Номер провадження: 11-кп/813/2493/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , та обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000414, внесеному до ЄРДР 08.04.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст.127, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою клопотання прокурора задоволено частково, продовжено строк тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_7 до 60 днів, тобто до 30 грудня 2023 року включно.

Визначено обвинуваченій ОСОБА_7 у якості альтернативного запобіжного заходу, достатнього для забезпечення виконання обов`язків, передбачених КПК України, заставу у 300 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 805200 гривень.

Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що стороною обвинувачення при судовому розгляді клопотання було доведено, що ризики, встановлені раніше судом при обранні їй запобіжного заходу, не відпали та продовжують існувати, а саме, перебуваючи на волі, обвинувачена може переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, а також доведена неможливість застосування щодо обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, так як більш м`які запобіжні заходи не забезпечать її належну процесуальну поведінку з урахуванням встановлених ризиків. Крім того, на підставі ч. 3 ст. 183 КПК України суд вважав за необхідне визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка їх подала.

Не погодившись із оскаржуваною ухвалою, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що ухвала суду є необґрунтованою з таких підстав:

- прокурор у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу вказує на наявність ризиків передбачених п.п. 1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, проте без посилання на докази, які могли б впевнити незалежного спостерігача у законності тривалого утримання обвинуваченої під вартою;

- через порушення прокурором ст. 184 КПК України та судом вимог ст.194 КПК України судом не надана оцінка доказам, якими прокурор зобов`язаний був мотивувати наявність обґрунтованого обвинувачення, яке є необхідною умовою для продовження строку тримання під вартою;

- судом не враховано міцних соціальних зв`язків, а саме, що у ОСОБА_7 є неповнолітні діти, вона є приватним підприємцем, має подяки з благодійних фондів, та має бабусю, якій виповнилось 82 роки, та доглядати її нема кому.

- розмір застави є непомірним для обвинуваченої, оскільки вона утримується під вартою тривалий час, була єдиним годувальником в родині, та була вимушена працювати прачкою у СІЗО.

За таких обставин, захисник ОСОБА_6 просить оскаржувану ухвалу скасувати в частині визначеного розміру застави, постановити нову ухвалу, якою визначити розмір застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Окрім того, на вказану ухвалу подана апеляційна скарга обвинуваченою ОСОБА_7 , в якій вона вказує на те, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою з огляду на такі обставини:

- обвинувачена звертає увагу, що вона перебуває під вартою майже три роки без вироку суду, а розгляд кримінального провадження у суді взагалі не відбувається;

- прокурором не доведено та жодних чином не підтверджено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України;

- розмір застави є непомірним для неї.

За таких обставин, ОСОБА_7 просить зменшити їй розмір застави до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Позиції учасників судового розгляду.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачена ОСОБА_7 підтримали вимоги апеляційних скарг та просили їх задовольнити.

14.11.2023 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява прокурора Малиновської окружної прокуратури ОСОБА_8 про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно з положеннями ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК України основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Аналіз матеріалів провадження свідчить про те, що на розгляді в Приморському районному суді м. Одеси знаходиться кримінальне провадження №0000414, внесене до ЄРЛР 08.04.2021 року за обвинуваченням зокрема ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст. 127, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України.

Відповідно до положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.

Задовольняючи клопотання, суд першої інстанції з огляду на обставини, передбачені ст. 178 КПК України, погодився з доводами прокурора, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою, на даний час не зникли та продовжують існувати.

Переглядаючи оскаржену ухвалу суду в межах поданих апеляційних скарг захисника ОСОБА_6 , та обвинуваченої ОСОБА_7 апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є співмірним із існуючими ризиками станом на час судового розгляду, відповідає особі обвинуваченого і зможе забезпечити, на відміну від інших більш м`яких запобіжних заходів, належне виконання нею процесуальних обов`язків.

Безпідставними є посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що суд не надав оцінку доказам, якими прокурор зобов`язаний був мотивувати наявність обґрунтованого обвинувачення, оскільки докази, якими обґрунтовується обвинувачення, тобто доводиться вина особи, підлягають перевірці під час розгляду кримінального провадження по суті, а оцінка зазначеним доказам дається в судовому рішенні, яким і закінчується розгляд кримінального провадження по суті.

Як вбачається з обґрунтованих висновків суду, викладених в мотивувальній частині ухвали, в даному кримінальному провадженні продовжують існувати доведені прокурором ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, того, що обвинувачена може переховуватися від суду, незаконно впливу на потерпілих та свідків, вчинити інше кримінальне правопорушення, які на час розгляду клопотання не зменшилися, що унеможливлює запобігання цим ризикам.

Доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченої про те, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК України не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку що ризик того, що обвинувачена може переховуватись від суду не зменшився, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушеннях, за які у разі визнання її винною передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 12 років, тому приймаючи до уваги той факт, що обвинувачена, будучи обізнана про ступінь тяжкості пред`явленого обвинувачення та покарання, яке загрожує останній у разі визнання її винною, підвищують ризик переховування від суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

При встановленні наявності ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК, - впливу на учасників процесу в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є учасниками кримінального провадження, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

При цьому, апеляційний суд враховує доводи клопотання прокурора відносно того, що обвинувачена знає особисто потерпілих та свідків, знає їх місце мешкання, а також те, що злочин було вчинено з погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих, що свідчить про існування обґрунтованого ризику здійснення певного впливу на таких осіб з боку обвинуваченої у цьому кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає, що в зазначеному кримінальному провадження також існує ризик можливого вчинення обвинуваченою іншого злочину, оскільки ОСОБА_7 відповідно до обвинувачення була співорганізатором та учасником озброєної організованої групи, обвинувачується, серед іншого, у вчиненні особливо тяжкого злочину корисливої направленості та офіційно не працевлаштована.

Колегія суддів приймає до уваги посилання захисника відносно того, що ОСОБА_7 має неповнолітніх дітей, була приватним підприємцем, має подяки з благодійних фондів, та має бабусю, якій виповнилось 82 роки, однак зауважує, що такі обставини не зменшують існування вищенаведених ризиків та не можуть слугувати безумовною підставою для застосування стосовно обвинуваченої більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, з огляду на інші, встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини.

На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційних скарг не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою.

Крім того, застосований запобіжний захід не є для обвинуваченої безальтернативним, оскільки судом визначено розмір застави.

Що стосується доводів апеляційних скарг відносно необґрунтованого розміру застави, колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

В контексті справи «Mangouras v. Spain» (рішення від 28.09.2010 р., заява № 12050/04) зазначається, що заявник, посилаючись на пункт 3 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, стверджував, що сума застави у його справі була необґрунтовано високою та не враховувала конкретні обставини й умови його особистого життя. ЄСПЛ визнано законними та обґрунтованими дії національних судів щодо обрання підозрюваному розміру застави, який значно перевищував наявні активи, поточні доходи підозрюваного, тощо, беручи до уваги особливий характер справи заявника та шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, та зазначено, що навіть якщо сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується.

Також, у рішенні ЄСПЛ у справі Punzelt v. Czech Republic від 25.04.2000 р. (заява № 31315/96, пункт 86) констатовано, що ані неодноразова відмова у звільненні під заставу заявника, ані в подальшому встановлена застава у розмірі 30 000 000 чеських крон, не були порушенням прав заявника, враховуючи масштаб його фінансових операцій.

Отже, положення КПК України та практика ЄСПЛ орієнтують суд на такі критерії, які слід врахувати при визначенні розміру застави: обставини кримінального правопорушення; особливий характер справи; майновий стан обвинуваченого; його сімейний стан, у тому числі матеріальне становище близьких осіб; масштаб його фінансових операцій; дані про особу обвинуваченого; встановлені ризики, відповідно до ст. 177 КПК України; «професійне середовище» обвинуваченого; помірність обраного розміру застави та можливість її виконання, а також за певних обставин шкода, завдана кримінальним правопорушенням.

Зважаючи на характер інкримінованого кримінального правопорушення, наявність ризиків та дані про особу обвинуваченої, апеляційний суд, вважає, що розмір застави, був визначений судом в межах, передбачених п.3 ч.5 ст. 182 КК України, крім того буде з одного боку утримувати обвинувачену від намірів та спроб порушити покладені на неї обов`язки, а з іншого, не перетворить обраний їй запобіжний захід на безальтернативне ув`язнення.

Натомість, стороною захисту вищезазначені обставини не спростовані, а тому апеляційний суд не знаходить законних підстав для зміни розміру застави у бік зменшення.

Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження обвинуваченої ОСОБА_7 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачена постійно перебуває під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.

Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачена ОСОБА_7 утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі, залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене у всій сукупності, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою залишенню без змін, як законна та обґрунтована.

Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченої ОСОБА_7 , та обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 01 листопада 2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0000414, внесеному до ЄРДР 08.04.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 257, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 146, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 2 ст.127, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 189 КК України, - залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків у розгляді даного кримінального провадження, передбачених ст. 28 КПК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3