Номер провадження: 11-кп/813/834/23
Справа № 515/1017/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Татарбунарського районного суд Одеської області від 12 грудня 2022 року, у кримінальному провадженні №0000837, внесеному до ЄРДР 16 липня 2022 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Рибальське Татарбунарського району Одеської області, українця, громадянина України, з середньою базовою освітою, військовозобов`язаного, непрацюючого, неодруженого, утриманців не маючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 13 квітня 2016 року за ч.3 ст.185 КК України до 3 років позбавлення волі, із застосуванням ст.ст.75, 104 КК України, з випробувальним терміном на 1 рік;

2) вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 08 вересня 2017 року за ч.3 ст.185 КК України, із застосуванням ст.71 КК України, до 3 років 6 місяців позбавлення волі; звільнений умовно-достроково 12 листопада 2018 року на підставі ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 листопада 2018 року на невідбутий строк 11 місяців 1 день;

3) вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2022 року за ч.1 ст. 122 до 2 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.2 ст.345 КК України,-

установив:

Зміст оскарженого судового рішення.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, та призначено йому покарання у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2022 року, і остаточно визначено ОСОБА_7 покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбутого покарання ОСОБА_7 період його попереднього ув`язнення, а саме з дня його затримання 16 липня 2022 року по день набрання даним вироком законної сили, у співвідношенні один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Строк відбуття покарання визначено обчислювати з моменту затримання, а саме з 16 липня 2022 року.

Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 , будучи засудженим до позбавлення волі з випробувальним терміном за вчинення умисного злочину, на шлях виправлення не став та у період невідбутого покарання вчинив нове умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, відповідно до постової відомості розстановки нарядів на 15 липня 2022, що затверджена начальником відділення поліції №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області, в складі добового наряду з 21:00 години 15 липня 2022 до 09:00 години 16 липня 2022 p., будучи у форменому одязі із знаками розрізнення, отримавши табельну вогнепальну зброю та спеціальні засоби, заступив на чергування у складі наряду щодо несення служби на блокпосту №72 на виїзді з м. Татарбунари в бік м. Одеса на 140 км автодороги «Одеса-Рені» дільничний інспектор поліції відділення поліції №2 Білгород- Дністровського РВП ГУНП в Одеській області майор поліції ОСОБА_9 .

Так, 16 липня 2022 року, приблизно о 01:00, в період комендантської години, яка запроваджена на території Одеської області розпорядженням Одеської обласної державної адміністрації №289/А-2022 від 24 травня 2022 року з 23:00 по 05:00, під час несення служби на блокпосту на виїзді з боку м. Татарбунари, дільничний інспектор поліції ОСОБА_9 отримав інформацію щодо автомобілю, який не зупинився на вимогу дільничного інспектора поліції ОСОБА_10 при в`їзді на блокпост з боку м. Одеса, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» та абз. 11 ч. 10 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» №1456 від 29 грудня 2021 (уповноважена особа має право зупиняти транспортні засоби в разі проїзду транспортних засобів через блокпости та контрольні пункти в`їзду-виїзду).

На виконання вищевказаних вимог, дільничний офіцер поліції ОСОБА_9 зупинив автомобіль марки «ОрeI Vectra», польської реєстрації ТSZ НОМЕР_1 , синього кольору який наближався, за кермом якого перебував ОСОБА_7 та який не виконав першу вимогу зупинитися від ОСОБА_10 .

Далі, ОСОБА_9 підійшов до автомобілю з боку лівих водійських дверей та відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про Національну поліцію» та абз. 3, 7 ч.7 наведеної вище Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку перевірки документів в осіб, огляду речей, транспортних засобів, багажу та вантажів, службових приміщень і житла громадян під час забезпечення заходів правового режиму воєнного стану» №1456 від 29 грудня 2021 року в усній формі виказав вимогу пред`явити документи, що посвідчують особу та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

В свою чергу ОСОБА_7 , почувши зазначену вимогу, умисно, з метою підриву авторитету державних органів та нанесення тілесних ушкоджень працівнику правоохоронного органу, усвідомлюючи протиправний характер свого діяння, а також те, що перед ним знаходиться працівник правоохоронного органу - органу поліції, який був одягнений у формений одяг та виконує свої службові обов`язки, почав рух автомобілем вліво, здійснюючи свідомий та умисний наїзд автомобілем на дільничного офіцера поліції відділення поліції №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , тим самим завдавши йому тілесні ушкодження у вигляді садна на внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу та садна на зовнішній поверхні правого колінного суглобу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, та в подальшому покинув місце події.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

У своїй апеляційній скарзі, захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , зазначає, що оскаржений вирок є незаконним та необґрунтованим, оскільки у супереч вимогам КПК України, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, у судовому рішенні не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Так, обвинувачений ОСОБА_7 під час допиту пояснив, що був позбавлений можливості здійснити маневр в ліво з метою наїзду на потерпілого, оскільки йому заважала фура, що узгоджується з протоколами слідчого експерименту. Виявлені тілесні ушкодження у потерпілого, були отриманні останнім під час затримання обвинуваченого, оскільки потерпілий переслідував обвинуваченого з іншими співробітниками поліції та за медичною допомогою не звертався.

Крім того, сторона захисту зазначає, що надані стороною обвинувачення докази є недопустимими, а саме:

1.висновок експерта №73 судово-медичної експертизи від 16 липня 2022 року, оскільки він ґрунтується на поясненнях потерпілого, який повідомив експерту не всю інформацію про подію;

2.протокол відібрання зразків крові від 16 липня 2022 року у ОСОБА_7 , оскільки він не відповідає вимогам ч. 3 ст. 105 КПК України, а саме додатки до протоколів повинні бути належним чином упаковані.

Також сторона захисту вважає, що призначене покарання обвинуваченому не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_11 та виховують спільну дитину, тобто останні перебувають на його утриманні.

На підставі вищевикладеного захисник просить оскаржуваний вирок змінити в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 покарання, не пов`язане з позбавлення волі.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

В судовому засіданні захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Прокурор заперечувала проти апеляційної скарги сторони захисту.

Потерпілий у судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неприбуття не повідомив, з клопотанням про відкладення судового розгляду не звертався.

Відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви апеляційного суду.

Згідно зі ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку колегії суддів, при ухваленні оскаржуваного вироку зазначених вимог закону місцевим судом було дотримано у повній мірі.

Доводи апеляційної скарги щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про те, що не доведено, що в діях ОСОБА_7 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.345 КК України, ґрунтується на всебічному та повному дослідженні всіх доказів, наданих стороною обвинувачення.

Зокрема, обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції свою вину у висунутому обвинуваченні не визнав і показав, що дійсно у липні 2022 року у нічний час рухався на автомобілі через блокпост в сторону м. Татарбунари, де був зупинений працівником поліції ОСОБА_9 у зв`язку з порушенням комендантської години. Під час розмови з ОСОБА_9 він надав пояснення з приводу порушення, однак останній висунув вимогу вийти з автомобіля. Вимоги пред`явити документи не було. Оскільки у нього існує конфлікт з начальником поліції чи його заступником, прізвище якого він не знає, вважав, що працівники поліції можуть відібрати у нього автомобіль, тому рушив з місця далі, після чого, почувши постріли, злякався та поїхав додому, де й був затриманий працівниками поліції. В момент, коли він рушав з місця події потерпілий знаходився на відстані 30-40 см. від його автомобіля, попереду автомобіля на відстані близько 10 метрів була фура, що змусило його змінити напрямок руху вліво. При цьому, контактування автомобілю з потерпілим не було, синець на нозі потерпілий отримав у той момент, коли той вибивав ворота його домоволодіння при затриманні. Потерпілий його оговорює. Алкогольні напої того дня не вживав, в його крові було виявлено етанол можливо тому, що він вживав алкогольні напої напередодні.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , апеляційним судом встановлено, що судом першої інстанції версія сторони захисту була належним чином перевірена, надана належна оцінка та було відхилена, оскільки її визнано, як формою захисту обвинуваченого.

Допитаний судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що 15 липня 2022 року заступив на чергування на блокпост на виїзді з м. Татарбунари, у бік м. Одеси. Під час несення служби, приблизно об 1 годині, отримав повідомлення від поліцейського ОСОБА_10 про те, що при в`їзді на блокпост з боку м. Одеса на вимогу не зупинився автомобіль. Побачивши, що у його сторону наближається автомобіль іноземної реєстрації синього кольору марки "Опель", він подав знак зупинки, на який вказаний автомобіль зупинився. Після цього, він підійшов до автомобіля з боку водійських дверцят та вказав водію, яким виявився раніше йому знайомий ОСОБА_7 , та від якого відчувався запах алкоголю, пред`явити документи, на що останній не реагував. Після цього, він запропонував йому залишити автомобіль. На вказану вимогу ОСОБА_7 різко почав рух вліво, у результаті чого вдарив його автомобілем у коліно та лікоть, заподіявши тілесні ушкодження, та продовжив рух, намагаючись втекти з місця події. У цей час, поліцейський ОСОБА_12 , який знаходився поруч, здійснив постріл у переднє ліве колесо вказаного автомобіля, однак водій не реагував та продовжив рух. З метою зупинити протиправні дії водія, вони з ОСОБА_12 на службовому автомобілі почали його переслідувати. У подальшому, ОСОБА_7 був виявлений та затриманий у дворі власного домоволодіння. Під час затримання, ОСОБА_7 заліз на дах домоволодіння, висловлювався на адресу поліцейських словами нецензурної лайки, чинив опір, внаслідок чого до нього було застосовано прийом рукопашного бою та одягнені кайданки. Під час затримання обвинуваченого тілесних ушкоджень не отримав.

Свої показання щодо обставин та обстановки події потерпілий відтворив під час проведення слідчого експерименту від 09.08.2022 року за його участі та у присутності понятих, де продемонстрував, як саме відбувся контакт автомобіля під керуванням ОСОБА_7 з його тілом після того, як водій різко розпочав рух, а саме лівою бічною поверхнею водійських дверей автомобіля об праве коліно та лівою передньою дверною рамкою об правий лікоть (Т.1 а.п.130-140).

При цьому, зазначене підтверджується показаннями свідків-очевидців ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_10 які, будучи допитаним в судовому засіданні суду першої інстанції, розповіли про обставини безпосереднього спостереження.

Так, свідок ОСОБА_12 під час судового розгляду у суді першої інстанції пояснив, що близько 24 год. 20 год. 16 липня 2022 року прибув на блокпост поблизу м. Татарбунари з метою перевірки дотримання підлеглими поліцейськими порядку несення служби. Близько 1 год. ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_9 , що на його вимогу не зупинився автомобіль, який рухається їм назустріч. ОСОБА_9 зупинив вказаний автомобіль та підійшов до водійських дверей. За кермом знаходився ОСОБА_7 ОСОБА_9 звернувся до водія, після цього водій різко звернув вліво та почав рух, наїхавши на ОСОБА_9 . Він у цей час відскочив та здійснив декілька пострілів по колесам автомобіля. Автобіль не зупинився та продовжив рух. Про вказану подію відразу повідомив на лінію 102. Вони із ОСОБА_9 почали його переслідувати та у подальшому ОСОБА_7 було виявлено та затримано у дворі його домоволодіння.

У свою чергу, свідок ОСОБА_13 під час свого допиту у суді першої інстанції повідомив наступне, що є військовослужбовцем військової служби, з обвинуваченим не знайомий. Влітку 2022 року ніс службу на блокпосту неподалік м. Татарбунари. Бачив, як вночі через блокпост проїздив легковий автомобіль марки Опель та був зупинений працівниками поліції. При цьому, водій автомобіля відкрив двері, визирнув із салону та після того, як до нього з лівої сторони рушив працівник поліції, різко звернув у його сторону, хоча руху автомобіля прямо нічого не заважало, збив поліцейського, вирівняв кермо та поїхав з місця події. Інший поліцейський відкрив вогонь по колесам, однак автомобіль не зупинився. Після цього, поліцейські поїхали його наздоганяти.

Також, свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції пояснив, що разом з потерпілим заступив на чергування на блокпост біля м. Татарбунари. Він контролював рух з боку м. Одеса. Близько 00 год. 10 хв. на пост на службовому автомобілі прибув поліцейський ОСОБА_12 та перебував з боку місця знаходження потерпілого. Близько 1 год. на його вимогу не зупинився автомобіль темного кольору. Про вказане по рації відразу передав ОСОБА_9 та почав йти у його сторону. На відстані близько за 30 метрів побачив, як автомобіль спочатку зупинився на вимогу ОСОБА_9 , а після того, як ОСОБА_9 підійшов впритул, різко почав рух вліво, наїхав на останнього та продовжив рух. У подальшому почув постріли, які здійснив ОСОБА_12 у бік автомобіля. Автомобіль не зупинився. ОСОБА_9 та ОСОБА_12 на службовому автомобілі прослідували за цим автомобілем.

Під час вивчення матеріалів кримінального провадження не виявлено даних, які б давали підстави вважати, що потерпілий та свідки з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити обвинуваченого у інкримінованому йому злочині, а також не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання і закріплення доказів у справі, які б викликали сумніви в їх достовірності.

Суд першої інстанції взяв до уваги показання вказаних осіб, як логічні, чіткі, послідовні та такі, що узгоджуються з іншими матеріалами справи, а саме:

- витягом з наказу начальника ГУНП в Одеській області №137 о/с від 01 лютого 2021 року про призначення ОСОБА_9 дільничним офіцером поліції сектору превенції ВП №2 Білгород-Дністровського РВП (т.1 а.с.146);

- розпорядженням Одеської обласної військової адміністрації №289/А-2022 від 24 травня 2022 року, яким запроваджено на території Одеської області комендантську годину з 23:00 до 05:00 год. (т.1 а.с.147);

- постовою відомістю розстановки нарядів на 15 липня 2022 року по ВП №2 Білгород-Дністровського РВП з зазначенням місця та часу несення служби співробітником поліції ОСОБА_9 : 15.07.2022-16.07.2022 21:00-09:00 блокпост (напрямок міста Одеса) м. Татарбунари 140 км. автодороги Одеса-Рені (т.1 а.с.148);

- протоколом огляду місця події від 16 липня 2022 року, з таблицею ілюстрацій, яким встановлено, що місцем події є ділянка місцевості на 140 км. від автодороги "Одеса-Рені", де знаходиться блокпост №72 в АДРЕСА_1 . В ході огляду біля вказаного блокпосту виявлено та вилучено 2 стріляні металеві кулі та 2 гільзи калібру 9 мм (т.1 а.с.212-223);

- протоколом тимчасового вилучення майна від 16 липня 2022 року у ОСОБА_12 , а саме пістолету марки ПМ калібру 9 мм з маркуванням НОМЕР_2 з магазином із вмістом п`яти патронів калібру 9 мм та магазин до пістолету ПМ із вмістом 8 патронів калібру 9 мм (т.1 а.с.230-234);

- висновком експерта №73 судово-медичної експертизи від 16 липня 2022 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден внутрішньої поверхні правого ліктьового суглобу та зовнішньої поверхні правого колінного суглобу, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень та утворення яких можливе 16 липня 2022 року, не виключена можливість утворення тілесних ушкоджень в результаті контактування з бічною поверхнею кузова автомобіля, в той час коли автомобіль рухався; враховуючи морфологію та локалізацію вказаних тілесних ушкоджень можливість їх утворення в результаті падіння з висоти власного зросту малоймовірна (т.1 а.с.163-164);

- протоколами проведення слідчих експериментів від 13 серпня 2022 року за участі свідка ОСОБА_12 та від 11 серпня 2022 року за участі свідка ОСОБА_10 , від 02 серпня 2022 року за участі свідка ОСОБА_13 , з таблицями ілюстацій, відповідно до яких свідки на місці розказали та показали за яких обставин та як саме водій ОСОБА_7 скерував автомобіль на співробітника поліції ОСОБА_9 (т.1 а.с.165-169, 170-180, 186-200)

- протоколом пред`явлення особи за фотознімками від 17 липня 2022 року, відповідно до якого свідок ОСОБА_13 впізнав на фотознімку особу, яка 16 липня 2022 року близько 01:00 години здійснила наїзд автомобілем на працівника правоохоронного органу під час несення служби на посту, яким виявився ОСОБА_7 (т.1 а.с.182-185);

- висновком експерта №1888 судово-медичної експертизи від 22 липня 2022 року, відповідно до якого в крові ОСОБА_7 виявлений етиловий спирт у концентрації 1,69%о (т.1 а.с.243-244).

При цьому, показання свідка ОСОБА_14 не стосуються події злочину, оскільки під час перебування в автомобілі, яким керував ОСОБА_7 , свідок спав та прокинувся вже біля домоволодіння ОСОБА_7 , де їх було затримано працівниками поліції.

У свою чергу, свідок ОСОБА_15 , який є товаришем обвинуваченого та їхав разом з ним, підтвердив факт зупинки працівниками поліції на блок посту автомобіля, яким керував ОСОБА_7 та стверджував, що після того, як обвинувачений продовжив рух, після зупинки, у напрямку їх руху ніяких перешкод не було. Натомість, на думку апеляційного суду, слід ставиться критично до його показань через його зацікавленість у результаті розгляду справи, а також у зв`язку з тим, що він вживав алкогольні напої до зазначеної події та перебував у стані алкогольного сп`яніння, як зазначив останній під час свого допиту, тобто є певні фактори, які могли впливати на сприйняття обставин та подій безпосереднього спостереження.

Аналізуючи надані суду та перевірені у судовому засіданні показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, інші докази, апеляційний суд приходить до висновку, що досліджені докази узгоджуються між собою, а тому за вказаних обставин суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку із виконанням цим працівником службових обов`язків, а його дії є вірно кваліфікованими за ч.2 ст.345 КК України.

Твердження сторони захисту про відсутність у діях обвинуваченого умислу на заподіяння працівнику поліції тілесних ушкоджень обґрунтовано було визнано безпідставними з огляду на таке.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, характеризується виною у формі прямого умислу.

При цьому, інтелектуальна ознака прямого умислу полягає у тому, що суб`єкт усвідомлює фактичну сторону своїх дій, зокрема те, що він своєю протиправною поведінкою заподіює тілесні ушкодження працівнику правоохоронного органу, у зв`язку із виконанням останнім службових обов`язків, а вольова ознака передбачає наявність бажання на їх заподіяння та настання відповідних суспільно-небезпечних наслідків.

Як було встановлено у ході судового провадження потерпілий ОСОБА_9 є працівникам правоохоронного органу відділення поліції №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області і перебували при виконанні службових обов`язків та перебував на чергуванні у складі наряду щодо несення служби на блокпосту № НОМЕР_3 на виїзді з м. Татарбунари в бік м. Одеса на 140 км автодороги «Одеса-Рені», у форменому одязі встановленого зразка з відповідними розпізнавальними знаками і жетонами.

Після аналізу наведених у сукупності доказів, на думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що ОСОБА_7 усвідомлював, що перед ним знаходиться працівник поліції, тому зупинився на його вимогу на блок посту, однак у наступному, не бажаючи підкорятися законній вимозі поліцейського щодо надання документів для перевірки з метою уникнення відповідальності за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, маючи можливість це зробити, розуміючи, що працівник поліції знаходиться у безпосередній близькості до автомобіля з лівої сторони, різко свідомо скерував автомобіль вліво, наїхав на поліцейського ОСОБА_16 , заподіявши йому легкі тілесні ушкодження, наявність та механізм утворення яких підтверджена висновком експерта №73 судово-медичної експертизи від 16 липня 2022 року.

Наведені обставини беззаперечно свідчать про наявність у діях обвинуваченого суб`єктивної сторони інкримінованого кримінального правопорушення, а тому суд правильно застосував закон України про кримінальну відповідальність

Щодо доводів захисника про недопустимість низки доказів, на які покладався суд першої інстанції, то варто акцентувати увагу на такому.

Згідно з Кримінальним процесуальним кодексом України судово-медична експертиза призначається обов`язково для встановлення тяжкості і характеру тілесних ушкоджень.

Судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та інші необхідні відомості.

У свою чергу, судово-медичний експерт встановлює особу обстежуваного за паспортом чи іншим документом, що його замінює, з`ясовує у нього обставини заподіяння ушкоджень, скарги та, за потребою, інші відомості; ознайомлюється з матеріалами справи і наявними медичними документами. Всі отримані відомості фіксуються у висновку експерта (акті судово-медичного обстеження).

Як убачається з матеріалів провадження, висновок експерта був складений на підставі постанови слідчого шляхом медичного обстеження потерпілого.

Щодо доводів захисника про недопустимість висновку експерта №1888 судово-медичної експертизи від 22 липня 2022 року, відповідно до якого в крові ОСОБА_7 виявлений етиловий спирт у концентрації 1,69%о (т.1 а.с.243-244), апеляційний суд звертає увагу, що відбирання крові у ОСОБА_7 здійснено за участі понятих, які підписали протокол про отримання зразків для експертизи від 16.07.2022 року без зауважень та доповнень (а.с.227 т.1). У свою чергу, з дослідницької частини висновка експерта №1888 убачається, що об`єкт дослідження був доставлений у паперовому конверту, який опечатаний та містить підписи понятих та слідчого (зворот аркуша 243 т.1), тобто слідча (розшукова) дія відповідає положенням КПК щодо її проведення.

Що стосується доводів апеляційної скарги сторони захисту стосовно недотримання судом вимог закону в частині призначення покарання обвинуваченому, то вони є необґрунтованими та фактично пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями суду).

За вимогами статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини і захистом інтересів держави й суспільства.

Питання щодо призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (постанова Верховного Суду від 12 липня 2018 року у справі № 745/398/16-к та 07 квітня 2021 року).

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Санкція кримінального правопорушення ч. 2 ст. 345 КК України передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, які відповідно до ст. 12 КК України є нетяжким злочином; дані про його особу, який характеризується за місцем проживання негативно, раніше судимий, на диспансерному обліку у лікарів нарколога та психіатра КНП "Татарбунарська ЦРЛ" не перебуває, неодружений, непрацевлаштований, утриманців не має; а також конкретні обставини справи, зокрема: вчинення кримінального правопорушення з використанням умов воєнного стану.

Посилаючись у вироку на зазначені вище обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що мета покарання, передбачена ч. 2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 345 КК України, у виді позбавленням волі на строк 2 (два) роки. На думку апеляційного суду, даний вид та розмір покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які творять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Водночас слід зауважити, що ОСОБА_7 раніше притягувався до кримінальної відповідальності та був засуджений вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 03 червня 2022 року за ч.1 ст. 122 КК України до 2 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком, тобто інкримінований злочин вчинив у період іспитового строку, така форма посткримінальної поведінки обвинуваченого свідчить про те, що в особі обвинуваченого не відбуваються суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь його соціальної небезпечності.

Таким чином, ґрунтуючись на принципах призначення покарання, визначених положеннями КПК України, приймаючи до уваги дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до висновку, що призначене покарання судом першої інстанції обвинуваченому в повній мірі є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю відповідає меті його призначення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16 10 2008 року).

Істотних порушень вимог КПК України, які б слугували підставами для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено.

З огляду на наведене, враховуючи положення ч. 1 ст. 404 КПК України, оскільки апеляційна скарга сторони захисту не містять у собі доказів щодо скасування або зміни вироку, у апеляційного суду, з урахуванням положень ст.ст. 409, 412 КПК, відсутні підстави для скасування вироку, а тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , - залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суд Одеської області від 12 грудня 2022 року, у кримінальному провадженні №0000837, внесеному до ЄРДР 16 липня 2022 року, щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.345 КК України, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим у той же строк з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4