяжких злочинів, конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є учасником бойових дій, має нагороди за участь в антитерористичній операції, за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває.

Обставин, які пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_14 відповідно до ст.66 КК, суд не встановлено. Натомість обставиною, яка б обтяжує покарання обвинуваченого відповідно до ст.67 КК, судом визнано - скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння.

З такими висновками місцевого суду погоджується й колегія суддів та вважає, що призначений вироком вид та розмір покарання обвинуваченому ОСОБА_14 відповідатиме визначеним статтями 50, 65 КК загальним засадам та меті покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Переконливих аргументів, які б вказували на наявність підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому, на чому наполягає захисник, не наведено, а суд апеляційної інстанції таких підстав не вбачає з огляду на право суду на «судову дискрецію» у виборі виду і розміру покарання, яке призначено в межах санкції кожної статті кримінального закону та не є максимальним за санкцією п.6 ч.2 ст.115 КК, а також відповідає правилам призначення покарання за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень на підставі ч.1 ст.70 КК.

Застосування місцевим судом додаткового покарання у виді конфіскації майна обвинуваченого ОСОБА_14 передбачено санкцією статей закону України про кримінальну відповідальність, за якими його визнано винним, та відповідає загальним правилам, визначеним ст.59 КК, оскільки ОСОБА_14 вчинено декілька умисних особливо тяжких корисних злочинів.

Отже, думку апеляційного суду, призначене обвинуваченому ОСОБА_14 остаточне покарання- є законним, справедливим, воно буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винної особи та попередженню вчинення нею нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновків про те, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягає, а вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК. Підстав для його зміни чи скасування апеляційний суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407 та 418, 419 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2023 року відносно ОСОБА_14 за п.6 ч.2 ст.115 та ч.3 ст.289 КК, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка утримується під вартою в той самий строк з дня отримання копії рішення суду апеляційної інстанції.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4