Справа № 675/143/23
Провадження № 1-в/675/43/2023
У Х В А Л А

"06" листопада 2023 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого

судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 , представника ЗВК № 58 ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ізяслав у режимі відеоконференції клопотання ОСОБА_7 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким,

в с т а н о в и в :

Засуджений ОСОБА_7 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)», звернувся до суду з клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що відбув майже 25 років покарання. Вважає, що цей термін достатній для виправлення і не скоєння злочинів. Посилається також на практику Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Ласло Магьяр проти Угорщини», Пєтухов проти України, «Фарзієв та інші проти України»).

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 та представник установи ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечили, посилаючись на його безпідставність.

Заслухавши пояснення засудженого, його захисника, представника установи, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши надані матеріали, суд приходить до висновку, що клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до п.п. 2, 3, 14 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком судової колегії в кримінальних справах Хмельницького обласного суду від 08 травня 2001 року за ст.ст. 193 ч. 1, 142 ч. 3, 93 п.п. «а, г, е, і», 42, 43 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27 листопада 2001 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін, приведено у відповідність з чинним КК України: дії ОСОБА_7 перекваліфіковані зі ст. 193 ч. 1 КК України (в редакції 1960 року) на ст. 357 ч. 1 КК України (в редакції 2001 року), остаточне покарання згідно з ст. 43 КК України (1960 року) залишено без змін.

Як вбачається з наданої адміністрацією Державної установи «Замкова виправна колонія (№ 58)» характеристики на ОСОБА_7 від 26.07.2023 року, засуджений утримувався у з 23.05.2000 року в слідчому ізоляторі м. Хмельницький, де допустив три порушення режиму утримання, не заохочувався. Порушення виражалися у міжкамерному зв`язку та безвідповідальному ставленні до державного майна. Характеризувався негативно.

З 20.11.2001 року утримуючись в слідчому ізоляторі м. Києва допустив один випадок порушення режиму утримання, не заохочувався. Порушення виражалися у міжкамерному зв`язку. Характеризувався негативно.

З 14.12.2001 року утримуючись в слідчому ізоляторі м. Хмельницький, допустив 21 випадок порушення режиму утримання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника СІЗО. З рази поміщався до карцеру. Порушення виражалися у порушенні розпорядку дня, міжкамерному зв`язку, нетактовній поведінці до представників адміністрації, псуванні державного майна, невиконанні законних вимог адміністрації. Не заохочувався. Характеризувався негативно.

З 21.08.2005 року відбував покарання в Замковій виправній колонії (№ 58). Допустив 9 випадків порушень вимог встановленого режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника відділення, так і правами начальника відділення, так і правами начальника установи. 1 раз поміщався до карцеру. Порушення виражалися у порушенні розпорядку дня, відмові виконувати законні вимоги представників адміністрації, створенні конфліктної ситуації. Не заохочувався. Характеризувався негативно.

З 04.01.2014 року утримуючись в слідчому ізоляторі м. Хмельницький порушень режиму утримання не допускав, не заохочувався. Характеризувався посередньо.

З 07.05.2014 року відбував покарання в Замковій виправній колонії (№ 58). Допустив 3 випадки порушень вимог встановленого режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності правами начальника установи. 1 раз поміщався до карцеру. Не заохочувався. Характеризувався негативно.

З 08.04.2017 року утримуючись в слідчому ізоляторі м. Хмельницький порушень режиму утримання не допускав, не заохочувався. Характеризувався посередньо.

З 23.06.2017 року відбував покарання в Замковій виправній колонії (№ 58). Порушень режиму відбування покарання не допускав, не заохочувався. Характеризувався посередньо.

З 16.12.2017 року утримуючись в слідчому ізоляторі м. Хмельницький порушень режиму утримання не допускав, не заохочувався. Характеризувався посередньо.

З 13.07.2018 року відбував покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)». Порушень режиму відбування покарання не допускав, не заохочувався. Характеризувався посередньо.

З 10.11.2018 року утримувався в державній установі «Хмельницькій слідчий ізолятор». Під час відбування покарання допустив 14 випадків порушень встановленого режиму утримання, за що у встановленому законом порядку накладалися стягнення, в тому числі 2 рази поміщався до карцеру. Допущені порушення виражалися у порушенні форми одягу встановленого зразку, відмові виконувати законні вимоги представників адміністрації установи, зберіганні мобільного телефону, вживанні алкогольних напоїв та порушенні меж локалізації. Не заохочувався. Характеризувався негативно.

З 27.11.2021 року відбуває покарання в державній установі «Замкова виправна колонія (№ 58)». Допустив 2 випадки порушень вимог встановленого режиму відбування покарання, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності Допущені порушення виражалися у порушенні розпорядку дня. Не заохочувався. Характеризується негативно.

Останній період часу підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагує на критику, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персонал. Намагається утримувати в чистоті та порядку спальне місце та при ліжкову тумбочку, має охайний зовнішній вигляд. Не приділяє уваги щодо дбайливого ставлення до майна установи, допускає випадки пошкодження державного майна. Засуджений свідомо не виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Участі у програмах диференційованого виховного впливу на засуджених не приймає.

Згідно довідки про заохочення та стягнення засудженого ОСОБА_7 за весь період відбування покарання ОСОБА_7 має 53 стягнення, які погашені.

За положеннями ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Згідно з ст. 28 Конституції України ніхто не може бути підданий катуванню, жорстокому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводженню чи покаранню. Жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

У своєму рішенні від 12 березня 2019 року у справі Пєтухов проти України (Petukhov v. Ukraine, заява № 41216/13) Європейський суд з прав людини констатував наявність в Україні системної проблеми нескоротності покарання у виді довічного позбавлення волі, що суперечить ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду 08 липня 2020 року розглянула в судовому засіданні кримінальну справу (справа № 1-42/2004, провадження № 13-87зво19) за заявою засудженого про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України (№ 2)» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Враховуючи національне законодавство та практику Європейського Суду з прав людини, Велика Палата дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Велика Палата зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Рішенням Конституційного Суду України № 6-(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, на національному рівні Конституційний Суд України визнав, що норми закону України про кримінальну відповідальність не містять положень, які надають суду повноваження для застосування до осіб, яких засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі, умовно-дострокового звільнення від відбування призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

На виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року з метою усунення цієї системної проблеми Міністерством юстиції розроблено та 18 жовтня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закони України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини», які набрали чинності 06 листопада 2022 року.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Таким чином, на даний час на законодавчому рівні передбачено право засуджених, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Із матеріалів справи вбачається, що засуджений відбув більше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, передбаченому ст. 82 КК України.

Згідно з правилами ч.ч. 3, 12, 13 ст. 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до ст.ст. 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого Кримінальним кодексом України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання.

Особа, засуджена до довічного позбавлення волі, додатково до подання щодо можливості представлення її до заміни покарання на більш м`яке у виді позбавлення волі на певний строк повинна подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації. Такий план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженій особі усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженої особи після звільнення. Форма індивідуального плану виправлення та ресоціалізації визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Засуджена особа, якій покарання у виді позбавлення волі на певний строк призначено в порядку заміни більш м`яким покаранням та в якої настало право на застосування умовно-дострокового звільнення, додатково повинна подати до суду звіт про виконання індивідуального плану виправлення та ресоціалізації під час відбування більш м`якого покарання, у тому числі аналіз причин успішності або неуспішності виконання заходів, передбачених зазначеним планом.

Згідно витягу з протоколу № 22 від 17.11.2022 року комісією установи відмовлено ОСОБА_7 в направленні матеріалів в суд, щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, як такому, що не став на шлях виправлення.

Згідно висновку щодо ступеня виправлення засудженого ОСОБА_7 встановлено, що засуджений не став на шлях виправлення (не довів своє виправлення) та не може бути представлений до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Згідно з ст. 6 КВК України виправлення засудженого - це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої, правослухняної поведінки, свідоме відновлення засудженого в соціальному статусі повноправного члена суспільства, повернення його до самостійного загальноприйнятого соціально-нормативного життя в суспільстві.

Прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі строковим покаранням не є обов`язковим, а залежить від наявності переконання суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

На думку суду, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність достатніх ознак, які вказували б на виправлення засудженого.

Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Отже, заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на даний час не сприятиме виправленню ОСОБА_7 та досягненню мети покарання, передбаченої ст. 50 КК України. За таких обставин відсутні підстави для задоволення клопотання засудженого ОСОБА_7 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3