КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/5565/2023 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2023 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року задоволено частково клопотання прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 , про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000201 від 23.12.2022 та накладено арешт на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2, яка на праві власності належить ОСОБА_6 , встановивши заборону відчужувати вказане майно та будь-яким чином розпоряджатися ним, а також встановити заборону державним реєстраторам та нотаріусам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомості.

Ухвала підлягає негайному виконанню прокурором/слідчим у кримінальному провадженні № 0000201 від 23.12.2022.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати арешт накладений оскаржуваною ухвалою слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, яке зареєстровано за ОСОБА_6 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що оскаржувана ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою через допущення ряду істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

Апелянт вказує на те, що як і в письмовому клопотанні прокурора та доданих до нього матеріалах, так і в оскаржуваній ухвалі слідчого судді відсутні дані або посилання на них, які б вказували на доведеність прокурором існування обґрунтованої підозри, наявність потреб досудового розслідування та наявність будь-якого завдання, яке може бути виконано в результаті арешту майна громадянина України ОСОБА_6 , що прямо забороняє слідчому судді застосувати захід забезпечення, про який просив прокурор.

ОСОБА_6 не мав та не має будь-якого відношення до зазначених подій у кримінальному провадженні, а можливість існування самих подій виключається тим, що право власності на об`єкт нерухомості визнано рішенням суду, яке не скасовано.

Жодного доказу причетності ОСОБА_6 до розслідуваного в межах кримінального провадження № 0000201 злочину ні матеріали клопотання прокурора, ні матеріали судової справи не містять.

Також апелянт зазначає, що саме по особі рішення прокурора про визнання майна речовим доказом не свідчить про наявність обставин і умов, визначених в ст. 98 КПК України.

Нежитлова будівля, що знаходиться на АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 кв.м. була набута у власність/користування ОСОБА_6 добросовісно, а тому не може бути майном, набутим кримінально протиправним шляхом або отриманим внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог ч. 2 ст. 173 КПК України, не встановив належну правову підставу; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для його власника.

В порушення п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України ухвалі слідчого судді не зазначено порядок виконання ухвали та спосіб інформування заінтересованих осіб.

Позбавлення ОСОБА_6 можливості вільно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, як захід забезпечення кримінального провадження, в якому відсутні будь-які докази вчинення кримінального правопорушення, є грубим порушенням його права власності.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , який підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, з наведених в ній підстав, пояснення прокурора, який заперечував щодо задоволення вказаної апеляційної скарги та вважав оскаржувану ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів, наданих судом першої інстанції, що Печерською окружною прокуратурою здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000201 від 23.12.2022 за фактом шахрайського заволодіння об`єктами нерухомості за попередньою змовою групи осіб, що спричинило збитки громаді міста Києва у великих розмірах, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України.

20.06.2023 прокурор Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2, яка на праві власності належить ОСОБА_6 , та заборонити володільцям, здійснювати будівельні роботи об`єкту нерухомості, відчужувати його та будь-яким чином розпоряджатися ним, а також заборонити державним реєстраторам та нотаріусам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомості.

На обґрунтування вимог даного клопотання прокурора послався на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що шляхом використання документів, які мають ознаки підробки, шахрайським способом відбулось неправомірне заволодіння нежитловою будівлею, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2; нежитловою будівлею, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; нежитловою будівлею, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; нежитловою будівлею, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2.

Так, 15.09.2010 ОСОБА_10 звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовною заявою про стягнення боргу з ПП «Гелена».

В подальшому, від ПП «Гелена» надійшла до ОСОБА_10 зустрічна позовна заява про визнання права власності та зобов`язання Київське БТІ вчинити реєстраційні дії.

На підставі договору оренди земельної ділянки (без права будівництва), висновків експертів та інших документів, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 01.10.2010 та ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.11.2012 визнано за ОСОБА_10 право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2 та на нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2; за ОСОБА_11 визнано право власності на нежитлову будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; та на нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2.

Так, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02.11.2012 виправлено описку, за заявою позивача, шляхом визначенням права власності, щодо ще одного об`єкту нерухомого майна з зазначенням безпосередньої адреси.

В подальшому, ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30.11.2012 за аналогічною схемою визначено право часткової власності позивача і відповідача щодо нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2.

Встановлено, що містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за вищевказаними адресами не надавались, а також поштові адреси їм не присвоювались.

Відповідно до інформації, відображеної у витягах з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності на нерухоме майно, зареєстровано право власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2 належить ОСОБА_6 (на підставі договору купівлі-продажу від 27.02.2018); право власності на нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2 належить ОСОБА_12 , а право власності нежитлову будівлі по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; та на нежитлової будівлі, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2 належить ОСОБА_11 .

Враховуючи викладене вбачається, що на підставі підроблених документів відбулась незаконна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2; нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2.

Таким чином, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2 є об`єктами кримінально протиправних дій та існує ризик їх відчуження.

Постановою прокурора Печерської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 від 06.06.2023, нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 31,7 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 32,1 м2; нежитлова будівля, що знаходиться по АДРЕСА_2 , загальною площею 32,1 м2 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

Прокурор зазначив, що на даній стадії досудового розслідування виникла необхідність у збереженні цих речових доказів шляхом накладення на них арешту.

20.06.2023 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва задоволено частково клопотання прокурора та накладено арешт на нежитлову будівлю, що знаходиться по АДРЕСА_1 , загальною площею 33,8 м2, яка на праві власності належить ОСОБА_6 , встановивши заборону відчужувати вказане майно та будь-яким чином розпоряджатися ним, а також встановити заборону державним реєстраторам та нотаріусам вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаних об`єктів нерухомості.

Приймаючи таке рішення слідчий суддя, з огляду на обставини ймовірно вчиненого кримінального правопорушення, представлених доказів за матеріалами клопотання в їх сукупності, а також на те, що прокурором у клопотанні доведено необхідність накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, оскільки в органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вказане майно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, набуте кримінально протиправним шляхом, визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні та метою такого арешту є забезпечення зберігання речових доказів, а тому слідчий суддя з метою забезпечення кримінального провадження та можливого використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумності та співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також враховуючи правову підставу для арешту майна та наслідки арешту майна для інших осіб, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання про арешт майна.

Разом з тим, слідчий суддя встановив, що клопотання прокурора в частині встановлення заборони володільцям, здійснювати будівельні роботи об`єкту нерухомості, задоволенню не підлягає, оскільки встановлення такого обмеження порушує права осіб, у користуванні яких воно перебуває.

З такими висновками слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні прокурора доводи про накладення арешту на майно перевірялись судом першої інстанції. При цьому були, досліджені матеріали судового провадження, а також з`ясовані інші обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також обставини кримінального провадження № 0000201 від 23.12.2022 за фактом шахрайського заволодіння об`єктами нерухомості за попередньою змовою групи осіб, що спричинило збитки громаді міста Києва у великих розмірах, тобто за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України та відношення до нього вказаного майна, а тому слідчий суддя обґрунтовано задовольнив вказане клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, всупереч твердженням апелянта обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на вище зазначене майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку відповідно до постанови прокурора 06.06.2023 /а.с.108-110/ визнано речовими доказами в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки вказаний об`єкт нерухомості є доказом вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, ст. 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вилучене майно, з підстав того, що воно відповідає критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість накладення арешту на майно є такими, що не відповідають матеріалам провадження. Крім того, слідчим суддею суду першої інстанції накладено арешт на майно відповідно до вимог ст. ст. 132, 170, 173 КПК України на підставі належно досліджених доводів органу досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, в сукупності з обставинами провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував правомірно, а тому доводи апелянта стосовно незаконності ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

Всі інші зазначені в апеляційній скарзі обставини не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не вбачається.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу, - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 20 червня 2023 року, - залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4