Провадження № 1-кп/522/2643/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000734 від 25.05.2023 року відносно

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, громадянки України, із середньою освітою, офіційно не працевлаштованої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судима:

-08.05.2023 Овідіопольським районним судом Одеської області за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, на підставі статей 75, 76 КК України звільнена від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік;

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Одеси, громадянина України, із середньою спеціальною освітою, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 достовірно знала, що на території України впроваджено з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, який в подальшому продовжувався згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом Президента від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом Президента від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом Президента від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом Президента від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, та Указом Президента від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023, затвердженим Законом України № 3057-IX від 02.05.2023 року та діє станом на теперішній час, а також, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-ІХ від 03.03.2022 року, посилено кримінальну відповідальність, зокрема за скоєння крадіжки, вчинила кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 23.05.2023 у м. Одесі у денний час ОСОБА_3 , діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, погодилась на пропозицію ОСОБА_4 щодо крадіжки мобільного телефону потерпілого ОСОБА_8 для подальшого продажу та спільного використання отриманих від продажу грошових коштів для власних потреб.

23.05.2023 близько 22 години 15 хвилин ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_8 для зарядки телефону останнього прибули до під`їзду будинку АДРЕСА_4 та близько 22 години 25 хвилин діючи, умисно, повторно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, з метою таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , якій відповідно до попередньої домовленості із ОСОБА_4 , належало безпосередньо таємно викрасти мобільний телефон, скориставшись тим, що ОСОБА_4 та потерпілий відійшли у своїх справах та телефон залишено без нагляду власника, впевнившись, що її злочинні дії залишаються непомітними для оточуючих, розуміючи наслідки свого протиправного діяння та свідомо бажаючи їх настання, таємно викрала телефон марки «Xiaomi» моделі «Redmi 10А» у корпусі синього кольору з IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім картою оператора ПрАТ "Київстар" з абонентським номером « НОМЕР_3 », після чого з місця вчинення кримінального правопорушення направилась до квартири спільного з ОСОБА_4 знайомого, де чекала ОСОБА_9 , в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розпорядились викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 5130,00 грн., який відшкодовано на стадії досудового слідства.

Таким чином, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

ОСОБА_4 достовірно знав, що на території України впроваджено з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року №2102-IX, який в подальшому продовжувався згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом Президента від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом Президента від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-IX, Указом Президента від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом Президента від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-IX, та Указом Президента від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, Указом Президента України № 254/2023 від 01.05.2023, затвердженим Законом України № 3057-IX від 02.05.2023 року та діє станом на теперішній час, а також, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» № 2117-ІХ від 03.03.2022 року, посилено кримінальну відповідальність, зокрема за скоєння крадіжки, вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, 23.05.2023 у м. Одесі у денний час ОСОБА_4 , діючи умисно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб запропонував ОСОБА_3 скоїти крадіжку мобільного телефону потерпілого ОСОБА_8 для подальшого продажу та спільного використання отриманих від продажу грошових коштів для власних потреб.

23.05.2023 близько 22 години 15 хвилин ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_8 для зарядки телефону останнього прибули до під`їзду будинку АДРЕСА_4 та близько 22 години 25 хвилин діючи умисно, із корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, з метою таємного викрадення чужого майна ОСОБА_4 запропонував ОСОБА_8 вийти покурити, щоб у цей час ОСОБА_3 могла без перешкод взяти мобільний телефон марки «Xiaomi», моделі «Redmi 10А» у корпусі синього кольору з IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 з сім картою оператора ПрАТ "Київстар" з абонентським номером « НОМЕР_3 », та покинути місце вчинення кримінального правопорушення. Через деякий час ОСОБА_9 попрощався з ОСОБА_8 , посилаючись на термінові справи, та направився до квартири спільного з ОСОБА_3 знайомого, де його вже чекала ОСОБА_3 з викраденим вищевказаним телефоном ОСОБА_8 , в подальшому ОСОБА_3 та ОСОБА_8 розпорядились викраденим майном на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 5130,00 грн., який відшкодовано на стадії досудового слідства.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, визнала повністю та підтвердила суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини як дата, час, місце, спосіб і наслідки вчиненого нею суспільно небезпечного діяння, просила суд призначити їй мінімальне покарання.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_3 винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Захисник вважав, що у даному випадку для його підзахисної буде достатнім мінімальне покарання.

У судовому засіданні ОСОБА_4 свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України, визнав повністю та підтвердив суду такі встановлені під час досудового розслідування фактичні обставини як дата, час, місце, спосіб і наслідки вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, просив суд призначити йому мінімальне покарання.

Прокурор просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.185 КК України.

Захисник вважав, що у даному випадку для його підзахисного буде достатнім мінімальне покарання.

Потерпілий ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , надав заяву про проведення судового розгляду без його участі, в матеріалах справи також наявна розписка ОСОБА_8 , яка підтверджує, що матеріальний збиток йому повіністю відшкодовано.

Під час судового засідання, встановлено, що обвинувачений та інші учасники кримінального провадження правильно розуміють зміст фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. Судом встановлено, що відсутні сумніви у добровільності позицій обвинуваченого та інших учасників судового розгляду. З урахуванням думки прокурора, обвинувачених, захисника, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд вважає, що винність обвинуваченої ОСОБА_3 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, повністю доведена та її дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки вона повторно та в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб вчинила таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Обставиною, яка передбачена ст. 67 КК України та обтяжує покарання обвинуваченої, є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої, передбаченими ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

При призначенні обвинуваченій виду та міри покарання, суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, особу винної та встановлені обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зокрема, суд приймає до уваги, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, характеризуючи обвинувачену матеріали, відповідно до яких остання незаміжня, офіційно не працевлаштована, будучи раніше судимою, на шлях виправлення не стала і знов повторно вчинила умисний корисливий злочин в період іспитового строку.

Також суд бере до уваги, поведінку обвинуваченої під час судового розгляду - ОСОБА_3 щиро покаялась, визнала свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, у зв`язку з чим справа була розглянута за приписами ч.3 ст. 349 КПК України, а також на протязі досудового розслідування активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення.

Таким чином, оцінюючи в сукупності всі встановлені обставини по справі, суд приходить до висновку, що виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею нових злочинів можливо лише у разі її ізоляції від суспільства та вважає за доцільне призначити обвинуваченій покарання за ч.4 ст. 185 КК України у виді п`яти років та одного місяця позбавлення волі.

Суд зауважує, що призначене покарання відповідає позиції ЄСПЛ, викладеної у рішеннях по справах «Бакланов проти Росії» від 09.06.2015 та «Фрізен проти Росії» від 24.03.2015, в яких ЄСПЛ зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних свобод особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У рішенні по справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Згідно з ч.3 ст.78КК України разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину вказане розцінюється як порушення умов застосування ст. 75 КК України, а тому суд у такому випадку призначає покарання за правилами, передбаченими ст.ст. 71, 72 КК України.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч.4 ст.71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до позиції Верховного Суду України, викладеної у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» з наступними змінами, у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд, з посиланням на ст. 71 КК України, до покарання призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує не відбуту частину покарання за попереднім вироком. При цьому, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

Суд також враховує висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01 червня 2020 року (справа № 766/39/17, провадження № 51-8867кмо18), при визначенні того, які з правил призначення остаточного покарання (за сукупністю злочинів чи за сукупністю вироків) підлягають застосуванню за наявності іншого обвинувального вироку (вироків) щодо цієї ж особи, слід керуватися саме часом постановлення попереднього вироку, а не часом набрання ним законної сили. Зокрема, якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими ст. 71 КК (за сукупністю вироків).

Судом встановлено, що 08.05.2023 року Овідіопольським районним судом Одеської області постановлено вирок, відповідно до якого ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, призначено покарання у виді позбавлення волі строком 5 років, на підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_3 від відбуття покарання з випробовуванням і встановлено іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік, на підставі п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_3 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

У даному провадженні кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, обвинувачена вчинила 23.05.2023 року, тобто в період іспитового строку, визначеного вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.05.2023 року.

Враховуючи вищевикладене, а також приписи ч. 1 та ч. 4 ст. 71 КК України, суд приходить до висновку, що обвинуваченому необхідно призначити остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за попереднім вироком, а саме - у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі.

Суд вважає, що таке покарання буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів, справедливим та сприятиме меті, визначеній ст. 50 КК України.

Крім того, суд вбачає за необхідне запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Також суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, повністю доведена та його дії правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку).

Обставиною, яка передбачена ст. 67 КК України та обтяжує покарання обвинуваченого, є вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, передбаченими ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Суд, при обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства, при призначенні покарання суд враховує, що обвинувачений скоїв тяжкий злочин.

Таким чином, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує, що він є громадянином України, не одружений, неповнолітніх дітей та/або непрацездатних батьків на утриманні не має, офіційно не працевлаштований, у лікаря на наркологічному та психіатричному обліку обвинувачений не значиться.

Також суд бере до уваги і зміст обвинувачення, яке складається з одного епізоду та те, що обвинувачений ОСОБА_4 є раніше не судимою особою.

У вчиненому злочині обвинувачений ОСОБА_4 щиро покаявся, активно сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи.

Щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, виходячи зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 66 КК, є самостійними обставинами, які пом`якшують покарання. Як неодноразово зазначав Верховний Суд, врахування кожної з них при призначенні покарання, за умови встановлення їх наявності у кримінальному провадженні, є обов`язковим для суду, незалежно від тяжкості вчиненого злочину та повторності його вчинення. Вказані форми посткримінальної поведінки особи свідчать про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. Визнання даних обставин такими, що пом`якшують покарання, стимулює осіб, які вчинили злочини, до критичної переоцінки своєї діяльності, а також сприяє своєчасному розкриттю злочинів.

Відповідність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника визначена насамперед ст. 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора»: «Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах».

Вимога додержуватись справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, відповідно до яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України вбачається, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначати покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

Тому призначення покарання повинно максимально сприяти досягненню мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого. З огляду на конкретні обставини кримінального провадження, зважаючи на необхідність та доцільність застосування покарання, враховуючи суспільну небезпечність обвинуваченого, суд може, а в деяких випадках, за наявності передбачених кримінальних законом обставин, зобов`язаний звільнити обвинуваченого від покарання та від його відбування.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Питання звільнення від відбування покарання з випробуванням врегульоване статтею 75 КК України, відповідно до якої, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згадані пом`якшуючі обставини, а також відомості про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , в своїй сукупності та співвідношенні істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та дають суду підстави для призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції частини статті обвинувачення, а саме - строком на п`ять років, зі звільненням особи від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік.

Застосування інституту звільнення від відбування покарання, яке, як зазначено, має бути індивідуальним щодо кожної особи, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, сприятиме виправленню обвинувачених без ізоляції від суспільства та попередженню скоєння ними нових злочинів.

У той же час, відповідно до вимог ст. 76 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого для встановлення факту його виправлення, суд вважає за необхідне покласти на засудженого ОСОБА_4 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Крім того, суд вбачає за необхідне запобіжний захід відносно ОСОБА_4 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Речові докази у матеріалах кримінального провадження - відсутні.

Цивільні позови у кримінальному проваджені не заявлялися.

Відомостей про процесуальні витрати суду не надано.

На підставі викладеного, керуючись 71,72, 78, ч. 3 ст. 349, ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватою у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити їй покарання у виді 5 (п`яти) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України до покарання, призначеного обвинуваченій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.05.2023 року та призначити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років 2 (два) місяці.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 , обчислювати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили не обирати.

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 , а саме строк випробування, рахувати з моменту ухвалення вироку, тобто з 21 листопада 2023 року.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним. З інших підстав вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок суду не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Вирок може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1