Провадження №11-кп/801/907/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 грудня 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд

у складі :

головуючого:судді - ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем ОСОБА_5

з участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (в режиім відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Вінниці апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 з доповненнями адвоката ОСОБА_7 , апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_10 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Своє рішення суд першої інстанції обґрунтував тим, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі. Можливість заміни невідбутої частини покарання більш м`яким передбачена ст. 82 Кримінального кодексу України та може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. Застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачене. Чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 ставить питання про скасування ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2023 року та задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 ,а саме замінити ОСОБА_8 призначене покарання з довічного позбавлення волі на позбавлення волі строк 15 років; звільнити засудженого ОСОБА_8 від подальшого відбування покарання в зв`язку з фактичним відбуттям засудженим 25 років 5 місяців 18 днів позбавлення волі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що станом на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_8 , найвищою мірою покарання санкцією статті 93 КК України була смертна кара. Рішенням Конституційного суду від 29.12.1999 положення статті 24 Загально частини та положення санкцій статей Особливої частини КК України, які передбачають смертну кару визнано неконституційними та втратили чинність з дня ухвалення вказаного рішення. На виконання цього рішення Верховної Рала України прийняла Закон України № 1483-ІІІ від 22 лютого 2000 року «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України, яким покарання у виді смертної кари було змінено на довічне позбавлення волі, даний закон набрав чинність з дня його опублікування тобто з 04 квітня 2000 року. За загальним значенням дія нормативно-правового акту в часі слід розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняться з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовуються той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Чинним визнається закон, шо набув законної сили, до його скасування чи заміни новим законом, а якщо закон було прийнято на певний строк, - до закінчення цього строку. Зворотна дія закону має місце тоді, коли нормативно-правовий акт поширюються на факти, які виникли до набрання ним чинності, але вже з моменту їхнього виникнення, тобто відбуваються перегляд попередніх рішень з тих фактів вже за повним нормативно-правовим актом.

З моменту прийняття Конституційним Судом України рішення № 11-рп/99 від 29.12.1999р, санкції статей КК Украйни, що передбачали покарання у виді смертної кари, набула нового вигляду - максимальним покаранням стало позбавлення волі на строк до 15 років. Тобто, фактично мало місце пом`якшення карності діяння, що визначається шляхом порівняння санкції попереднього та нового закону, як щодо основних, так і щодо додаткових покарань, а також і поєднання цих покарань. Покарання у вигляді довічного позбавлення волі було введено в України Законам України від 22лютого 2000 №1483-ІІІ "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України». Таким чином, з 29.12.1999 по 04 квітня 2000 року санкцій статей КК України, що передбачали покарання у виді смертної кари, набули нового вигляду - максимальним покаранням стало позбавлених волі на строк до п`ятнадцяти років. Тобто, фактично мало місце пом`якшення караності діяння, що визначається шляхом порівняння санкцій попереднього та нового закону

Верховний Суд України в ухвалі від 13.04.2009р. № 5-5-ОП9вказує, що позбавлення волі строком на п`ятнадцять років будо найсуворішим покараним за КК України (1960 року) у період з 29.12.1990 року по 04.04 2000 року.

3 цих підстав засуджений ОСОБА_8 просив суд звільнити його від подальшого відбування покарання з підстав незастосування до нього судом при обранні виду та міри покарання закону, який підлягає застосуванню, в саме закону, що діяв я період з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року. 3 цих підстав апелянт вважає, що при винесенні вироку суд мав застосувати до засудженого закон, який встановлював більш м яке покарання, а саме у виді 15 років позбавлення волі.

Також апелянт зазначає, що засуджений ОСОБА_8 розуміє тяжкість скоєного ним злочину, повністю визнає вину, шкодує про скоєне, щиро кається, протягом всього строку відбування покарання відчуває моральні страждання через вчинений ним злочин, переживає наслідки вчиненого та осуджує свою поведінку. ОСОБА_8 с учасником війни в Афганістані, тому, маючи бойовий досвід, у разі його звільнення від відбування покарання висловлював прагнення виконати Конституційний обов`язок та стати до лав Збройних сил України в протидії збройній агресії pociї проти України.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_7 , зазначає, що 29.12.1099 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №ll-PII/99, яким положенні Кримінального кодексу України в редакції 1960 року, щодо міри покарання як смертна кара визнана не конституційними. Рішення Конституційного Суду України набирає законної сили з дня її прийняття та обов`язкове для виконання по всієї території України. 3 29 грудня 1999 року до 22 лютого 2000 року до прийняття Закону України № 1483-III "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального, Виправно-трудового кодексів України", яким в ст. 93 КК України в редакції 28.12.1960 року внесено доповнення та визначено: за вчинення вбивства при обтяжуючих обставинах (ст. 93 КК) міра покарання від 8 до 15 років або довічне позбавлення волі. Таким чином, Закон України № 1448-ІІІ, який набрав чинності 04.04.2000 року після визнання смертної кари неконституційною посилив кримінальну відповідальність за вчинення злочинів при обтяжуючих обставинах від максимальних строків покарання 15 років до довічного позбавлення волі.

При скоєні ОСОБА_8 інкримінованих йому злочинів в України не існувала міра покарання як довічне позбавлення волі, а з 29.12.1999 року вже не існувала і смертна кара, максимальна міра покарання в проміж до 04.04.2000 р. залишалась позбавленні волі на 15 років.

Перебуваючи під вартою, після набрання чинності Закону України № 1448-ІІІ, ОСОБА_11 не скоїв жодного кримінального правопорушення, а тім більш особливо тяжкого.

Рішенням Конституційного Суду України не замінено один від покарання іншим, тобто смертну кару на довічне позбавлення волі, 2 повністю скасована така міра покарання як смертна кара, залишив в Кримінальному кодекс максимальну міру покарання за особливо тяжкі злочини - позбавлення волі до 15 років.

16 травня 2000 року колегія суддів Дніпропетровського обласного суду в супереч Рішенню №11-РП/99 Конституційного Суду України, всупереч ст. 58 Конституції України, всупереч ст. 6 КК України в редакції 1960 року та всупереч ст. 5 нового Кримінального кодексу (про зворотну дію закону про кримінальну відповідальність у часі), всупереч ст. 6 Європейської Конвенції, притому некомпетентним судом (суддя ОСОБА_12 не мав повноваження судді України), виніс вирок та незаконно засудив ОСОБА_8 до довічного позбавлення волі, тобто суд, застосував до ОСОБА_8 закон, який не підлягав застосуванню.

Посилання суду першої інстанції як підставу для відмови у задоволені заяви ОСОБА_8 на Рішення КСУ України від 26 січня 2011 року № 1- рп/ 2011. (справа про заміну смертної кари довічним позбавлення волі) є незаконним та хибним, оскільки вказаний закон застосовується виключно до осіб, які були засуджені до смертної кари та вирок суду набрало законної сили. ОСОБА_8 не був засуджений до смертної кари і тому не було що і чим замінювати.

В апеляційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17.07.2023 року та ухвалити нову, якою застосувати правове положення ч. 3 ст. 74, ч. 4 ст. 5 КК України 2001 та ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року, та звільнити його під покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком обласного суду Дніпропетровської області від 16.05.2000 року, що набрав законної сили Ухвалою Верховного Суду України від 30.01.2001 року за фактично відбутим строком покарання, оскільки в органів державної влади не має більше правових підстав позбавляти волі за вироком суду. Зазначає, що з 29.12.1999 по 04.04.2000 справа відносно нього перебувала на розгляді в Дніпропетровському обласному суді. В цей же час Рішенням Конституційного Суд України від 29.12.1999 №11-PII/99, положення які передбачали "смертну кару" втратили чинність остаточно з дня ухвалення цього рішення ( ст. 152 Конституції України).

Так, з моменту прийняття КСУ рішення №11- рп/99 від 29 грудня 1999 року санкції статті 93 КК України 1960 року, що передбачали покарання у виді (смертної кари), набули нового вигляду - максимальним покаранням стало позбавлення волі на строк до 15 років. Отже, мало місце пом`якшення даним законом підстав кримінально відповідальності (пом`якшення покарання).За цим чинним кримінальним законом , який набув нового вигляду Дніпропетровський обласний суд розпочав розглядати кримінальну справу по суті.

У період коли розглядалася кримінальна справа по суті з 29 грудня 1999 року по 04 квітня 2000 року, Верховної Радою України був прийнято Закон № 1483-ІІІ від 22 лютого 2000 року, яким покарання санкцією ст. 93 КК України 1960 року встановив "довічне позбавлення волі ", даний закон набрав чинності 04 квітня 2000 року, коли кримінальна справа вже була розглянута судом по суті, цей новий закон фактично посилив відповідальність ( посилив покарання).

Відповідно до ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність , що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи має зворотну дію у часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб , які відбувають покарання. Також ,Конституційний суд України зазначає, що суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини , які виникли до набрання ними чинності, за умови, якщо вони пом`якшують відповідальність особи ( абзац другий пункт 2 мотивувальної частини Рішення КСУ від 19 квітня 2000 року № 6- рп/ 2000 справа про зворотну дію кримінального закону в часі). Від Вищого Спеціалізованого суду України від 20.01.2017 року за вих.№223-106/0/4-17 для судов першої і апеляційної інстанції були направлені рекомендовані роз`яснення ст.58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, якщо не буде погіршене становище прийнятим більш пізнього закону чи нормативно - правового акту».

Заслухавши засудженого ОСОБА_8 , його захисника- адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, та просили задовольнити, міркування прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, дослідивши особову справу засудженого обговоривши доводи апеляційних скарг з доповненнями, колегія суддів вважає, що вони -не підлягають до задоволення.

Вироком Дніпропетровського обласного суду від 16 травня 2000 року, зміненим в частині призначеного покарання ухвалою Верховного Суду України від 30 січня 2001 року, яким ОСОБА_8 визнано винним за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, ч. 3 ст. 142, ч. 2 ст. 86, ч. 1 ст. 222, п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 17, ст. 19, п.п. «а», «ж», «з», «і» ст. 93, ст. 70 КК України та на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів, засуджено до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього його майна.

На даний час ОСОБА_8 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

За злочин передбачений до ст. 93 КК України (в ред. 1960 р.), тобто за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах, було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Доводи апеляції про необхідність заміни ОСОБА_8 покарання на позбавлення волі на строк до 15 років відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року не ґрунтуються на законі, оскільки згаданим Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99 положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачали смертну кару як вид покарання, були визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) і відповідно до п.2 цього ж Рішення втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Однак п.3 Рішення КСУ від 29.12.1999 року було визначено «Верховній Раді України привести Кримінальний кодекс України у відповідність з цим Рішенням Конституційного Суду України». Тому смертна кара, як вид покарання, не могла бути призначена після ухвалення рішення КСУ від 29.12.1999 року. Однак зазначене Рішення не тягне за собою перегляд вироків.

На виконання Рішення Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11-рп/99, Верховною Радою України 22 лютого 2000 року прийнято Закон України №1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України», яким покарання у вигляді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі та п. ІІ цього Закону було визначено, що перегляд вироків щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок. В тому числі покарання у вигляді довічного позбавлення волі є менш тяжким, ніж існуюча раніше смертна кара.

Крім цього заміна невідбутої частини покарання відбувається за правилами, встановленими статтею 82 КК України, якою передбачена можливість заміни невідбутої частини покарання у вигляді позбавлення волі більш м`яким за умови відбуття засудженим певної частини строку покарання та з урахуванням інших вимог Закону.Тобто ця норма Закону поширюється лише на тих осіб, що відбувають покарання, які є строковими. Довічне позбавлення волі не є таким видом покарання, оскільки має безстроковий характер, тому до нього норми статті 82 КК України не застосовуються.

За таких обставин суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку у відповідність, а саме заміну покарання більш м`яким.

Таким чином під час розгляду клопотання засудженого не було допущено істотних порушень кримінального процесуального закону, через що суд не вбачає підстав для скасування чи зміни судового рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 з доповненнями адвоката ОСОБА_7 та апеляційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_10 , залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 липня 2023 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4