ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/6231/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1404/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2023 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

перекладача - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Київського районного суду м.Харкова від 04 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Київського районного суду м.Харкова від 04.08.2023 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шуртанг Ісфаринського району Ленінабадської області, громадянина Таджикистану, раніше судимого, одруженого, має на утриманні 4 дітей: 2017 р.н., 2019 р.н., 2020 р.н., 2023 р.н., офіційно не працевлаштованого, без місця реєстрації, мешкає: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено обчислювати з моменту фактичного виконання вироку та фактичного затримання ОСОБА_7 .

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз в загальному розмірі 6864,90 грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 про відшкодування майнових збитків та моральної шкоди - задоволено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 у відшкодування матеріальну шкоду в розмірі 98500,18 грн. та у відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Цим вироком встановлено, що ОСОБА_7 , 11.11.2020 року о 19.10 год., керуючи технічно-справним транспортним засобом «Nissan-Місга», р.н. НОМЕР_1 , рухався з боку вул. Моїсіївської по вул. Шевченко у напрямку вул. Пономарівської в м. Харкові, зі швидкістю 40 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі буд. №160, ОСОБА_7 , під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, на якому зліва на право відносно його руху рухались пішоходи ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , проявив неуважність, діючи необережно, проявив злочину недбалість, своєчасно не знизив швидкість руху і не зупинив керований автомобіль, не надав дорогу пішоходам, чим, грубо порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: п. 18.1- «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», та продовжуючи рух допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які рухались по пішохідному переходу «зебрі» та перетинали проїжджу частину вул. Шевченко в м. Харкові, зліва на право відносно його руху.

Внаслідок дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14/910-А/20 від 17.12.2020, отримала тяжкі тілесні ушкодження, а саме закриту черепно-мозкову травму у вигляді забою головного мозку важкого ступеня у формі дифузно-асконального пошкодження із контузією мозолистого тіла, яка ускладнилась парезом верхніх та нижніх кінцівок. Також, черепно-мозкова травма, яка встановлена у ОСОБА_11 , супроводжувалася порушенням свідомості до рівня кома І ступеня та у своїй течії 16.11.2020 о 08.30 годині ускладнилася зупинкою серцевої діяльності, що була відновлена.

Порушення правил безпеки дорожнього руху ОСОБА_7 , що знаходяться у причинному зв`язку з дорожньо-транспортною подією та наслідками, виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом при виникненні небезпеки для його руху у вигляді пішоходів ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які перетинали проїзну частину по нерегульованому пішохідному переході «зебрі» зліва на право відносно його руху, та яких він об`єктивно спроможний був виявити, не прийняв своєчасних мір для зниження швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу і допустив на них наїзд, що спричинило ОСОБА_11 , тяжкі тілесні ушкодження.

ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження неповнолітній потерпілій ОСОБА_11 .

На зазначений вирок суду першої інстанції обвинуваченим ОСОБА_7 подана апеляційна скарга, в якій просить змінити вирок Київського районного суду м.Харкова від 04.08.2023 року в частині призначеного покарання, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Просить призначити йому покарання, яке не пов`язане з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, обвинувачений посилається на те, судом першої інстанції недостатньо враховано усі наявні по справі обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, визнання вини в повному обсязі, а також відомості про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, займається волонтерською діяльністю, одружений, має на утриманні дружину та чотирьох малолітніх дітей, одна з яких тяжко хвора і потребує постійного догляду.

Крім того, апелянт зазначає, що потерпіла під час судового розгляду в суді першої інстанції просила не призначати йому покарання, що пов`язане з позбавленням волі, так як обвинувачений з моменту ДТП постійно надавав матеріальну допомогу на лікування і фактично погодився на позовні вимоги щодо виплати моральної шкоди, які, перебуваючи в місцях позбавлення волі, не зможе їй виплачувати.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту і просили звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, думку прокурора, який просив залишити без задоволення подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та перевіривши оскаржуваний вирок, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарги ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, зважаючи на наступне.

Дії обвинуваченого кваліфіковано правильно, висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, не перевіряє.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, думку потерпілої, наслідки, що настали внаслідок вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до норм ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ст. 127 ч. 3 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При вирішенні питання про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням суду потрібно належним чином дослідити і оцінити всі обставини, які мають значення для справи. Суд має обґрунтувати можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства.

Санкція ст. 286 ч. 2 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд діяв з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України, а саме суд врахував характер, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину, наявність обставини, що пом`якшує покарання, відсутністю обтяжуючих покарання обставин, а також відомості про особу обвинуваченого, який є громадянином Таджикистану, з його слів проживає в Україні з 1993 року, однак документів на підтвердження легального перебування в Україні до суду не надав, знає російську мову, оскільки її вивчав в школі, розуміє українську мову, одружений, має чотирьох малолітніх дітей: 2017 р.н., 2019 р.н., 2020 р.н.,2023 р.н., на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, не має постійного місця реєстрації в Україні, офіційно не працевлаштований та офіційних джерел доходів не має, з його слів займається сільським господарством.

Згідно наданого клопотання за підписом Першого секретаря, Консула Посольства Республіки Таджикистан в Україні ОСОБА_14 ОСОБА_7 зарекомендував себе з позитивної сторони, в період з 24.02.2022 року допомагав в захисту м. Харкова.

Судом першої інстанції також враховані фактичні обставини кримінального провадження, а саме тяжкі наслідки у вигляді тілесних ушкоджень дитині, яка на все життя стала внаслідок ДТП інвалідом 1 групи, позицію потерпілої з даного питання, яка зазначила, що під час судового розгляду інколи обвинувачений їй допомагає на її прохання, а тому їй важливо, щоб він поніс покарання і надавав допомогу на лікування її дитини.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав щире каяття, яке виразилось у визнанні ОСОБА_7 своєї провини у вчиненому в повному обсязі, розкаяння у вчиненому, готовності нести кримінальну відповідальність за вчинене.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Колегія суддів також враховує фактичні обставини кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_7 грубо порушив правила ПДР України та на нерегульованому пішохідному переході здійснив наїзд на трьох пішоходів, внаслідок чого ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження супроводжувалася, які 16.11.2020 о 08.30 годині ускладнилася зупинкою серцевої діяльності, що була відновлена. За результатами події ДТП потерпіла ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стала інвалідом 1 групи на все життя.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 є громадянином Таджикистану, легальних підстав для перебування в Україні протягом тривалого часу немає, офіційно не працевлаштований та джерело його доходів в Україні невідомо, дані про майно відсутні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вищенаведені обставини свідчать про надання можливої допомоги потерпілій в подальшому лише на словах, які не підтверджуються будь-якими належними доказами, та не можуть бути для суду підставою для призначенням покарання з випробуванням.

Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_7 без його ізоляції від суспільства і обґрунтовано призначив йому майже мінімальне основне покарання, передбачене в санкції ч.2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки та додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, належним чином мотивувавши таке рішення.

Крім того, під час апеляційного розгляду стороною захисту надано заяву дружини ОСОБА_7 ОСОБА_15 , в якій вона зазначила, що вона разом з дітьми перебуває на утриманні свого чоловіка, а також характеристику з Добровольчого Батальйону імені Шейха Мансура Чеченської Республіки Ічкерії, згідно якої ОСОБА_7 займається волонтерською діяльністю та позитивно характеризується за час їхньої співпраці, але усі ці відомості, на переконання колегії суддів, не свідчать про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з урахуванням усіх вищенаведених фактичних обставин кримінального провадження.

Покарання, призначене ОСОБА_7 , за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК України.

Підстав для пом`якшення призначеного ОСОБА_7 покарання за матеріалами кримінального провадження не встановлено та у апеляційній скарзі не наведено.

Вказані обставини чітко, логічно та мотивовано вказані у мотивувальній частині вироку при обґрунтуванні судом певного виду та міри покарання, який належить призначити обвинуваченому.

Отже, колегія суддів вважає, що доводи сторони захисту про можливе виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства є безпідставним, оскільки ОСОБА_7 хоча і вчинив необережний злочин, але внаслідок його злочинних дій, а саме грубого порушення обвинуваченим ПДР України, ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких на все життя стала інвалідом 1 групи.

Щодо доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 щиро розкаявся у скоєному злочині, наявність на утриманні 4 малолітніх дітей і дружини, позитивної характеристики у зв`язку з волонтерською діяльністю, а також думки потерпілої, у зв`язку з чим належить звільнити обвинуваченого з випробуванням, колегія суддів зазначає, що ці обставини вже враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання за ч.2 ст.286 КК України.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання дотримані загальні засади його призначення, передбачені ст.65 КК України, і колегія суддів не знаходить підстав для застосування ст.75 КК України, що спростовує доводи в апеляційній скарзі про протилежне, оскільки призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегією суддів не встановлено правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів, зазначених в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Київського районного суду м.Харкова від 04 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий

Судді