ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/45/23 Справа № 708/638/19 Категорія: ч. 1 ст. 135 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2023 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

представників потерпілого - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР 15.01.2016 р. за № 0000007, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 на вирок Черкаського райсуду Черкаської обл. від 15.03.2021 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1

у м. Харків, громадянин України, має вищу освіту,

одружений, має на утриманні двох неповнолітніх

дітей, раніше не судимий, працює юристом в ТОВ

«Будівельна компанія «Форпост», проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, до 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. ст. 49 та 74 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цивільний позов потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 150 000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог потерпілому відмовлено.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь держави документально підтверджені витрати за проведення експертиз в розмірі 14660,51 грн.

Вирішена доля речових доказів відповідно до вимог чинного КПК України.

Вироком суду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 р. о 17:00 год. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 , рухався по автомобільній дорозі з боку с. Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської обл. Перебуваючи неподалік перехрестя з ґрунтовою дорогою в напрямку с. Вітове Чигиринського р-ну, в ході роз`їзду із зустрічним автомобілем, в момент виникнення небезпеки для його руху у вигляді пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїзну частину автодороги в недозволеному місці, зліва - направо відносно руху автомобіля, не маючи технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування, згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 4/1347 від 17.10.2016 р., допустив наїзд на вказаного пішохода. В результаті ДТП ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці ДТП.

Після чого, ОСОБА_7 зупинився, вийшов з керованого ним автомобіля, підійшов до потерпілого, переконався в його безпорадному стані, внаслідок завданих йому в ході наїзду тілесних ушкоджень, завідомо знаючи та усвідомлюючи, що потерпілий позбавлений можливості самостійно вжити заходів для самозбереження, умисно не виконав вимоги п. 2.10 а) та г) ПДР України, не вжив усіх можливих заходів для надання першої медичної допомоги, не викликав карету швидкої медичної допомоги, не відправив потерпілого до лікувального закладу, не повідомив про ДТП орган поліції, не вжив усіх можливих заходів для забезпечення збереження слідів події і з метою уникнення відповідальності за скоєне відтяг потерпілого на ліве узбіччя автодороги. Після чого, на автомобілі, причетному до ДТП, з місця події поїхав, чим завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_12 , який перебував у небезпечному для життя стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан та був зобов`язаний і мав змогу надати потерпілому допомогу.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням ПДР України водієм ОСОБА_7 , а саме:

п. 2.10 відповідно до якого, у разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я.

В подальшому, того ж дня, приблизно о 19:00 год. ОСОБА_7 повернувся на місце вчинення ДТП, знайшов тіло ОСОБА_12 на тому ж місці де він його залишив, відтяг тіло потерпілого в лісосмугу розташовану поряд з місцем ДТП, де викопав яму і перемістив до неї тіло потерпілого, присипав його землею та замаскував гілками.

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 135 КК України, - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через безпорадний стан, особою, яка мала змогу надати допомогу та сама поставила потерпілого в небезпечний для життя стан.

Не погоджуючись з вироком суду потерпілий ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, не заперечуючи доведеності вини та кваліфікації дій обвинуваченого, просить вирок суду змінити в частині вирішення цивільного позову, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_13 на його користь зі 150 000 грн. до 800 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає тяжкості понесених ним моральних страждань, є явно неспівмірним та несправедливим, оскільки він втратив найцінніше в його житті - сина.

В апеляційних скаргах, які за своїм змістом є ідентичними, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_11 просять вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_13 визнати невинуватим за ч. 1 ст. 135 КК України, в задоволенні цивільного позову відмовити. В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що судом першої інстанції безпідставно, в порушення вимог ч. 6 ст. 55 КПК України, було залучено в якості потерпілого ОСОБА_8 , який є батьком померлого внаслідок ДТП ОСОБА_12 , оскільки ОСОБА_7 не обвинувачувався у вчиненні злочину, внаслідок якого настала смерть потерпілого та під час розгляду кримінального провадження не було встановлено належними доказами факту знаходження потерпілого ОСОБА_12 протягом будь-якого часу в небезпечному для життя стані, протягом якого він був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану. Відповідно до висновків експертиз потерпілий загинув внаслідок отриманих травм протягом незначного проміжку часу від декількох секунд до декількох хвилин.

Вважають, що будь-якими доказами у справі не доведено об`єктивну сторону кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки смерть ОСОБА_12 настала в дуже короткий проміжок часу після травмування внаслідок ДТП від декількох секунд до декількох хвилин, що об`єктивно менше часу від моменту зупинки автомобіля ОСОБА_7 та часу до того, коли він підійшов до тіла потерпілого, тому ОСОБА_7 не міг залишити ОСОБА_12 в небезпеці, без допомоги, в зв`язку із його смертю. ОСОБА_7 не є спеціальним суб`єктом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки не він поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, а отримання травм та настання смерті є результатом виключно неправильних дій потерпілого. Судом встановлено, що на момент зупинки автомобіля ОСОБА_7 та коли він підійшов до потерпілого, останній вже помер. Тобто, станом на зазначений проміжок часу уже був відсутній об`єкт злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме життя та здоров`я людини, зважаючи на факт смерті ОСОБА_12 . На момент, коли ОСОБА_7 покинув місце ДТП, ОСОБА_12 вже помер, що виключає наявність складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України. Зважаючи на встановлений факт смерті потерпілого ОСОБА_12 на момент зупинення ОСОБА_7 автомобіля та коли останній підійшов до тіла потерпілого, вирок суду обґрунтовано посиланням на вчинення ОСОБА_7 не злочину, а адміністративного правопорушення, що виключає притягнення ОСОБА_7 за таким обвинуваченням до кримінальної відповідальності. Потерпілий ОСОБА_8 , який є батьком ОСОБА_12 , не є потерпілим у даному провадженні, вирок суду не містить відомостей та посилань на докази, які свідчать про наявність факту спричинення моральної шкоди цивільному позивачу та будь-якого обґрунтування щодо часткового задоволення позову і визначення розміру відшкодування 150 000 грн. Вважають, що цивільний позов потерпілого задоволено безпідставно.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_13 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, просив вирок суду скасувати, провадження закрити на підставі ст. 284 КПК України за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, в задоволенні цивільного позову - відмовити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги потерпілого; потерпілого ОСОБА_8 та його представників - адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілого, просили її задовольнити, заперечували проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 ; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника ОСОБА_11 , що стосується вимог апеляційної скарги потерпілого, то покладалась на розсуд суду, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, провівши часткове судове слідство, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_8 до задоволення не підлягає, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпеченні доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому КПК України, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26.02.2019 р. № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 3682 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачяться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що поза розумним сумнівом не доведено, що в діянні ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Апеляційний суд, згідно вимог ст. 94 КПК України, під час розгляду справи перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового розгляду докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надавши належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, та дійшов переконання, що у своїй сукупності ці докази беззаперечно не доводять вину ОСОБА_7 в інкримінованому йому діянні поза розумним сумнівом.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд в мотивувальній частині вироку повинен вказати ті діяння обвинуваченого, за які засуджується особа та які знайшли своє підтвердження безпосередньо в ході судового розгляду, встановлені саме судом і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами.

Апеляційний суд вважає, що оскаржуваний вирок не відповідає вищевказаним вимогам процесуального закону, а вина ОСОБА_13 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, не підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні судом першої інстанції та повторно досліджені в суді апеляційної інстанції.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів апеляційних скарг захисника та обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку про обґрунтованість вказаних доводів з приводу того, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, наявні у матеріалах кримінального провадження докази не підтверджують наявність в діянні обвинуваченого складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Відповідно до п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 91 КПК України, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому КПК України порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Обґрунтовуючи висновки про доведення вини ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд першої інстанції послався, як на докази його вини, на показання свідків, висновки експертиз, на дані з протоколів слідчих дій та інші письмові доказами, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

Зокрема, суд послався на покази свідка ОСОБА_14 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем. 14.01.2016 р. він разом з ОСОБА_7 , своїм батьком ОСОБА_15 та ОСОБА_16 були на полюванні в Чигиринському р-ні Черкаської обл. Приблизно о 17 год. вони поверталися з полювання на автомобілі «Toyota Land Cruiser», за кермом якого був ОСОБА_7 . Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Daewoo», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік і автомобіль «Toyota Land Cruiser» його збив. Після зупинки автомобіля до чоловіка підійшли ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , ОСОБА_16 побіг шукати собак, які вискочили з автомобіля, а він залишався біля автомобіля. Через деякий час ОСОБА_7 і ОСОБА_15 повернулися та повідомили, що чоловік, якого вони збили, помер. ОСОБА_16 зловив собак, вони всі сіли в автомобіль та поїхали в м. Чигирин, до будинку в якому вони зупинилися на час полювання. Коли приїхали в м. Чигирин, ОСОБА_16 повідомив, що загубив телефон. Вони повернулися на місце ДТП, ОСОБА_16 знайшов телефон і вони повернулися в м. Чигирин, там він пішов спати, що робили інші він не знає. На наступний день вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися у м. Харків. Чому не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП свідок пояснити суду не зміг.

Суд послався на покази свідка ОСОБА_15 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем. 14.01.2016 р. він разом з ОСОБА_7 , своїм сином ОСОБА_14 та ОСОБА_16 були на полюванні в Чигиринському р-ні Черкаської обл. Приблизно о 17 год. вони поверталися з полювання на автомобілі «Toyota Land Cruiser», за кермом якого був ОСОБА_7 . Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Daewoo», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік, ОСОБА_7 загальмував, але уникнути зіткнення він не зміг і автомобіль «Toyota Land Cruiser» його збив. ОСОБА_7 зупинив автомобіль, він та ОСОБА_7 удвох підбігли до чоловіка, який лежав на дорозі. ОСОБА_14 залишився біля автомобіля, а ОСОБА_16 побіг шукати своїх мисливських собак, які вискочили з автомобіля. ОСОБА_7 перевірив пульс потерпілого на шиї, а він на руці, але серцебиття не було. Потім він підніс скло телефону до рота та носу потерпілого, але ознак дихання не було. Провівши, вищевказані маніпуляції, вони зрозуміли, що потерпілий мертвий та пішли до автомобіля. Біля потерпілого вони перебували приблизно 30 хв. Через деякий час вони побачили, що по автодорозі рухається автомобіль і він та ОСОБА_7 перенесли тіло потерпілого на узбіччя і там залишили. Вони повідомили ОСОБА_16 та ОСОБА_14 , що потерпілий помер. Дочекалися коли ОСОБА_16 зловив собак, сіли до автомобіля та поїхали в м. Чигирин, до будинку в якому вони зупинилися на час полювання. Коли приїхали в м. Чигирин, ОСОБА_16 повідомив, що загубив телефон. Вони повернулися на місце ДТП, ОСОБА_16 знайшов телефон і вони повернулися до м. Чигирин, ОСОБА_7 їх висадив, а сам повернувся на місце ДТП. На наступний день вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися у м. Харків. Свідок зазначив, що він має первинні навики надання медичної допомоги і на його переконання потерпілий ОСОБА_12 помер одразу і можливості йому допомогти не було. Чому не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП свідок пояснити суду не зміг.

Також, суд послався на покази свідка ОСОБА_16 про те, що обвинувачений ОСОБА_7 є його товаришем. 14.01.2016 р. він разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 були на полюванні в Чигиринському р-ні Черкаської обл., там він полює вже декілька років. Приблизно о 17 год. вони поверталися з полювання на автомобілі «Toyota Land Cruiser», за кермом якого був ОСОБА_7 . Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Daewoo», який від`їжджав від узбіччя, з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік і автомобіль «Toyota Land Cruiser» його збив. До чоловіка підійшли ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , а він побіг шукати собак, які вискочили з автомобіля. Через деякий час повернулися ОСОБА_7 і ОСОБА_15 та повідомили, що чоловік, якого вони збили - помер. Свідок зловив собак і вони сіли до автомобіля і поїхали в м. Чигирин, до будинку, в якому вони зупинилися на час полювання. Коли приїхали до м. Чигирин, він виявив, що загубив телефон. Вони повернулися на місце ДТП, він знайшов телефон і вони повернулися до м. Чигирин, там всі крім ОСОБА_7 , залишилися в квартирі, а ОСОБА_7 поїхав на місце ДТП. На наступний день вони знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків. Чому не повідомили працівників поліції про ДТП, не викликали швидку медичну допомогу, залишили місце ДТП свідок пояснити суду не зміг.

Даючи оцінку вказаним показам свідків, суд першої інстанції у вироку вказав, що вони є достовірними, оскільки інших доказів, які б їх спростовували суду не надано. При цьому суд виходив з того, що покази цих свідків отримані судом в порядку ст. ст. 65, 66, 95, 96 та 352 КПК України, тобто у встановленому законом процесуальному порядку з дотриманням прав свідка. Свідки були допитані в судовому засіданні з додержанням принципу змагальності сторін та свободи в подані суду своїх доказів. Тобто, порушень п. d) ч. 3 ст. 6 Європейської конвенції з прав людини не було. Свідки надали покази добровільно, без будь-якого тиску або примусу, під присягою та із застереженням про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання.

Апеляційний суд зауважує, що наведені у вироку суду покази потерпілого ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не стосуються інкримінованих обвинуваченому подій, тому що вони не були безпосередніми їх учасниками.

Окрім показів свідків, судом в основу винуватості ОСОБА_13 були покладені також наступні письмові докази:

- дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.01.2016 р. зі схемою та фототаблицею до нього, яким була оглянута ділянка дороги з боку с. Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської обл., неподалік перехрестя з ґрунтовою дорогою в напрямку с. Вітове Чигиринського р-ну. На момент огляду на вказаній ділянці дороги виявлені сліди крові, сліди волочіння, осип частин пластику, сліди коліс транспортного засобу, сліди низу взуття. На відстані близько 100 м від автодороги в ямі, прикиданий ґрунтом та гілками знаходиться труп чоловіка з тілесними ушкодженнями (т. 3, а. пр. 55-76);

- дані протоколу огляду від 16.01.2016 р. та фототаблиці до нього, яким на одязі потерпілого ОСОБА_12 виявлено плями бурого кольору. Крім того, оглянуто: виявлені на місці ДТП частини рамки для кріплення реєстраційного номеру транспортного засобу, гіпсові зліпки слідів низу взуття, мобільний телефон ОСОБА_12 , гіпсові зліпки слідів транспортного засобу (т. 3, а. пр. 77-82);

- дані протоколу огляду трупа від 16.01.2016 р., в якому зафіксовані тілесні ушкодження наявні на трупі потерпілого ОСОБА_8 ( т. 3, а. пр. 103-104);

- дані висновку експерта № 03-01/46 від 16.01.2016 р., яким встановлено, що причиною смерті ОСОБА_12 є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок, що ускладнилася розвитком шоку. Зафіксовані наявні у ОСОБА_12 тілесні ушкодження. Причиною смерті є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок. Не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень від ДТП. В момент первинного контакту потерпілий ОСОБА_12 знаходився у вертикальному положенні. Слідів переїзду на тілі ОСОБА_12 не виявлено. В зв`язку з тяжкістю, масивністю виявлених тілесних ушкоджень виключена можливість запобігання смерті навіть за умови надання своєчасної медичної допомоги. При судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 2,02 проміле етилового спирту, що за життя могло відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння (т. 3, а. пр. 108-110);

- дані висновку експерта № 03-01/46/4 від 22.02.2016 р., яким встановлено, що в момент первинного контакту потерпілий ОСОБА_12 знаходився у вертикальному положенні. Встановити, чи знаходився потерпілий в стані руху чи стояв неможливо (т. 3, а. пр. 113-114).

- дані протоколу обшуку від 25.01.2016 р. з якого вбачається, що за адресом: АДРЕСА_2 у ОСОБА_15 вилучено одяг та SІМ-карту (т. 3, а. пр. 135-137);

- дані протоколу обшуку від 25.01.2016 р. з якого вбачається, що за адресом: АДРЕСА_3 у ОСОБА_16 вилучено SІМ-карти (т. 3, а. пр. 139-142);

- дані протоколу обшуку від 27.01.2016 р. з якого вбачається, що за адресом: АДРЕСА_4 у ОСОБА_7 вилучено одяг та взуття (т. 3, а. пр. 148-151);

- дані протоколу доступу до речей від 27.01.2016 р., яким було оглянуто автомобіль «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 (т. 3, а. пр. 153-157);

- дані протоколу огляду від 28.01.2016 р., яким було оглянуто автомобіль «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 та зафіксовані наявні пошкодження (т. 3, а. пр. 158-163);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 27.01.2016 р. та фототаблиці до нього, в якому зафіксовано, як свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 на місці ДТП показали як відбувся наїзд на ОСОБА_12 (т. 3, а. пр. 165-169);

- дані протоколу слідчого експерименту від 28.01.2016 р. та фототаблиці до нього, в якому зафіксовано, як ОСОБА_7 на місці ДТП показав як відбувся наїзд на ОСОБА_12 , як відтягував тіло потерпілого та закопував його (т. 3, а. пр. 170-179);

- дані протоколів проведення слідчих експериментів від 28.01.2016 р. та фототаблиць до них, в яких зафіксовано, як свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , кожен окремо, на місці ДТП показали як відбувся наїзд на ОСОБА_12 (т. 3, а. пр. 180-184, 185-189 та 190-196);

- дані протоколу огляду місця події від 28.01.2016 р. та фототаблиці до нього, з якого вбачається, що ОСОБА_7 на місці ДТП показав де він заховав речі потерпілого (т. 3, а. пр. 196-198);

- дані висновку експерта № 1/194 від 23.02.2016 р., згідно якого слід низу взуття (№2) зафіксований під час ОМП 15.01.2016 р. міг бути залишений взуттям вилученим під час огляду автомобіля «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 , слід низу взуття (№4) зафіксований під час ОМП від 15.01.2016 р. міг бути залишений низом підошви двох берців, вилучених під час обшуку у ОСОБА_15 (т. 3, а. пр. 214-235);

- дані висновку експерта № 4/206 від 1.04.2016 р., згідно з яким до моменту ДТП деталі рульового керування, ходової частини та робочої гальмівної системи автомобіля «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 знаходилися в працездатному стані (т. 3, а. пр. 239-245);

- дані висновків експерта № 05-1-08/34 та № 05-1-08/33 від 11.03.2016 р., згідно з якими кров на речах виявлених під час ОМП могла походити від ОСОБА_12 (т. 4, а. пр. 2-11);

- дані протоколів тимчасового доступу до речей, відповідно до яких абонентські номера ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 на момент скоєння кримінального правопорушення перебували в межах дії базових станції, які здійснюють покриття в тому числі і місця скоєння злочину. Долучені до протоколів DVD-диски судом не досліджувалися, оскільки ні сторона обвинувачення, ні потерпілий, ні сторона захисту на цьому не наполягали, а обвинувачений та свідки не заперечували цих обставин (т. 4, а. пр. 14-22);

- дані висновку експерта № 1/723 від 6.05.2016 р. з фототаблицями до нього, відповідно до якого слід протектору транспортного засобу зафіксованого під час ОМП від 15.01.2016 р. міг бути залишений шинами від автомобіля «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 (т. 4, а. пр. 34-43);

- дані електронних таблиць згідно яких, абонентські номера ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_12 на момент скоєння кримінального правопорушення перебували в межах дії базових станції, які здійснюють покриття в тому числі і місця скоєння злочину (т. 4, а. пр. 47-60). Долучені до протоколів DVD-диски з таблицями судом не досліджувалися, оскільки ні сторона обвинувачення, ні потерпілий, ні сторона захисту на цьому не наполягала, а обвинувачений та свідки не заперечували цих обставин;

- дані висновку експерта № 4/1347 від 17.10.2016 р., відповідно до якого у причинному зв`язку з виникненням ДТП були дії потерпілого ОСОБА_12 (т. 4, а. пр. 73-77);

- дані висновку експерта № 70 МК від 30.12.2017 р. відповідно до якого були досліджені речі потерпілого ОСОБА_12 , в яких він перебував в момент ДТП (т. 4, а. пр. 80 -84);

- дані висновку експерта № 1/59 від 19.01.2016 р., з якого вбачається, що сліди низу взуття зафіксовані в ході ОМП придатні для встановлення групової належності (т. 3, а. пр. 87-90);

- дані висновку експерта № 1/58 від 18.01.2016 р., з якого вбачається, що уламки вилучені в ході ОМП виготовлені з полімерного матеріалу і є частинами одного цілого об`єкту (т. 3, а. пр. 93-97);

- дані висновку експерта № 1/86 від 22.01.2016 р., з якого вбачається, що вирішити питання придатності сліду протектора шин зафіксовані під час ОМП можливо при наявності транспортного засобу, яким були залишені сліди (т. 3, а. пр. 100-102);

- дані протоколу огляду місця події від 16.01.2016 р., схеми та фототаблиці до нього, яким було оглянуто територію біля під`їзду будинку по АДРЕСА_5 , та в ході огляду зафіксовано сліди транспортного засобу, сліди низу взуття. Крім того, була оглянута кв. АДРЕСА_6 вказаного будинку (т. 3, а. пр. 115-127);

- дані протоколу огляду місця події від 16.01.2016 р., схеми та фототаблиці до нього, яким було оглянуто територію біля будинку по АДРЕСА_7 , та в ході огляду зафіксовано сліди транспортного засобу, (т. 3, а. пр. 128-133).

- дані висновку експерта № 1/87 від 25.01.2016 р., з якого вбачається, що вирішити питання придатності сліду протектора шин зафіксовані під час ОМП 16.01.2016 р. в АДРЕСА_7 та 5, можливо при наявності транспортного засобу, яким були залишені сліди (т. 3, а. пр. 144-146);

- дані протоколів огляду предметів від 29.01.2016 р., якими було оглянуто речі вилучені під час обшуків (т. 3, а. пр. 199-210);

Апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що витяги з ЄРДР, щодо реєстрації кримінальних проваджень, долучені до матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки вони не є доказами в розумінні КПК України, не підтверджують чи спростовують вину обвинуваченого, а лише свідчать про законність проведених в подальшому слідчих дій органами досудового розслідування.

Але з висновком суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 кримінального правопорушення, до якого суд дійшов на підставі вказаних вище доказів, апеляційний суд погодитись не може виходячи з наступного.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що 14.01.2016 р. ОСОБА_7 разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 були на полюванні в Чигиринському р-ні Черкаської обл. Приблизно о 17:00 год. вони повертались з полювання на автомобілі «Toyota Land Cruiser», за кермом був ОСОБА_7 , автомобіль рухався по автомобільній дорозі з боку с. Орбіта в напрямку м. Чигирин Черкаської обл., швидкість руху була приблизно 40-70 км/год. Коли їх автомобіль роз`їжджався із зустрічним автомобілем «Daewoo», з-за автомобіля на проїжджу частину вискочив чоловік і автомобіль «Toyota Land Cruiser» його збив. Через 15-20 м. автомобіль зупинився, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 вийшли з автомобіля та побігли до потерпілого, який лежав на дорозі на спині. ОСОБА_7 перевірив пульс потерпілого на руці та шиї, але серцебиття не було, перевірив ліхтариком телефону реакцію зіниць очей на світло, але реакції також не було. Потім він підніс скло телефону до рота та носу потерпілого, але ознак дихання не було. До нього підійшов ОСОБА_15 , який також перевірив серцебиття потерпілого, але також його не почув. Після проведення цих маніпуляцій, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 дійшли висновку, що потерпілий ОСОБА_12 мертвий та пішли до автомобіля. Там перебував ОСОБА_14 , а ОСОБА_16 в цей час ловив мисливських собак, які перебували з ними в автомобілі та вискочили, коли вони пішли до потерпілого. В цей час ОСОБА_7 побачив, що по дорозі рухається автомобіль і він з ОСОБА_15 переніс тіло потерпілого з проїжджої частини на узбіччя і там залишили. ОСОБА_16 зловив собак і вони всі сіли до автомобіля та поїхали до м. Чигирин до будинку, в якому вони зупинилися на час полювання. На місці ДТП вони перебували 20-30 хв.

Через деякий час, вони поверталися на місце ДТП, тому що ОСОБА_16 загубив свій телефон, тіло потерпілого перебувало на тому ж місці, де вони його залишили. ОСОБА_16 знайшов телефон і вони повернулися до м. Чигирин. ОСОБА_7 залишив товаришів, а сам повернувся на місце ДТП, знайшов тіло потерпілого, відтягнув його в лісосмугу, викопав яму, положив у неї тіло, прикидав гілками та повернувся до м. Чигирина. На наступний день ОСОБА_7 з ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_16 знову поїхали на полювання, а ввечері повернулися до м. Харків.

Висновками автотехничної експертизи № 4/1347 від 17.10.2016 р. встановлено, що у дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди, у причинному зв`язку з виникненням ДТП були виключно дії потерпілого ОСОБА_12 . Водій автомобіля «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 , в момент початку руху пішохода ОСОБА_12 не мав технічної можливості уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування в умовах місця пригоди (т. 4, а. пр. 73-77).

Відповідно до висновку судмедексперта № 03-01/46 від 16.01.2016 р., причиною смерті ОСОБА_12 є сполучена травма голови, тулуба та кінцівок, що ускладнилася розвитком шоку. Не виключається можливість отримання тілесних ушкоджень від ДТП. В момент первинного контакту потерпілий ОСОБА_12 знаходився у вертикальному положенні. В зв`язку з тяжкістю, масивністю виявлених тілесних ушкоджень виключена можливість запобігання смерті навіть за умови надання своєчасної медичної допомоги. При судово-токсикологічному дослідженні в крові трупа виявлений етиловий спирт у концентрації 2,02 проміле етилового спирту, що за життя могло відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння (т. 3, а. пр. 108-110).

Судмедексперт у висновку № 03-01/46/13 від 14.05.2016 р. встановив, враховуючи чисельність та тяжкість виявлених ушкоджень після їх спричинення смерть ОСОБА_12 настала на протязі нетривалого часу; малоймовірно, що після спричинення виявлених тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_12 міг виконувати активні дії (т. 4, а. пр. 46).

Допитаний в судових засіданнях суду першої і апеляційної інстанції лікар судово - медичний експерт ОСОБА_19 , який проводив вищевказані СМЕ, повністю їх підтвердив та пояснив суду, що наявні у потерпілого ОСОБА_12 тілесні ушкодження були несумісні з життям. Враховуючи поширеність та масштаб ушкоджень речовини головного мозку, експерт вважає, що смерть ОСОБА_12 наступила в дуже короткий проміжок часу після травмування від декількох секунд до декількох хвилин. Експерт пояснив, що відсутність пульсації на сонній артерії може свідчити про смерть потерпілого і особа, навіть без медичної підготовки, має змогу перевірити пульсацію та встановити смерть потерпілого. Разом з тим, точно сказати, що ОСОБА_12 загинув в момент спричинення травми і не подавав ознак життя експерт не може. В період часу від декількох секунд ( а саме 2-3 с) до декількох хвилин ( до 5-7 хв.) ОСОБА_12 міг подавати ознаки життя у виді хрипів, дихання, судом, але з такою ж долею імовірності міг і не подавати взагалі ніяких ознак.

Сторона захисту надала суду першої інстанції світлокопію посвідчення № 97 про те, що ОСОБА_7 , перебуваючи на посаді директора ООО «Планета Строй», пройшов навчання та виявив необхідні знання законів та нормативних актів з охорони праці, електробезпеки, санітарного та гігієничного забезпечення, протокол № 18 від 23.01.2015 р. Посвідчення видане Начальником Держінспекції ТУ Держгорпромнагляду України в Харківській обл. ( т. 4, а. пр. 107). При цьому сторона захисту стверджувала, що під час навчання ОСОБА_7 отримав медичні навички з надання невідкладної медичної допомоги, а тому міг перевірити у людини наявність серцебиття, дихання та пересвідчитися чи жива людина, чи мертва.

Враховуючи дослідженні докази судом першої інстанції та повторно дослідженні докази в суді апеляційної інстанції, апеляційний суд дійшов до таких висновків.

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним в тому, що він після вчинення ДТП, не надав будь-якої допомоги ОСОБА_12 , який унаслідок отриманих тілесних ушкоджень її потребував, прийняв рішення, що потерпілий помер, не викликав швидку, не викликав працівників поліції, маючи на меті перешкодити встановленню істини в даній дорожньо-транспортній пригоді, самовільно покинув місце пригоди, залишив потерпілого у небезпечному для життя стані, а потім діючи зухвало повернувся на місце ДТП, відтягнув та закопав тіло потерпілого.

На переконання апеляційного суду, докази вини обвинуваченого ОСОБА_7 , які покладені в основу обвинувального вироку беззастережно не доводять однієї із складової частини, необхідної для наявності складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, а саме - об`єктивної сторони даного злочину, яка полягає у суспільно небезпечній бездіяльності, що виражається у залишенні без допомоги особи.

Апеляційний суд враховує правову позицію, яка сформована у Постанові Верховного Суду від 17.01.2023 р. (справа № 142/642/16-к, провадження № 51-1734км22), відповідно до якої суб`єктивна сторона вказаного злочину полягає у прямому умислі. Завідоме залишення без допомоги особи означає, що винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє у цьому.

Склад злочину буде відсутній лише у тому випадку, якщо водій автомобіля, який збив пішохода, переконавшись у тому, що пішохід мертвий та надання допомоги не потребує, залишить останнього на дорозі.

На переконання апеляційного суду, стороною обвинувачення під час судового розгляду не надано доказів, які б спростували, що ОСОБА_7 після вчинення наїзду на пішохода ОСОБА_12 , негайно зупинив автомобіль, разом з іншим пасажиром ОСОБА_15 підійшли до потерпілого, перевірили наявність у нього серцебиття та дихання, встановили їх відсутність і дійшли до висновку, що потерпілий ОСОБА_12 помер, а тому не потребував надання йому допомоги, що встановлено диспозицією ч. 1 ст. 135 КК України.

Отже, твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що після того як він після ДТП вийшов з машини і підійшов до потерпілого, то потерпілий ОСОБА_12 вже був мертвий, залишилось об`єктивно нічим не спростованими і протилежних даних у справі немає.

Таким чином, на переконання апеляційного суду, місцевий суд у вироку неправильно встановив фактичні обставини кримінального провадження.

Проте з дослідженої сукупності доказів, стороною обвинувачення об`єктивно не доведено, що потерпілий ОСОБА_12 перебував у небезпечному для життя стані, оскільки як встановлено він вже був мертвим. Стороною обвинувачення протилежних даних суду не надано.

Внаслідок цього місцевий суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та настанням смерті потерпілого існує причинно-наслідковий зв`язок, оскільки обвинувачений не міг передбачити настання суспільно небезпечних наслідків певного характеру, що є підставою для кваліфікації діяння за ч. 1 ст. 135 КК України.

Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів необхідно керуватися критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey, п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Стаття 373 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні поряд з іншим підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дотримання цієї вимоги виступає необхідним елементом процесуальної форми судового розгляду та забезпечує реалізацію таких засад кримінального провадження, як верховенство права, законність, презумпція невинуватості, забезпечення доведеності винуватості та право на захист.

Згідно ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека є найвищими соціальними цінностями. Кримінальний кодекс України здійснює охоронну функцію щодо вказаних цінностей.

Суспільна небезпечність цього злочину полягає у тому, що людина, яка має можливість надати допомогу іншій людині і тим самим врятувати її від смерті або настання інших тяжких наслідків, не робить цього, що свідчить про низькі моральні якості цієї особи. Злочинність такої бездіяльності підвищується, якщо особа сама поставила іншу особу в небезпечний для життя стан або причетна до події, через яку особа опинилася в такому стані.

Об`єктивна сторона залишення в небезпеці характеризується двома видами злочинної бездіяльності: 1) бездіяльність-невтручання, що полягає у невиконанні особою обов`язку щодо надання необхідної допомоги потерпілому, який перебуває у небезпечному для життя стані й позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, коли небезпека виникла незалежно від суб`єкта цього злочину; 2) змішана бездіяльність щодо надання допомоги потерпілому особою, яка сама поставила його в небезпечний для життя стан.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 135 КК України, завжди характеризується прямим умислом щодо самого діяння. Що стосується наслідків, ставлення суб`єкта злочину до них завжди характеризується необережністю (злочинною недбалістю чи злочинною самовпевненістю).

Відповідно до змісту диспозиції ст. 135 КК України, суб`єкт цього злочину має усвідомлювати: а) небезпечний для життя стан потерпілого; б) безпорадність особи, про яку даний суб`єкт повинен був піклуватися або яку поставив в небезпечний для життя стан; в) загроза життю виникла внаслідок поставлення його в небезпечний для життя стан суб`єктом злочину чи внаслідок подій або явищ, не пов`язаних з поведінкою винного; г) суб`єкт злочину має можливість надати необхідну потерпілому допомогу.

На переконання апеляційного суду, вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України - у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, не доведена у розумінні стандарту доведення вини «поза розумним сумнівом», а відтак обвинувальний вирок не може залишатись в силі та підлягає скасуванню із закриттям провадження через відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, оскільки висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та свідчить про неповноту судового розгляду, що відповідно до ст. ст. 410 та 411 КПК України, є підставами для скасування судового рішення.

Так, відповідно до правової позиції ВС, висловленій у Постанові від 26.09.2019 р. (справа № 742/654/18 провадження № 51-1171км19) суб`єктивна сторона вказаного злочину полягає у прямому умислі. Завідоме залишення без допомоги особи означає, що винний усвідомлює, що інша особа перебуває у небезпечному для життя стані, а він зобов`язаний і має можливість надати їй допомогу, але відмовляє у цьому. Якщо особа не усвідомлює, що інша особа опинилася у небезпечному для життя стані, або така допомога вже не може бути надана внаслідок смерті потерпілого, то відповідальність за ст. 135 КК України виключається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 411 КПК України вирок та ухвала підлягають скасуванню чи зміні із зазначених підстав лише тоді, коли невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження вплинула чи могла вплинути на вирішення питання про винуватість або невинуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання або застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.

З даного кримінального провадження вбачається, що невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження беззаперечно вплинула на вирішення питання про винуватість обвинуваченого, на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність, на визначення міри покарання, а тому дана невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є безумовною підставою для скасування вироку місцевого суду.

З урахуванням всього викладеного вище, а також матеріалів кримінального провадження, які були досліджені в апеляційному суді, проаналізувавши усі докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, апеляційний суд приходить до висновку, що в діях обвинуваченого ОСОБА_13 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.135 КК України.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст. 62 Конституції України та ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи повинні тлумачиться на її користь.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд вважає, що у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 284 та ст. 417 КПК України вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження, оскільки в ході перегляду судового рішення суду першої інстанції апеляційним судом не встановлено, що наданими стороною обвинувачення доказами доведений склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України у діях ОСОБА_13 .

За таких обставин апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_13 та захисника ОСОБА_11 підлягають задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених ч. 1 ст. 326 КПК України, суд залишає позов без розгляду.

Вказане обґрунтовується й позицією Верховного суду, яка викладена в постанові від 5.08.2020 р. (справа № 433/383/19).

Враховуючи, що апеляційний суд під час перегляду вироку суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 дійшов до висновку, що провадження підлягає закриттю через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України, суд вважає, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків в розмірі 26664,90 грн. та моральної шкоди в розмірі 800000 грн., відповідно до ч. 3 ст. 129 КПК України, підлягає залишенню без розгляду, а його апеляційна скарга - залишенню без задоволення.

Крім того, 21.09.2022 р. обвинувачений ОСОБА_7 подав заяву про поворот виконання рішення, в обґрунтування якого вказав, що ухвала Черкаського апеляційного суду від 18.10.2021 р., якою вирок Черкаського райсуду Черкаської обл. від 15.03.2021 р. стосовно ОСОБА_13 було змінено в частині стягнення з ОСОБА_13 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди, збільшено розмір стягнення моральної шкоди зі 150000 грн. до 500000 грн., була скасована постановою Верховного суду від 11.08.2022 р., справу направлено на новий апеляційний розгляд. ОСОБА_7 надав апеляційному суду документи, які підтверджують, що рішення апеляційного суду в частині стягнення з нього цієї суми та вироку суду про стягнення на користь держави судових витрат, виконавчих зборів та витрат судових виконавців виконано ( т. 6, а. пр. 145-151).

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно ст. 444 ЦПК України, необхідність у повороті виконання судового рішення і повернення сторін у первісне становище виникає тоді, коли рішення виконане, але згодом скасоване судом апеляційної чи касаційної інстанції, якщо цей суд закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

За таких обставин, апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження по суті обвинувачення позбавлений можливості розглянути клопотання про поворот виконання рішення та переконаний, що ці питання необхідно вирішити шляхом звернення особи в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції із залученням всіх зацікавлених осіб, а саме державних виконавців та органів Держказначейства України, який має розглянути таку заяву про поворот виконання судового рішення в частині цивільного позову та стягнення судових витрат.

Керуючись ст. ст. 129, 284, 404, 405, 407, 414, 417, 418, 419 КПК України, ст. 444 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Черкаського райсуду Черкаської обл. від 15.03.2021 р., яким ОСОБА_7 , визнаний винним та засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. ст. 49, 74 КК України звільнений від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності - скасувати, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 135 КК України - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до обвинуваченого ОСОБА_7 про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди - залишити без розгляду.

Процесуальні витрати за проведення експертиз у розмірі 14660,51 грн. віднести на рахунок держави.

Речові докази по справі:

- вісім оптичних дисків, які знаходяться в матеріалах кримінального провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження;

- світер, рубашку, футболку, перчатку, п`ять гіпсових зліпків слідів низу взуття та один гіпсовий зліпок сліду протектора, шматки пластику, труси, джинси з шкіряним паском, шкарпетки, капюшон, перчатку, шапку чорного кольору, куртку «Vivacana», черевики, пластикову пляшку «Кока Кола», які знаходяться в камері зберігання речових доказів СУ ГУНП в Черкаській обл. - знищити;

- мобільний телефон «Lenovo», переданий на зберігання ОСОБА_8 - залишити йому, як власнику;

- автомобіль «Toyota Land Cruiser» р/номер НОМЕР_1 , переданий на зберігання ОСОБА_7 - залишити йому як власнику.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 - задовольнити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді