Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 318/328/21
Провадження №: 1-і/332/123/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2023 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючої судді - ОСОБА_1 , за участю секретаря - ОСОБА_2 , прокурора - ОСОБА_3 , обвинуваченого - ОСОБА_4 , захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі судових засідань Заводського районного суду м. Запоріжжя клопотання начальника Кам`янсько-Дніпровського відділу Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 60000559 від 09.12.2020 відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, громадянина України, не працевлаштованого, не одруженого, який на утриманні малолітніх або неповнолітніх дітей не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Начальник Кам`янсько-Дніпровського відділу Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, який закінчується 27.11.2023 року, оскільки, на думку прокурора, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду та незаконний вплив на потерпілого, свідків, експертів у цьому ж провадженні, на даний час не зникли, не зменшилися, та продовжують існувати, також виключають можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який, так, як альтернативні запобіжні заходи на даний час не зможуть забезпечити належний рівень процесуальної поведінки обвинуваченого.

Прокурор у судовому засіданні підтримав клопотання та надав аналогічні пояснення, що вказані у клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник - адвокат ОСОБА_5 заперечували проти клопотання прокурора стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Так, захисник просив обрати запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, посилаючись на те, що обвинувачений вже майже три роки перебуває під вартою, 2 з яких лише продовжується строк його тримання. Справа перебуває на окупованій території, її доля не відома. Зауважив, що запобіжний захід це не покарання. Ризики, на які посилається прокурор, на даний час вже перестали існувати.

Обвинувачений підтримав думку захисника, просив обрати йому запобіжний захід або у вигляді особистого зобов`язання, або цілодобовий домашній арешт за місцем проживання хрещеної, а саме за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши прокурора, захисника, обвинуваченого, суд вважає,що запобіжний захід, обраний обвинуваченому ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою підлягає заміні на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, виходячи з наступного.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити в тому числі виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові. Доведення таких обставин покладається на сторону обвинувачення.

При розв`язанні клопотань прокурора та захисника, судом окрім норм КПК України, враховується практика Європейського суду з прав людини, зокрема, позиція викладена п. 80 рішення у справі "Марченко проти України" згідно якої, при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернатиних) запобіжних заходів.

Суд враховує вимоги ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція Європейського Суду з прав людини, викладена у справі «Слоев проти України»), а саме, що після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Beccievv.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeisterv.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Обвинуваченого ОСОБА_4 згідно даних прокурора було затримано у день вчинення злочину, а саме: 09.12.2020. Тобто, на даний час обвинувачений перебуває під вартою вже майже три роки.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що запобігти ризикам переховування від суду та незаконного впливу на потерпілого, свідків та експертів, які є мінімальними, можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання із покладенням обов`язків, визначених ч. 5 ст. 194 КПК України.

У зв`язку із тим, що суд дійшов висновку, що тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 перестало бути розумним, а отже у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу необхідно відмовити, а обвинуваченого необхідно звільнити з-під варти.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 177-179, 183, 370-372, 376 КПК України, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання начальника Кам`янсько-Дніпровського відділу Василівської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_3 про продовження терміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 - відмовити.

Клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 - задовольнити.

Змінити обраний ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Покласти на обвинуваченого наступні обов`язки:

- прибувати до прокурора, суду, за телефонним або за іншим, встановленим законом, викликом у встановлений час;

- повідомляти прокурора, суд про зміну свого місця проживання, перебування, роботи;

- утримуватися від спілкування з потерпілим, свідками, експертами у цьому ж провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти негайно.

В порядку ст. 179 КПК України обвинуваченому ОСОБА_4 роз`яснюється, що у разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжних захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру мінімальної заробітної плати до 2 розмірів мінімальної заробітної плати.

Строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання до 25 січня 2023 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали виготовлено 27 листопада 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1