Справа № 932/415/24
Провадження № 1-кс/932/167/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2024 року м. Дніпро

Слідчий суддя Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі клопотання слідчого СВ ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, українця, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, утриманців не маючого, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся слідчий СВ ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 із клопотанням, погодженим прокурором Центральної окружної прокуратури м. Дніпра ОСОБА_3 , в якому просить застосувати до ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення застави.

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 22.01.2024, клопотання передано у провадження слідчого судді ОСОБА_1 .

Сторона обвинувачення посилається на те, що у провадженні слідчого відділу ВП №7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000107 від 20.01.2024, за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що 20 січня 2024 року приблизно о 16 год. 00 хв., ОСОБА_4 разом з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували в будинку АДРЕСА_1 . Під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_7 у вказаному місці у вказаний час між ними виник словесний конфлікт та неприязні взаємин. На ґрунті такого словесного конфлікту та неприязних взаємин у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_7 тілесного ушкодження.

Одразу після цього, ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 спереду та перебуваючи в безпосередній близькості до нього, тримаючи у руці побутовий ніж, наніс удар вказаним ножем в ділянку черевної порожнини ОСОБА_7 , тобто в ділянку життєво важливих органів, чим спричинив ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження (за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння) у виді колото-різаного проникаючого поранення черевної порожнини. Умисні дії ОСОБА_4 , які виразилися в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, тобто в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, кваліфікуються за ч.1 ст.121 КК України.

Обґрунтованість підозри підтверджується зібраними матеріалами клопотання. На думку сторони обвинувачення існують ризики, передбачені п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, відсутність соціальних зв`язків та ризиків, передбачених п.п. 1,3 ч. 1 ст. 177 КПК України, сторона обвинувачення приходить до висновку про застосування до підозрюваного виняткового запобіжного заходу.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав повністю. Просив клопотання задовольнити з підстав, наведених у ньому. Крім того просив не визначати підозрюваному ОСОБА_4 заставу, оскільки злочин пов`язаний з насильством.

Підозрюваний в судовому засіданні визнав підозру, надав пояснення. Вказує, що здає житло квартиранту, який не платив йому кошти за оренду. Він прийшов до нього та попросив заплатити за житло. Вони сіли за стіл на кухні, щоб розібратися, вирішили повечеряти. В ході розмови між ОСОБА_7 (потерпілим) та ОСОБА_4 виник конфлікт, в результаті якого обидва чоловіки схопились за ножі. В результаті конфлікту підозрюваний ОСОБА_4 вдарив ножем потерпілого, після чого викликав йому швидку та дочекався поліції. Просить застосувати до нього більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт, оскільки умислу на заподіяння тілесних ушкоджень не мав, все відбулось в результаті бійки.

Захисник заперечував проти задоволення клопотання, просив обрати більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт.

Вислухавши пояснення учасників провадження та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставами для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до п. «с» ст. 5 Конвенції законними є арешт або затримання, здійснені з метою допровадження особи до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

У той же час, Європейський суд зазначає, що національний суд, який вирішує питання про взяття особи під варту, повинен визначити, чи виправдовують інші підстави, наведені органом досудового розслідування, позбавлення особи свободи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами. Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Тримання під вартою може вважатися таким, що здійснюється відповідно до «процедури, встановленої законом», навіть якщо національні суди визнали, що мали місце певні процесуальні порушення у провадженні щодо винесення рішення про тримання під вартою, проте визнали тримання під вартою правомірним («Еркало проти Нідерландів» (Erkalo v. the Netherlands), §§ 55-56). Таким чином, навіть недоліки в рішенні про тримання під вартою не обов`язково тягнуть за собою незаконність відповідного періоду тримання під вартою за змістом частини 1 статті 5 («Єчус проти Литви» (Jeиius v. Lithuania), § 68; «Бенхем проти Сполученого Королівства» (Benham v. the United Kingdom), §§ 42-47).

Проголошуючи «право на свободу», стаття 5 стосується фізичної свободи людини; її мета полягає в забезпеченні того, щоб жодна особа не могла бути свавільно позбавлена волі. ЇЇ положення не стосуються звичайних обмежень свободи пересування, які регулюються статтею 2 Протоколу № 4 («Де Томмазо проти Італії (De Tommaso v. Italy [GC]), § 80; «Крянге проти Румунії» (Creangг v. Romania [GC]), § 92; «Енгель та інші проти Нідерландів» (Engel and Others v. the Netherlands), § 58).

Не вдаючись до детальної оцінки дій та винуватості особи, на цій стадії кримінального провадження, слідчий суддя повинен пересвідчитись, що повідомлена підозра є обґрунтованою, тобто такою, що передбачає наявність достатніх даних, які б могли переконати об`єктивного та стороннього спостерігача у тому, що особа могла вчинити правопорушення у якому її підозрюють.

При цьому, за усталеною практикою Європейського суду з прав людини, ці докази не повинні бути до такої міри переконливими та очевидними, щоб свідчити про винуватість особи, однак створювати у слідчого судді реальне бачення причетності особи до вчинення кримінального правопорушення, яке їй інкримінується.

В ході розгляду клопотання встановлено наступне.

Так, 20.01.2024 до ЧЧ ВП № 7 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення зі служби 102, про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , «підрізав кватиранта», якого вже забрала ШМД.

За даним фактом СВ ВП № 7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, з попередньою кваліфікацією за ч. 1 ст. 121 КК України.

Орган досудового розслідування вважає, що до скоєння інкримінованого злочину може бути причетний гр. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 .

Підозрюваний пояснив, що дійсно, 20 січня 2024 року приблизно о 16 год. 00 хв. він перебував у будинку, за адресою АДРЕСА_1 , разом із особою, якій здає це помешкання гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В ході розмови між ОСОБА_7 (потерпілим) та ОСОБА_4 між ними виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на умисне спричинення ОСОБА_7 тілесного ушкодження.

Одразу після цього, ОСОБА_8 , перебуваючи у вказаному місці та у вказаний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_4 підійшов до ОСОБА_7 спереду та перебуваючи в безпосередній близькості до нього, тримаючи у руці побутовий ніж, наніс удар вказаним ножем в ділянку черевної порожнини ОСОБА_7 , тобто в ділянку життєво важливих органів, чим спричинив ОСОБА_7 тяжке тілесне ушкодження.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК України.

20.01.2024 ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

21.01.2024 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченому ч. 1 ст. 121 КК України.

Обґрунтованість підозри, на якій засновується арешт, є важливою частиною гарантії, встановленої у пункті 1 (с) статті 5. Слова обґрунтована підозра означають наявність фактів чи відомостей, які б задовольняли об`єктивного спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила правопорушення. Однак те, що може бути визнано розумним, залежить від усіх обставин. Відповідно, оцінюючи обґрунтованість підозри, необхідно встановити, чи забезпечена сутність гарантії, передбаченої пунктом 1 (с) статті 5. Отже, повинні існувати факти чи відомості про те, що заарештовану особу обґрунтовано підозрюють у вчиненні передбачуваного злочину. Термін обґрунтованість також означає поріг, який підозра повинна подолати, щоб задовольнити об`єктивного спостерігача щодо ймовірності звинувачень.

Проаналізувавши матеріали клопотання, слід дійти висновку, що зібраних слідчим матеріалів цілком достатньо для висновку про причетність саме ОСОБА_4 до скоєння інкримінованого злочину.

Підозра у встановленому порядку підтверджується заявою про вчинення кримінального правопорушення, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_7 , протоколом огляду місця події, протоколом допиту свідка ОСОБА_9 від 20.01.2024, протоколом затримання та іншими доказами у сукупності. Крім того, підозру визнав також ОСОБА_4 (підозрюваний).

При визначенні «ступеня підозри» підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту може бути «більш низький поріг обґрунтованості підозри» при вчиненні особливої категорії злочинів». Враховуючи дану позицію Європейського Суду, вбачається можливим обирати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді взяття під варту по справам про особливо тяжкі, резонансні злочини при більш низькому ступені обґрунтованості підозри.

Таким чином, враховуючи зібрані матеріали, приходжу до висновку про обґрунтованість підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Стосовно ризиків, на існування яких вказує прокурор, слід зазначити таке.

Під час обрання запобіжного заходу мають враховуватися не лише загальні, але й спеціальні критерії, що визначені як мета та підстави для ухвалення рішення. Вони визначені у ст. 177 КПК. Зокрема, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується (ч. 1 ст. 177 КПК).

Так, на існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, вказує те, що підозрюваний скоїв тяжкий злочин, за який максимальне покарання складає до 8 років позбавлення волі. І хоча підозрюваний раніше не судимий, проте ураховуючи його соціальний статус та особу, суд може призначити йому й реальне покарання. Усвідомлення цього факту, та наявність вагомих доказів провини ОСОБА_4 , може становити ризики його переховування, неявки до слідчого, прокурора, суду, намагання виїхати за кордон, тобто ухилитись від явки до органів досудового розслідування.

При цьому ризик втечі підозрюваного оцінюється не лише на основі суворості можливого вироку, а має досліджуватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі, або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

В даному випадку ОСОБА_4 хоча й має постійне місце проживання, проте у нього немає роду занять та офіційного працевлаштування, він не одружений та не має утриманців, тому в відсутні обставини, які б утримували підозрюваного від переховування. Тому цей ризик є доведеним.

Стосовно ризику, передбачено п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то підозрюваний фактично мешкав разом із потерпілим, при цьому ОСОБА_7 надав важливі для кримінального провадження покази, тому розуміючи це, підозрюваний може обманом, примушуванням чи із застосуванням погроз, впливати на потерпілого. Відтак, цей ризик також знайшов своє підтвердження.

Найсуворішим видом запобіжних заходів є тримання під вартою, що є винятковим та застосовується виключно в разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти перешкоджанню кримінальному провадженню та/або вчиненню інших злочинів.

Враховуючи особу підозрюваного, тяжкість злочину, відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, відсутність офіційного місця роботи та сім`ї, приходжу до висновку, що жодного із більш м`яких запобіжних заходів буде вочевидь не достатньо для запобігання доведеним ризикам та забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх процесуальних обов`язків.

З огляду на викладене, до ОСОБА_4 слід застосувати винятковий запобіжний захід, що є обґрунтованим та не становить порушення прав підозрюваного.

У справі «Авраімов проти України» від 25 березня 2021 року (Заява № 71818/17) вказано, що тримання під вартою повинно бути пропорційно переслідуваним інтересам.

У Рішенні ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року (п. 79), ЄСПЛ «Єлоєв проти України» (п. 60). Констатовано, що продовження тримання під вартою (як і обрання такого запобіжного заходу) може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який превалює над принципом поваги до свободи особистості, попри презумпцію невинуватості.

Виходячи з обставин даного кримінального провадження, поведінки ОСОБА_4 , який завдав колото-різане проникаюче поранення ОСОБА_7 , вважаю, що суспільний інтерес та охоронювані законом інтереси особи (потерпілого), превалюють над повагою до особистої свободи ОСОБА_4 .

Таким чином, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до ОСОБА_4 є виправданим.

Що стосується можливості визначення застави, то відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні, щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Оскільки ОСОБА_4 спричинив тяжке тілесне ушкодження ОСОБА_7 , вважаю можливим не визначати заставу у кримінальному провадженні № 0000107 від 20.01.2024.

Підсумовуючи викладене, клопотання сторони обвинувачення є обґрунтованим, тому підлягає задоволенню повністю.

Керуючись ст. ст. 183, 193, 194, 196, 372, 376, 395 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого задовольнити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 (шістдесят) діб.

Заставу у даному кримінальному провадженні не визначати.

Строк дії ухвали встановити до 18 березня 2024 року.

Апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя Ігор КОНДРАШОВ