ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 336/6259/17

провадження № 51-4770км19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого

ОСОБА_6 на вирок Запорізького апеляційного суду від 17 липня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2

ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18 квітня 2018 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2роки та покладено певні обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Задоволено цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 09 червня 2017 року о 07:30, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, прийшов до поста безпеки Української Придніпровської залізниці ПТО ВЧД-9 станції Вільнянськ, який розташований на вул. Соборній у м. Вільнянську Запорізької області, де шляхом вільного доступу таємно викрав велосипед «MUSTANG STELS 24» синього кольору вартістю 2800 грн, що належить ОСОБА_7

30 серпня 2017 року о 09:45 ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, прийшов до Науково-виробничого підприємства «Ріст», розташованого на вул. Софіївській, 5 у м. Вільнянську Запорізької області, де з велосипедної стоянки шляхом вільного доступу таємно викрав велосипед «Azimut Dakar 24» синього кольору вартістю 2746,93 грн, що належить ОСОБА_8

07 вересня 2017 року ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, прийшов до частково огородженої території Державного навчального закладу «Вільнянський професійний ліцей

№ 63», що на вул. Пушкіна, 4-л у м. Вільнянську Запорізької області, де з двору цього закладу шляхом вільного доступу таємно викрав велосипед «Formula Kolt 26» синього кольору вартістю 1773,33 грн, що належить ОСОБА_9

15 вересня 2017 року о 10:00 ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, прийшов до приміщення штабу Державної установи «Вільнянська виправна колонія № 20», розташованої на вул. Каштановій, 1 у м. Вільнянську Запорізької області, підійшов до велосипедної стоянки, де шляхом вільного доступу за допомогою бокорізів перекусив велосипедний трос-замок і таємно викрав велосипед «Формула Атлант 29» зеленого кольору вартістю 3210 грн, що належить ОСОБА_10

14 жовтня 2017 року приблизно о 17:30 ОСОБА_6 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно з корисливих мотивів, за допомогою належних йому ключів відкрив двері до приміщення кабіни машиністів вагона № 9 електропотяга № 6540 за напрямком «Вільнянськ - Мелітополь» у той момент, коли електропотяг перебував на платформі «Іскра», розташованій між вулицями Магістральною і Чарівною в м. Запоріжжі, зайшов до приміщення кабіни, де з рюкзака ОСОБА_11 таємно викрав ліхтарик-шокер «Police DL-110299000KV» у корпусі чорного кольору вартістю 350 грн.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 20 червня 2019 року вирок залишено без зміни.

Верховний Суд постановою від 30 січня 2020 року задовольнив касаційну скаргу прокурора, скасував ухвалу Запорізького апеляційного суду від 20 червня

2019 року і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Своє рішення мотивував тим, що апеляційний суд належним чином не мотивував свого висновку щодо можливості виправлення ОСОБА_6 без відбування ним реального покарання на підставі ст. 75 КК з урахуванням установлених обставин вчинення кримінального правопорушення.

За наслідком нового апеляційного розгляду Запорізький апеляційний суд 17 липня 2023 року скасував вирок місцевого суду в частині призначення

ОСОБА_6 покарання і постановив свій, яким призначив засудженому покарання за ч. 2 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

У решті вирок місцевого суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала та заперечення на неї

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 , не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності винуватості, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, просить скасувати вирок суду апеляційної інстанції, за яким йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та застосувати до нього приписи ст. 75 КК, звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

У запереченнях на касаційну скаргу представник публічного обвинувачення посилається на те, що вирок апеляційного суду стосовно ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим і відповідає принципам справедливості й законності. Суд апеляційної інстанції повною мірою врахував обставини, які за законом мають значення під час призначення покарання, і обґрунтовано дійшов до висновку, що виправлення ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства.

Позиції інших учасників судового провадження в судовому засіданні

Прокурор просив касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без зміни.

Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з'явилися.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, вислухавши позицію прокурора та перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що касаційна скарга засудженого задоволенню не підлягає з огляду на таке.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Статтею 438 КПК визначено, що предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості та кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_6 про невідповідність призначеного апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого через суворість, а саме у зв`язку з тим, що призначене йому покарання належить відбувати реально в місцях позбавлення волі, без можливості застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, колегія суддів уважає безпідставними.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості закон відносить (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд під час призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, зважаючи на його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію вчинити кримінальне правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого в контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

За частиною 1 ст. 75 КК (на час вчинення кримінального правопорушення), якщо суд, крім випадків, передбачених цією статтею, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Функція суду щодо вибору форми відбування покарання за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши на наведені обставини, суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК, приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, Верховний Суд установив, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, й обставину, яка обтяжує покарання, - рецидив злочинів.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення засудженому ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2

ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки та про можливість його звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на підставі статей 75, 76 КК. При цьому суд узяв до уваги, що

ОСОБА_6 повністю визнав свою винуватість, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, має позитивну характеристику з місця проживання.

Запорізький апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду за апеляційною скаргою представника публічного обвинувачення, після скасування ухвали цього суду 30 січня 2020 року Верховним Судом, не погодився з такою формою відбування покарання ОСОБА_6 , а саме зі звільненням останнього від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК, та скасував вирок і ухвалив свій.

Так, скасовуючи вирок місцевого суду у частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, апеляційний суд вказав, що, приймаючи рішення про можливість застосування інституту звільнення від призначеного покарання, суд не в повній мірі врахував обставини цього кримінального провадження та особу засудженого, який вчинив п`ять епізодів крадіжок протягом короткого проміжку часу, що відносяться до умисного корисливого злочину середньої тяжкості, раніше шість разів був засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, у тому числі тяжких, раніше відбував покарання в місцях позбавлення волі, двічі був звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком та один раз умовно-достроково, однак, на думку суду, вказані обставини не призвели до позитивних змін особистості ОСОБА_6 й не створили в нього готовності до правослухняної поведінки в суспільстві, і свідчать про те, що належних висновків він для себе не зробив та стати на шлях виправлення не бажає.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, виправлення ОСОБА_6 не можливе без ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 185 КК, апеляційний суд також урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, й обставину, яка обтяжує покарання, - рецидив злочинів, сукупність обставин, що характеризують особу ОСОБА_6 , у тому числі те, що він не працює, суспільно корисною працею не займається, стабільного джерела доходу не має, заробляє на життя шляхом вчинення корисливих злочинів, стійких соціальних зв`язків не має, неодружений, дітей на утриманні не має, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, заподіяну шкоду трьом потерпілим не відшкодував.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду та вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК. Це покарання з огляду на положення ст. 50 зазначеного Кодексу узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність і принципами співмірності та індивідуалізації, відповідає основній його меті як заходу примусу. Підстав уважати призначене засудженому покарання явно несправедливим через його суворість, про що вказано в касаційній скарзі, не вбачається.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини цієї справи, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції діяв у межах дискреційних повноважень та не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги, що суд апеляційної інстанції, приймаючи рішення, керувався позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30 серпня 2022 року в цьому кримінальному провадженні.

Так, Верховний Суд, скасовуючи попереднє рішення суду апеляційної інстанції вказав на те, що під час розгляду кримінального провадження суд належним чином не врахував обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення і даних про особу винного, тим самим безпідставно застосував щодо засудженого інститут звільнення від призначеного покарання на підставі положень ст. 75 КК, а тому неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Суд апеляційної інстанції, з урахуванням вказівок суду касаційної інстанції, які відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК є обов`язковими для виконання суду апеляційної інстанції під час нового розгляду, не встановивши нових обставин і даних про особу засудженого, які б вирішальною мірою вплинули на висновки щодо призначення засудженому покарання та застосування до нього інституту звільнення від відбування покарання, обґрунтовано призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з реальним його відбуванням у місцях позбавлення волі.

Будь-яких інших переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції, умотивованість його висновків,

справедливість обраного ОСОБА_6 заходу примусу, касаційна скарга не містить.

Вирок апеляційного суду відповідає приписам статей 370, 420 КПК і містить достатні мотиви, з яких суд виходив ухвалюючи рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, які би були підставами для скасування судового рішення, під час розгляду кримінального провадження в суді касаційної інстанції не встановлено.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Запорізького апеляційного суду від 17 липня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3