ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3043/23 Справа № 317/1122/22 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

за участю:

прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000172 від 20.04.2022 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2023 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Картали Челябінської області, громадянина України, фізичної особи-підприємця, розлученого, який неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить оскаржуваний вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим за ст. 116, ст. 118 КК України, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України - закрити.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, захисник вказує, що оскаржуваний вирок суду є незаконним, судом допущено неповноту судового розгляду, а тому висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказує, що дії потерпілого ОСОБА_8 по відношенню до ОСОБА_9 були жорстокими та принижували його честь і гідність, іноді носили системний характер. Зазначає, що ОСОБА_8 бив і душив ОСОБА_7 , та висловлював намір продовжити свої дії по відношенню до ОСОБА_7 та ОСОБА_10 перед пострілом в нього, що узгоджується із показаннями обвинуваченого та протоколами проведення слідчих експериментів з обвинуваченим та свідком ОСОБА_11 .

Вважає, що судом зроблено неправильний висновок про відсутність активних дій з боку ОСОБА_8 по відношенню до ОСОБА_7 , а також надано невірну оцінку фактичним обставинам справи та помилково зазначено про неможливість кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 116 КК України.

Вказує, що фактично в діях обвинуваченого вбачаються ознаки злочинів, передбачених ст. 116 або ст. 118 КК України.

Зазначає, що в діях обвинуваченого відсутні склади злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки відповідальність за ними настає за вчинення відповідних дій із вогнепальною зброєю, крім гладкоствольної мисливської, в той час як згідно із матеріалами справи постріл було здійснено з саморобного пристрою з залізної трубки (тобто гладкоствольна) мисливським патроном 12-го калібру, що виключає кваліфікацію його дій за вказаними статтями, частинами статей закону України про кримінальну відповідальність.

Також вказує, що безпідставно було виключено з обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, та призначено йому покарання:

за ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців;

за ч. 1 ст. 263-1 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

за ч. 1 ст. 263 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворих покарань більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 (дев`ять) років 6 (шість) місяців.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 залишено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання вирішено рахувати з моменту фактичного затримання, а саме з 20.04.2022 року.

Вирішено питання про долю речових доказів та процесуальні витрати.

ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, у проміжок часу між 23 год. 30 хв. 19.04.2022 та 01 год. 00 хв. 20.04.2022, більш точний час у ході судового розгляду встановити не представилось можливим, знаходячись у себе вдома за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, що виникли під час сумісного розпивання алкогольних напоїв та раптово виниклої сварки, маючи умисел на умисне вбивство ОСОБА_8 , діючи умисно, використовуючи саморобний гладкоствольний однозарядний пристрій для стрільби патронами 12-го калібру, перебуваючи у приміщенні домоволодіння за вказаною адресою, здійснив один прицільний постріл спорядженим дробом мисливським патроном в ділянку шиї ОСОБА_8 , внаслідок чого заподіяв останньому, згідно із висновком експерта № 2441, тілесне ушкодження, що призвело до розвитку масивної крововтрати, від чого настала смерть потерпілого на місці події.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Крім того, ОСОБА_7 у першій декаді березня 2022 року, більш точної дати та часу встановити під час судового розгляду не представилось можливим, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , незаконно виготовив саморобний гладкоствольний однозарядний пристрій для стрільби патронами 12-го калібру, з якого у подальшому здійснив постріл, встановивши до патронника ствола патрон 12-го калібру. Згідно із висновком експерта № КСЕ-19/108-22/4064-БЛ/ФХВР від 01.06.2022 року, вилучений у ОСОБА_7 та наданий на дослідження предмет є вогнепальною зброєю саморобним гладкоствольним однозарядним пристроєм для стрільби патронами 12-го калібру, пристрій придатний до стрільби.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 263-1 КК України, як незаконне виготовлення вогнепальної зброї.

Крім того, ОСОБА_7 у першій декаді березня 2022 року, більш точної дати та часу встановити під час судового розгляду не представилось можливим, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , виготовив саморобний гладкоствольний однозарядний пристрій для стрільби патронами 12-го калібру, який складається з двох металевих трубок з руків`ями, які встановлюються одна в одну, та вирішив зберігати у подальшому за місцем свого проживання. Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне зберігання вогнепальної зброї, ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, без передбаченого законом дозволу незаконно зберігав виготовлений ним саморобний гладкоствольний однозарядний пристрій для стрільби патронами 12-го калібру у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 до його вилучення працівниками поліції 20.04.2022. Згідно із висновком експерта № КСЕ-19/108-22/4064-БЛ/ФХВР від 01.06.2022 року, наданий на дослідження предмет, вилучений у ОСОБА_7 , є вогнепальною зброєю саморобним гладкоствольним однозарядним пристроєм для стрільби патронами 12-го калібру, пристрій придатний до стрільби.

Вказані дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 1 ст. 263-1 КК України, як зберігання вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та захисника, які на задоволенні апеляційної скарги наполягали з викладених у ній підстав;прокурора, який проти задоволення апеляційної скарги захисника заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно із якими суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, є ґрунтовним та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою.

Дослідивши з дотриманням вимог закону та детально проаналізувавши у вироку надані стороною обвинувачення докази, суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, який колегія суддів вважає правильним та з ним погоджується, оскільки суд першої інстанції дав належну оцінку дослідженим доказам не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і ці докази в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і є достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованих йому злочинів та доведеності вини останнього у їх вчиненні, а також для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки вони випливають з власного тлумачення захисником норм закону про кримінальну відповідальність та фактичних обставин справи. При цьому оцінка і тлумачення таких обставин здійснюються тенденційно, вибірково, спотворюючи їх зміст та відокремлено від інших обставин та доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.

Так, захисник, не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин справи, у той же час вказує, що судом було надано невірну оцінку суб`єктивній стороні вчиненого ОСОБА_7 діяння, що потягло його невірну кваліфікацію.

Аналізуючи апеляційні доводи у цій частині, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Із суб`єктивної сторони цей злочин характеризується умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини й бажає або свідомо припускає їх настання.

Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їхні стосунки.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дії обвинуваченого, з урахуванням застосованого знаряддя саморобної вогнепальної зброї; характеру їх вчинення прицільного пострілу з вогнепальної зброї з близької відстані у життєво важливі органи у напрямку голови та шиї; локалізації поранення вхідної рани у нижній третині шиї справа, з переходом на праву надключичну ділянку, що приникає в плевральну порожнину, з ушкодженням по ходу ранового каналу зовнішньої яремної вени, гілок щитошийного стовбура, тканин верхньої та середньої долів правої легені; дій обвинуваченого після їх вчинення ненадання будь-якої допомоги потерпілому, - поза розумним сумнівом свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_7 саме на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_8 , а відтак і про правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 115 КК України.

Доводи захисника щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 118 КК України колегія суддів вважає такими, що не узгоджуються із фактичними обставинами справи.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони, а згідно ч. 3 ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Таким чином, обов`язковою ознакою діяння, що кваліфікується за ст. 118 КК України, є наявність суспільно небезпечного посягання, від якого особа захищається шляхом заподіяння шкоди нападнику.

Як було встановлено у межах судового розгляду, зокрема з показань самого ОСОБА_7 в суді першої інстанції та протоколів проведення слідчих експериментів із ним та свідком ОСОБА_11 від 21 квітня 2022 року, що узгоджуються між собою, під час сварки між потерпілим та обвинуваченим ОСОБА_8 повалив ОСОБА_7 на підлогу та деякий час душив, після чого облишив його, взяв зі столу пляшку з горілкою, випив її та сів на диван навпроти дверей. У цей час ОСОБА_7 підвівся з підлоги, проповз до трюмо, взяв з підлоги саморобний пристрій для стрільби, взяв з шухляди трюмо мисливський патрон, зарядив його, підвівся на ноги, став у дверному отворі та з близької відстані здійснив постріл у ОСОБА_8 .

З наведеного вбачається, що на час здійснення пострілу будь-якого суспільно небезпечного посягання на ОСОБА_7 не відбувалося, ОСОБА_8 сидів на дивані та безпосередньої загрози для обвинуваченого не являв, що підтверджується також висновком судово-медичної експертизи від 03 червня 2022 року № 2441 (т. 1 а.с. 193-197) згідно із яким рановий канал вогнепальної дробової рани на шиї ОСОБА_8 , від якої настала смерть останнього, має напрямок зверху-вниз, дещо справа-наліво та спереду-назад, тобто на час пострілу ОСОБА_8 сидів, що виключає кваліфікацію дій ОСОБА_7 як вчинених у стані необхідної оборони.

Доводи захисника щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 116 КК України як вчинених в стані сильного душевного хвилювання колегія суддів оцінює критично. Так, суб`єктивна сторона вбивства, відповідальність за яке передбачена ст. 116 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними. Необхідною умовою кваліфікації дій винного за зазначеною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого.

При цьому насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 5 червня 2023 року по справі 587/241/18 зазначив, що кваліфікація дій за ст. 116 КК України виключається у ситуаціях, коли під час безпосереднього здійснення злочину винна особа перебувала у звичайному психічному стані, а не у стані сильного душевного хвилювання, навіть якщо вбитий протиправно поводився стосовно неї, що й стало мотивом злочину.

Кожна з обставин, - як зазначена поведінка потерпілого, так і факт перебування винного у стані сильного душевного хвилювання внаслідок такої поведінки, - підлягає доказуванню при кваліфікації дій за вказаною статтею закону України про кримінальну відповідальність. Тому суд для прийняття відповідного процесуального рішення повинен оцінити докази з урахуванням вимог ст. 94 КПК України. Перебування винного у момент вчинення умисного вбивства у стані сильного душевного хвилювання повинно бути підтверджено об`єктивними даними, а не ґрунтуватися виключно на припущеннях суду. Водночас не кожен емоційний стан обвинуваченого є сильним душевним хвилюванням, а лише той, який значно знижує його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

На думку колегії суддів, фактичні обставин справи достатньо тривалий розрив у часі між застосуванням ОСОБА_8 фізичного насильства до ОСОБА_7 та здійсненням останнім пострілу у потерпілого; характер дій обвинуваченого, який цілеспрямовано дістався до трюмо, взяв з підлоги саморобний пристрій для стрільби, взяв з шухляди трюмо мисливський патрон, зарядив його, підвівся на ноги, став у дверному отворі та лише після цього з близької відстані здійснив прицільний постріл у життєво важливий орган ОСОБА_8 , тобто не вчинив раптову спонтанну дію у відповідь на дії потерпілого, а натомість цілеспрямовано виконав достатньо складну послідовність дій, спрямовану на досягнення одного результату, - не дають підстав для висновку про те, що ОСОБА_7 перебував у емоційному стані душевного хвилювання, який значно знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними, що у свою чергу виключає кваліфікацію його дій за ст. 116 КК України.

З урахуванням наведеного колегія суддів оцінює доводи апелянта щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 як необгрунтовані та погоджується із правильністю кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України як умисного вбивства.

Що стосується доводів захисника про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, оскільки їх предметом не може бути гладкоствольна мисливська зброя, то вони є безпідставними, оскільки пристрій, що був виготовлений та зберігався ОСОБА_7 , відповідно до висновку експерта № КСЕ-19/108-22/4064-БЛ/ФХВР від 01.06.2022 року відноситься до окремого виду вогнепальної зброї є саморобним гладкоствольним однозарядним пристроєм для стрільби патронами 12-го калібру, придатним до стрільби, а отже він не відноситься до категорії гладкоствольної мисливської зброї та є предметом інкримінованих цьому обвинуваченому злочинів, передбачених ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України.

Доводи апеляційної скарги захисника про безпідставне неврахування щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину як обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, колегія суддів вважає необгрунтованими.

Так, відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, викладеної зокрема у Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 листопада 2021 року у справі 199/6365/19, розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

У зв`язку з наведеним можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

Відповідно до усталеної правової позиції Верховного Суду, викладеної зокрема у Постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 квітня 2021 року у справі № 263/15605/17, активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видача знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. Отже, визнання засудженим своєї вини та надання правдивих показань не підтверджує наявності такої обставини, що пом`якшує покарання, як активне сприяння розкриттю злочину.

На думку колегії суддів, позиція обвинуваченого у даному кримінальному провадженні не виходить за межі визнання тих фактичних обставин справи, які поза розумним сумнівом підтверджуються іншими доказами, а його ставлення до скоєного, зокрема невизнання своєї вини, надання не повною мірою правдивих показань, не відшкодування шкоди, не свідчать про його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а відтак висновки суду першої інстанції у цій частині є правильними.

З огляду на викладене колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263-1, ч. 1 ст. 263 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3