У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2023 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000151 від 20.09.2023 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України

в с т а н о в и в:

на розгляд слідчого судді надійшло вищевказане клопотання про накладення арешту на майно.

Внесене клопотання обґрунтоване таким.

Слідчим відділом Ужгородського районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження за № 0000151 від 20.09.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що згідно наказу №250-к від 12.08.2020 ОСОБА_3 призначено на посаду завідувача гінекологічного відділення КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради.

Між тим, ОСОБА_3 , діючи умисно, з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, вирішив стати на злочинний шлях, вчинивши корупційний злочин, а саме здійснив одержання неправомірної вигоди для себе за вчинення дій з використанням наданих йому повноважень в інтересах того, хто надає таку вигоду, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

Так, ОСОБА_3 будучи завідувачем гінекологічного відділення КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради та виконуючи функцію лікаря акушера-гінеколога 20 вересня 2023 року близько 10 години 00 хвилин, перебуваючи у своєму службовому кабінеті розташованому на шостому поверсі у гінекологічному відділенні КНП «Ужгородський міський пологовий будинок» Ужгородської міської ради, за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, приймаючи гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , для того щоб провести штучне переривання вагітності, висловив останній вимогу про

необхідність надання йому неправомірної вигоди в розмірі 400 (чотириста) доларів США для прийняття позитивного рішення, що виражалось проведенні операції по штучному перериванні вагітності.

На вказану вимогу ОСОБА_4 погодилась та 22.09.2023 року близько 09 години 00 хвилин разом з ОСОБА_5 прибули до ОСОБА_3 , який при цьому, розуміючи протиправність дій, в ході проведення контролю за вчиненням злочину, перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_5 частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США.

Після чого ОСОБА_3 реалізуючи свій протиправний умисел спрямований на незаконне збагачення, 23.09.2023 року близько 11 години 40 хвилин лікар після проведення операції по штучному перериванню вагітності перебуваючи у своєму службовому кабінеті за адресою м. Ужгород, вул. Грибоєдова, 20, одержав від ОСОБА_5 другу частину обумовленої суми у розмірі 200 (двісті) доларів США.

За таких обставин ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

В межах розслідування даного кримінального провадження 23.09.2023 року в порядку ст. 233 ч. 3 КК України з метою врятування майна, було проведено обшук за адресою АДРЕСА_1 де проживає ОСОБА_3 . В ході обшуку було виявлено та вилучено грошові кошти в іноземній валюті, відеореєстратор та зарядний пристрій до нього. Беручи до уваги той факт, що ст. 368 КК України передбачає допустимість застосування покарання у виді конфіскації, на переконання сторони обвинувачення, існують достатні підстави для накладення арешту на вилучене майно.

До суду від адвоката ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , надійшли заперечення на клопотання сторони обвинувачення, у якому він проти накладення арешту на вилучене майно заперечив. Заперечення обґрунтовані тим, що кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості накладення арешту на майно третіх осіб для проведення слідчий дій з вилученим майном.

Також вказує на те, що вилучене майно належить громадянці ОСОБА_7 та матері підозрюваного ОСОБА_3 , тому накладення арешту не майно третіх осіб є невиправданим втручанням у право власності. Крім цього, зауважує про те, що громадянка ОСОБА_7 не має жодного відношення до кримінального правопорушення, що розслідується у кримінальному провадженні №0000151 від 20.09.2023.

У судове засідання прокурор не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, подав заяву про розгляд клопотання про накладення арешту без його участі.

У судове засідання представник ОСОБА_7 не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, подав заяву про розгляд клопотання про накладення арешту за його відсутності.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя дійшов висновку про наявність підстав для його задоволення, зважаючи на таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходами забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 5 ст. 170 КПК України випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 170 КПК України).

За правилами ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено:1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Слідчий суддя з`ясував, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження за № 0000151 від 20.09.2023, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

Зі змісту витягу слідує, що внесення відомостей про кримінальне правопорушення зумовлене нібито фактом вимагання посадовою особою неправомірної вигоди у зв`язку зі зверненням громадянки ОСОБА_4 .

У межах вищевказаного кримінального провадження було затримано громадянина ОСОБА_3 , що підтверджується копією протоколу про затримання від 23.09.2023.

Того ж дня ОСОБА_3 повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 368 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є одержання службовою особою неправомірної вигоди для себе за вчинення такою службовою особою в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданого їй службового становище, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.

23.09.2023 старший слідчий ОСОБА_8 в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України провів обшук за адресою АДРЕСА_1 , де проживав підозрюваний ОСОБА_3 , в ході якого вилучив грошові кошти в іноземній валюті, а також відеореєстратор та зарядний пристрій до нього.

Згідно з ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.09.2023 у справі №308/16560/23 (провадження 1-кс/308/4406/23) стороні обвинувачення надано дозвіл на проведення обшуку за адресою АДРЕСА_1 , тобто фактично узаконено результати обшуку, проведеного відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК України.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, є тим критерієм, який має бути врахований слідчим суддею при накладенні арешту з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. При цьому стандарт обґрунтованості підозри при вирішенні питання про арешт майна підозрюваного, є значно нижчим аніж для оцінки на стадії вирішення судом питання про винуватість чи невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення під час розгляду по суті обвинувального акта.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 1 ст. 276 КПК України повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: 1) затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; 2) обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; 3) наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За правилами ст. 277 КПК України письмове повідомлення про підозру складається прокурором або слідчим за погодженням з прокурором. Повідомлення має містити такі відомості: 1) прізвище та посаду слідчого, прокурора, який здійснює повідомлення; 2) анкетні відомості особи (прізвище, ім`я, по батькові, дату та місце народження, місце проживання, громадянство), яка повідомляється про підозру; 3) найменування (номер) кримінального провадження, у межах якого здійснюється повідомлення; 4) зміст підозри; 5) правова кваліфікація кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) стислий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, у тому числі зазначення часу, місця його вчинення, а також інших суттєвих обставин, відомих на момент повідомлення про підозру; 7) права підозрюваного; 8) підпис слідчого, прокурора, який здійснив повідомлення.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 278 КПК України письмове повідомлення про підозру вручається в день його складення слідчим або прокурором, а у випадку неможливості такого вручення - у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Письмове повідомлення про підозру затриманій особі вручається не пізніше двадцяти чотирьох годин з моменту її затримання.

У вимірі обставин цього клопотання підстави для висновку про необґрунтованість підозри ОСОБА_3 відсутні.

Повідомлення про підозру містить відомості про особу, яка його склала, та особу, яка повідомляється про підозру. Крім того, повідомлення про підозру містить підписи особи, яка його склала, та особи, яка повідомляється про підозру. Також у повідомленні про підозру відображено ідентифікуючі ознаки кримінального провадження, зміст підозри та виклад фактичних обставин і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.

Повідомлення про підозру викладено чіткою та зрозумілою мовою, а фактичні обставини мають достатній ступінь деталізації для розуміння змісту підозри та її кваліфікації.

Викладене свідчить про дотримання органом досудового розслідування вимог ст. 277 КПК України щодо форми цього процесуального документа.

Частина 3 ст. 368 КК України передбачає допустимість застосування покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, з конфіскацією майна.

Тобто у разі визнання доведеності вини ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення судом стосовно нього може бути застосовано такий вид додаткового покарання як конфіскація майна.

Отже, слідчий суддя поділяє доводи сторони обвинувачення про те, що накладення арешту за обставин цього клопотання виправдано переслідує мету забезпечити конфіскацію як вид кримінального покарання.

Слідчий суддя звертає увагу, що покарання у вигляді конфіскації майна, як і будь-яке інше покарання, встановлюється вироком суду. Оскільки на цьому етапі кримінальне провадження ще не розглянуто судом по суті та вирок не постановлений, слідчий суддя не має змоги передбачити ні сам факт його постановлення, ні можливий обсяг конфіскації майна як виду покарання. Вказані події на цьому етапі повинні розглядатися лише як вірогідні.

Разом із тим, чинний кримінальний процесуальний закон передбачає можливість накладення арешту на майно з метою конфіскації майна, можливість якої буде вирішуватися під час прийняття у кримінальному провадженні рішення по суті.

Слідчим суддею встановлено, що на моменту подання клопотання про арешт майна ОСОБА_3 набув статусу підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, покарання за вчинення якого передбачає конфіскацію майна, а, отже, на майно останнього може бути накладено арешт з метою забезпечення конфіскації.

При цьому слідчий суддя критично оцінює заперечення адвоката ОСОБА_6 про те, що вилучене майно є особистою власністю ОСОБА_7 та матері підозрюваного, зважаючи на таке.

Матеріалами клопотання підтверджується факт перебування підозрюваного ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у шлюбних відносинах.

Слідчий суддя констатує, що майно, про накладення якого просить сторона обвинувачення, виявлене та вилучене в ході обшуку, що проводився за місцем спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Як відображено у протоколі обшуку, який підписаний, зокрема, ОСОБА_7 , вилучене майно є спільними заощадженнями самої ОСОБА_7 та підозрюваного. При цьому будь-яких заперечень чи зауважень з приводу правового режиму вилученого майна протокол обшуку від ОСОБА_7 не містить.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України).

Із огляду на вказані положення закону слід дійти висновку, що існування режиму спільної сумісної власності щодо майна, набутого під час шлюбу презюмується. Тягар доказування протилежного покладається на того, хто спростовує цю презумпцію.

У зв`язку з цим слідчий суддя констатує, що вилучене в ході обшуку майно є спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та підозрюваного.

При цьому режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділ часток кожного власника в натурі, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток підозрюваного та його дружини у спільному майні, а також розмір таких часток, які можуть бути не однаковими, через що обтяження майна підозрюваного в цілому є єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливої конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Підсумовуючи викладене у сукупності, слідчий суддя доходить до висновку про необхідність задоволення внесеного клопотання.

Керуючись статтями 22, 170-174 КПК України, слідчий суддя

п о с т а н о в и в:

клопотання прокурора про арешт майна задовольнити повністю.

Накласти арешт на майно, вилучене в ході обшуку, проведеного 23.09.2023 за адресою АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_3 , а саме на:

-купюри номіналом по 100 доларів США: PL16331484C PL16331417C PL16331416C PL16331415C PL16331414C PL16331444C PL16331441C PL1633140C PL16331434C PL16331433C PL16331428C PL16331477C PL16331474C PL16331470C PL16334469C PL16331468C PL16331463C PL16331462C PL16331461C PL16331456C PL16331451C PL16331447C PL16331446C PL16331445C PL16331430C PL16331449C PL16331448C PL16331455C PL16331454C PL16331458C PL16331457C PL16331460C PL16331465C PL16331464C PL16331467C PL16331466C PL16331437C PL16331425C PL16331424C PL16331423C PL16331422C PL16331431C PL16331430C PL16331432C PL16331405C PL16331404C PL16331420C PL16331443C PL16331442C PL16331403C PL16331402C PL16331471C PL16331473C PL16331472C MF10852533F PL16331453C PL16331487C PB77957485F, PB94582055F PB94582054F MF73597214C LL00220966J PL16331452C PL16331455C PL16331485C PL16331496C PL16331495C PL16331413C PL16331412C PL16331411C PL16331410C PL16331409C PL16331406C PL16331401C PL16331429C PL16331428C PL16331427C PL16331426C PL16331417C PL16330276C LB4287709V LD73972426D PE15090397C ME66776990B ME66776991 PA01699660B PB155085B MI04176370A PL16331482C PL16331488C PL16331498C PL16331479C PL16331497C PL16331494C PL16331493C;

-купюри номіналом по 100 Євро: RB EA VA MA YC UD VB UB UA002364708 UA VB RB UD60630518 NA EA RB MA NA EA UA UD EA48706134 NA UC EA CD UD UD78675565 VA16674564 NA SC NA VA;

-купюри номіналом по 200 Євро: YD NA SD UA VL;

-відеореєстратор HICVISION SN:09224500/2021 та зарядний пристрій до нього.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1