ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/4587/23 Головуючий 1ї інстанції: ОСОБА_1
Апеляційне провадження № 11-сс/818/980/23 Доповідач ОСОБА_2
Категорія арешт майна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю власника майна ОСОБА_6

представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харків апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2023 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу Харківської обласної прокуратури ОСОБА_8 у кримінальному провадженні №0000359 від 31 березня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.5 ст.185 КК України, про арешт майна, -

У С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

СУ ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000359 від 31.03.2023 року за підозрою ОСОБА_9 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

Органом досудового розслідування встановлено, що в період часу з 17.01.2023 року по 17.03.2023 року ОСОБА_9 таємно викрав грошові кошти ОСОБА_10 на загальну суму 1 014 000 гривень, заподіявши останній матеріальну шкоду на зазначену вище суму, що відповідно до п. 2 примітки до ст. 185 КК України є особливо великим розміром, оскільки в 755, 5 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, який станом на 01.01.2023 року становив 1342 гривень.

31.05.2023 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 185 КК України.

01.06.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова у період часу з 13:00 год по 18:24 год було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого були виявлені та вилучені зазначені у клопотанні грошові кошти, речі та документи, які належать ОСОБА_9 .

Постановою слідчого від 01.06.2023 року вилучене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Клопотання про арешт майна вперше було подане до суду прокурором 02 червня 2023 року.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 02.06.2023 клопотання про арешт майна повернуто прокурору та встановлений строк 72 години з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків клопотання, копія ухвали була отримана прокурором 07 червня 2023 року.

09.06.2023 року прокурор подав до суду клопотання про арешт майна, яке було вилучено в ході проведення обшуку 08.06.2023 року

В обґрунтування клопотання прокурор посилався на те, що метою накладання арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів, що передбачено п.1 ч.2 ст.170 КПК України, з метою недопущення приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі цих доказів, оскільки незастосування такого заходу призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, а також прокурор посилався на те, що метою арешту майна є конфіскація майна як виду покарання, оскільки санкція ч.5 ст.185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 14.06.2023 року клопотання про арешт майна задоволено .

Суд вирішив накласти арешт шляхом позбавлення права на користування та розпорядження на речі та документи, які належать ОСОБА_9 , а саме:

- Мобільний телефон торгової марки «Iphone» модель 13 IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI 2: НОМЕР_2 з сім-карткою з номером: НОМЕР_3 разом з прозорим чохлом, під яким мається купюра номіналом 10 доларів США серії та номеру С67961169А;

- Банківську картку банку «Монобанк» (Universal Bank) № НОМЕР_4 на ім`я « ОСОБА_11 »;

- Банківську картку банку «ПриватБанк» № НОМЕР_5 Gold Universal

- Паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я « ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 » серії НОМЕР_6 ;

- «Адресный листок убытия» Форма № 7 на ім`я « ОСОБА_12 » на 1 арк.;

- Документ схожий на довідку на ім`я « ОСОБА_12 » на 1 арк.;

- «Свидетельство № 944 о регистрации по месту пребывания» на 1 арк.;

- «Свидетельство № 3 о регистрации по месту жительства» Форма № 8 на 1 арк.;

- грошові кошти у загальній кількості 13 000 доларів США, 16 000 Євро, 40 000 рублів; 15 150 гривень

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі власника майна ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження та ухвалу слідчого судді скасувати в частині накладення арешту на грошові кошти та відмовити в цій частині у задоволенні клопотання про арешт майна.

В обґрунтування клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що її, як власника майна, в судове засідання не викликали, а тому з ухвалою слідчого судді вона ознайомилась лише 30.06.2023 року під час ознайомлення її представника з матеріалами кримінального провадження.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що вилучені грошові кошти належать їй, а не ОСОБА_9 . Грошові кошти належать їй на підставі продажу нерухомості та акцій на території Республіки Казахстан, де вона раніше проживала і працювала, зазначені грошові кошти офіційно задекларовані та офіційно були перераховані через банківські рахунки на території України. Також, належність грошових коштів їй підтверджуються депозитними договорами до яких вона до 2016 року, маючи готівку у валюті передавала банківським установам на депозитний рахунок у розмірі 15 000 доларів США та 40 000 євро отримуючи за це відсотки. З 2016 року вона припинила ці строкові договори та користувалась власними грошовими коштами, також вона отримує пенсію у розмірі 15 000 грн щомісяця

Позиції учасників судового провадження

Прокурор в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, причин своєї неявки суду не повідомив.

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405, ч.2 ст. 422 КПК України, колегія суддів вважає за можливим проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді за відсутності прокурора у кримінальному провадженні, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, доводи власника майна та її представника на підтримання вимог апеляційної скарги, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви суду

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України, пропущений процесуальний строк може бути поновлений слідчим суддею, якщо його пропущено з поважних причин.

У кожній справі суд має перевірити, чи наводить особа, яка заявляє клопотання про поновлення строків на оскарження судового рішення, такі підстави. Так, вирішення питання про поважність причин пропуску строку покладається на розсуд слідчого судді. Разом з тим, виходячи з системного тлумачення положень КПК України, зокрема ч. 3 ст. 37, ст. 138, п. 1 ч. 1 ст. 232, п. 1 ч. 1 ст. 336 КПК України, під поважними причинами пропуску процесуального строку слід розуміти фактичні обставини, які: 1) об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі особи, яка пропустила строк; 2) виникли та/або існували протягом строку, передбаченого КПК України для вчинення процесуальної дії; 3) безпосередньо унеможливили або істотно ускладнили можливість вчинення процесуальних дій у визначений КПК України строк; 4) підтверджуються належними доказами.

Таке визначення поважних причин пропуску строку відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду (судові рішення Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.01.2021 р. у справі № 201/1156/18, від 05.03.2020 р. у справі № 367/5629/16-к, від 30.09.2019 р. у справі № 635/4248/16-к, від 11.06.2019 р. у справі № 373/1742/15-к, від 11.06.2019 р. у справі № 523/11081/17).

Враховуючи, що доводи клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження про поважність причин пропуску строку не спростовуються матеріалами справи, клопотання підлягає задоволенню.

Згідно положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі "Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").

Відповідно до ч.11 ст.170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до положень ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, а тому колегією суддів перевіряється ухвала слідчого судді лише щодо обґрунтованості арешту грошових коштів. В іншій частині ухвала слідчого судді не переглядається, оскільки іншими власниками майна апеляційні скарги не подавались.

З матеріалів провадження вбачається, що СВ ОВС СУ ГУНП в Харківській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000359 від 31 березня 2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 31.05.2023 року надано дозвіл на проведення обшуку за місцем реєстрації ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою відшукання і вилучення грошових коштів отриманих ним від протиправної діяльності, платіжних карток на які здійснювався переказ грошових коштів, мобільних телефонів, що використовувались як засоби зв`язку в ході вчинення злочинних дій, чорнових записів, записних книжок, цифрових (електронних) носіїв інформації, які можуть містити відомості про причетність до скоєння вказаного злочину

01.06.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова у період часу з 13:00 год по 18:24 год було проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , під час проведення якого були виявлені та вилучені зазначені у клопотанні грошові кошти, речі та документи, які належать ОСОБА_9 ..

Постановою слідчого СУ ГУНП в Харківській області від 01.06.2023 року, тимчасове вилучене майно під час проведеного 01.06.2023 року обшуку визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя врахував обставини, зазначені у клопотанні та правову кваліфікацію кримінального правопорушення, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні та в межах якого подано клопотання, виходив з того, що органом досудового розслідування доведено, що вилучене майномістить відомості, які мають значення для забезпечення даного кримінального провадження, за існування розумних підозр вважати, що це майно є доказом злочину, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України та може бути використаним як доказ обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

При постановленні ухвали слідчим суддею, у відповідності до вимог КПК України, були враховані наведені в клопотанні правові підстави для арешту майна, зокрема відповідність майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, а також доведеність мети застосування арешту майна, а саме збереження речових доказів, розумність та співрозмірність обмеження права власності, необхідність виконання завдань у даному кримінальному провадженні, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Метою накладення арешту у поданому клопотанні орган досудового розслідування зазначив забезпечення збереження речових доказів.

Статтею 100 КПК України передбачено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним ч.1 ст. 98 КПК України.

Отже, з огляду на положення ч.2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст.98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження достатньою мірою підтверджується наявність необхідності розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.185 КК України.

При накладенні арешту на вилучене майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочину, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування, а також необхідні для проведення експертиз.

Як вбачається з матеріалів провадження досудове розслідування здійснюється, в тому числі, за попередньою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч.5 ст.185 КК України, а саме умисного особливо тяжкого злочину, а саме таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненого в особливо великих розмірах, тобто вилучені грошові кошти можуть мати певний зв`язок з розслідуваним кримінальним правопорушенням, а дійсні джерела його походження є предметом доказування, згідно ст. 91 КПК України, виходячи з обраної кваліфікації дій.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що доводи представника власника майна з приводу того, що вилучені грошові кошти під час обшуку не підлягають арешту через те, що походження грошових коштів є законним, оскільки вони були отримані ОСОБА_6 на підставі договорів вкладів та від продажу майна, є безпідставними, оскільки арешт майна, з метою забезпечення збереження речових доказів, накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України. Також, ОСОБА_6 зазначений вище факт не доведено та не підтверджено належними, достатніми доказами, оскільки надані суду договори від 2015 року не містить відомості (ідентифікуючі ознаки грошових коштів), які б давали достатні підстави вважати, що саме вилучені під час обшуку грошові кошти, були отримані у якості доходу від депозитного вкладу ОСОБА_6 .

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводам власника майна та у відповідності до вимог ст.ст.132,170 - 173 КПК України, наклав арешт на грошові кошти з метою забезпечення їх збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Крім того, постановою слідчого грошові кошти були визнані речовими доказом у кримінальному провадженні та вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

На переконання колегії суддів, вимоги клопотання, на цьому етапі досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.

Вилучене майно повинне бути досліджене під час досудового розслідування і може бути доказом по справі, зокрема для встановлення всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, а також необхідністю отримання висновків відповідних спеціалістів на підтвердження або спростування факту, які слугуватимуть встановленню об`єктивної істини у кримінальному провадженні.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя суду першої інстанції, накладаючи арешт на вищевказане вилучене майно, діяв у спосіб і у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати необґрунтованими.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, ані власником, ані його представниками не надано та колегією суддів не встановлено.

За таких обставин матеріали клопотання про арешт майна свідчать про відповідність вилученого під час обшуку майна ознакам речових доказів, оскільки вони (грошові кошти) можуть містити інформацію щодо обставин вчинення злочинів з урахуванням їх специфіки, яке має значення для цього кримінального провадження і ці обставини стануть предметом перевірки під час досудового розслідування.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційних скарг.

Колегія суддів, також враховує, що цей захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим. Разом з цим, у подальшому власник майна має право звернутися із клопотанням про скасування цього арешту і вилучене майно йому може бути повернуто, згідно положень ст.174 КПК України.

За таких обставин, ухвала слідчого судді, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Клопотання власника майна ОСОБА_6 задовольнити, поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2023 року.

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 14 червня 2023 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Колегія суддів:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4