Справа № 366/3525/23
Провадження № 1-кп/366/115/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 смт. Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Іванківського відділу Вишгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні №0001601, внесеному в ЄРДР 29.08.2023, про продовження строку тримання під вартою відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Жеревпілля Іванківського району Київської області, не одружений, не працює, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,

який обвинувачується вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Іванківського районного суду Київської області перебуває зазначене кримінальне провадження на стадії судового розгляду.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 заявив клопотання про продовження раніше обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання мотивоване наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_3, приблизно о 01 год. 00 хв. у ОСОБА_4 , який перебував за місцем мешкання свого товариша ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме за адресою: АДРЕСА_2 , під час розпивання алкогольних напоїв разом з останнім, на ґрунті раптових виниклих неприязних відносин, виник прямий умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті останньому.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_6 , ОСОБА_4 перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння, знаходячись в одній з кімнат будинку, що за вищевказаною адресою, діючи умисно, бажаючи настання смерті потерпілому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті та бажаючи їх настання, взяв у праву руку предмет, ззовні схожий на дерев`яну палицю та знаходячись в положенні стоячи навпроти потерпілого ОСОБА_6 , наніс не менш десяти ударів в область голови, тулуба та обох верхніх кінцівок останньому, внаслідок чого ОСОБА_6 помер на місці події.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 29.08.2023 причина смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є відкрита черепно-мозкова травма з переломом кісток черепа.

29.08.2023 ОСОБА_4 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 31.08.2023 відносно підозрюваного ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 28.10.2023 включно з утриманням його у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

24.10.2023 керівником Вишгородської окружної прокуратури Київської області продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні до трьох місяців, а саме до 29.11.2023 включно.

Ухвалою слідчого судді Вишгородського районного суду Київської області від 26.10.2023, запобіжний захід продовжено до 29.11.2023.

Причетність ОСОБА_4 до вчинення інкримінованого йому злочину підтверджується зібраними доказами.

В обґрунтування клопотання, прокурор посилається на те, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України не відпали, зокрема:

-ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтований тим, що тим, ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років, та знаючи про тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з метою уникнення відповідальності за вчинений ним злочин, може переховуватися від суду. Інкримінований йому злочин є суспільно небезпечним;

-ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтований тим, що з метою уникнення кримінальної відповідальності, обвинувачений може незаконно впливати на свідків, які надали та можуть надати суду показання, які підтверджують причетність ОСОБА_4 до вчинення вказаного кримінального правопорушення.

- ризик, передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 перешкоджатиме кримінальному провадженню іншим способом, зокрема не з`являтиметься на виклики суду, іншим чином може затягувати здійснення судового розгляду, вчиняючи всі дії, спрямовані на ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки розуміючи, що останній вчинив особливо тяжкий злочин, яким законом передбачено відповідальність у вигляді позбавлення волі строком від 7 до 15 років, зможе покинути територію Вишгородського району Київської області, та таким чином ухилятися від кримінальної відповідальності.

Також прокурор посилається на те, що ОСОБА_4 не має місця роботи та постійних джерел доходів і належних засобів для існування, що свідчить на відсутність у останнього стримуючих факторів;

- існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обґрунтовується тим, що враховуючи мету, спосіб та обстановку вчинення даного злочину, особу підозрюваного ОСОБА_4 , останній може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки підозрюваний, вчинив особливо тяжкий злочини, не маючи встановлених слідством легальних, постійних джерел доходу, належних засобів для існування, може вчиняти інші кримінальні правопорушення.

Крім того, прокурор зазначає, що ОСОБА_4 раніше судимий за злочин проти життя та здоров`я особи, а саме за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання про продовження запобіжного заходу та наполягав на його задоволенні, з наведених у ньому підстав.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 просив застосувати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника.

Вислухавши учасників судового процесу, вивчивши клопотання та надані прокурором матеріали кримінального провадження, якими він обґрунтовує доводи свого клопотання, суд приходить до наступного.

Кримінальне провадження розглядається колегією суддів Іванківського районного суду у складі трьох суддів.

Відповідно до п 5 листа Голови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 03.03.2022 року № 1/0/2-22, у разі неможливості у визначений КПК України строк суддею (колегією суддів) розглянути клопотання про обрання або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою його може бути передано на розгляд до іншого судді, визначеного в порядку, встановленому частиною третьою ст. 35 цього Кодексу, або розглянуто головуючим, а за його відсутності - іншим суддею зі складу колегії суддів, якщо справа розглядається колегіально.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу (ч. 2 ст.331 КПК України).

Ч.3 ст.197 КПК України передбачено, що строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

ОСОБА_4 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином.

У такому випадку підлягає застосуванню положення п. 2 ч. 3 ст. 197 КПК України, відповідно до якого обвинуваченому може бути продовжений строк тримання під вартою, який не повинен перевищувати дванадцяти місяців.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує, хоча б один з ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Крім того, згідно з положеннями ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд зобов`язані оцінити, в тому числі вагомість доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, розмір майнової шкоди, а також дані, що характеризують особу підозрюваного, обвинуваченого.

Частина друга статті 29 Конституції України передбачає, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України неодноразово наголошував на тому, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011). Обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина.

Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016)

Відповідно до ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У відповідності до положень ч. 1, 5 та 6 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, визначеним законом.

Згідно положень ст. 5 Конвенції, та правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», «... тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою...».

Окрім того, слід зазначити, що кваліфікація дій особи не тягне за собою автоматичне визнання її вини у вчиненні кримінального правопорушення, в якому вона підозрюється, вона до винесення вироку вважається такою, яка не винувата у вчиненні злочину, який їй інкримінується, а тому, суд вважає, що сам лише розмір санкції статті, по якій пред`явлена підозра, не є достатнім чинником для тримання обвинуваченого під вартою.

Окрім того, як зазначено в п. 143 Рішення ЄСПЛ «Бойченко проти Молдови» (№ 41088/05 від 11.07.2006р.) одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без зазначення підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню по справі, переховуватись від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатніми для ухвалення рішення про тримання заявника під вартою. Аналогічні висновки зроблено Європейським судом з прав людини в справах «Беччієв проти Молдови» та «Сарбан проти Молдови».

В рішенні ЄСПЛ «Клішин проти України» (№ 30671/04 від 23.02.2012 р.) зазначено, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

В п.85 Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» (№ 40107/02 від 10.02.2011 р.), зазначено, що тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Як зазначено в п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» (№72967/01 від 01.03.2007 р.), обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням п.4 ст.5 Конвенції.

Відповідно до висновків, викладених в Рішенні ЄСПЛ «Александер Макаров проти Росії» (№ 15217/07 від 12.03.2009 р.) національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

В Рішенні ЄСПЛ «Мамедова проти Росії» (№ 7064/05 від 01.06.2006 р.) сказано, що посилання на тяжкість обвинувачення, як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

В п. 51 Рішенні ЄСРПЛ «Летельє проти Франції» (від 26.06.1991 р.) попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 11.04.2013 у справі «Вєренцов проти України» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним відправленням правосуддя, у рішенні судів мають адекватно зазначатися підстави, на яких вони ґрунтуються. Ступінь застосування цього обов`язку наводити підстави може змінюватися залежно від характеру рішення та повинен визначатися з огляду на обставини справи.

Як зазначено у окремій думці судді ЄСПЛ Калайджиєвої в рішенні «Шалімов проти України» від 04.03.2010 р.: будь-яка концепція «автоматичної законності» позбавлення свободи несумісна з принципами Конвенції і немає сумніву, що пункт 4 статті 5 Конвенції є процесуальною гарантією та засобом юридичного захисту проти такого тримання під вартою.

Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою, що знайшло свої відображення в рішенні ЄСПЛ "Строган проти України", № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 p.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі "Кобець проти України" (Заява N 16437/04) від 14 лютого 2008 року зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (також рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Згідно з постановою №14 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 «Про узагальнення судової практики застосування судами першої та апеляційної інстанції процесуального законодавства щодо обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою» відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. У ході судового провадження сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи.

Ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес

Судом встановлено, що 31.08.2023, під час досудового розслідування кримінального провадження, слідчим суддею Вишгородського районного суду Київської області до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

26.10.2023 строк запобіжного заходу продовжений до 29.11.2023.

16.11.2023 обвинуваченому та його захиснику під розписку вручені копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні

20.11.2023 обвинувальний акт надійшов до Іванківського районного суду Київської області.

29.11.2023 строк запобіжного заходу продовжено судом до 28.01.2024 включно.

Станом на час вирішення питання про продовження запобіжного заходу, розгляд кримінального провадження перебуває на стадії судового засідання. У кримінальному провадженні підлягають дослідженню зібрані стороною обвинувачення докази та врахування думки сторін для ухвалення вироку.

Щодо подальшого існування ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України.

У клопотанні прокурор посилався на подальше існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13, ч. 2 ст. 115 КК України, яке за ступенем тяжкості є особливо тяжким злочином, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічним позбавленням волі.

За таких обставин, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, розуміючи тяжкість покарання, яке може бути до нього застосоване у разі доведеності винуватості, ОСОБА_4 , на переконання суду, з метою уникнення притягнення до кримінальної відповідальності, може переховуватись від суду, що свідчить про подальше існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відомостей, які б свідчили про необґрунтованість існування такого ризику слідчим суддею не встановлено, підозрюваним таких відомостей слідчому судді не наведено.

Разом з цим, існування самого по собі одного лише такого ризику не може розцінюватись як беззаперечна підстава застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що зазначалось вище в цій ухвалі з урахуванням практики ЄСПЛ та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Тримання під вартою особи можливе лише за наявності кількох ризиків, які дійсно існують та існування яких підтверджується доданими до клопотання документами.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_4 , що він сам і не заперечував після оголошення прокурором клопотання, відоме місце проживання свідків у кримінальному провадженні.

Враховуючи спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_4 злочину, суд приходить до висновку про обґрунтоване існування ризику незаконного впливу свідків з боку обвинуваченого шляхом спричинення їхньому життю та здоровою шкоди, для неможливості ними в подальшому надати свої показання у судовому засіданні.

Суд враховує, що показання свідків у кримінальному провадженні відповідно до ст. 23 КПК України сприймаються судом лише усно в судовому засіданні, а суд не вправі обґрунтовувати своє рішення показаннями, які отримані слідчим та прокурором, а також посилатись на них у відповідності до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Кримінальне провадження здійснюється на стадії судового розгляду і свідки ще підлягають допиту, а допустити на їх незаконний вплив з боку обвинуваченого є недопустимим.

Як і в попередньому випадку, відомостей, які б свідчили про необґрунтованість подальшого існування такого ризику судом не встановлено, обвинуваченим та його захисником таких відомостей слідчому судді не наведено.

Щодо ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Існування наведеного ризику суд не приймає до уваги, оскільки доводи прокурора про існування цього ризику є аналогічними можливій поведінці обвинуваченого, зазначеній в обґрунтування ризику, визначеному п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

ОСОБА_4 інкримінується вчинення злочину проти життя особи.

Саме по собі вчинення діянь, які інкримінуються обвинуваченому, свідчить про суспільну небезпечність як самого діяння, так і особи, яка у ньому обвинувачується.

Такі дії свідчать про деформований стан правосвідомості обвинуваченого, а також не виключають можливість вчинення останнім подібних кримінальних правопорушень, у тому числі, як зазначено вище, відносно свідків у кримінальному провадженні або інших учасників кримінального провадження, з метою уникнення від притягнення до кримінальної відповідальності.

Знову ж таки, надання можливості обвинуваченому вчинити інші кримінальні правопорушення, тим більше проти життя та здоров`я людини є недопустимим та призведе до надмірно тяжких наслідків та резонансу в суспільстві.

Суд приймає до уваги доводи прокурора в частині відсутності в обвинуваченого місця роботи та заробітку, що підтверджується наданими на цій стадії матеріалами кримінального провадження, а також тим, що обвинувачений і його захисник цих доводів не спростували, хоча беззаперечно мали таку можливість.

Таким чином, суд приходить до висновку, що прокурором доведено подальше існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України і що такі ризики не відпали.

Щодо можливості застосування більш м`якого виду запобіжного заходу.

Вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу, суд враховує особу ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто у вчиненні вбивства особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Це кримінальне правопорушення є особливо тяжким злочином, який посягає на життя особи, яке є найвищою Конституційною цінністю та беззаперечно має суспільний інтерес, тим більше, що його інкримінують особі, яка вже раніше вчиняла вбивство.

Наведені обставини свідчать як про суспільну небезпечність інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, так і про неконтрольований характер поведінки обвинуваченого.

Окремо слід звернути увагу на час та обставини, за яких ОСОБА_4 інкримінується вчинення злочину, тобто в умовах воєнного стану.

Такий час та обставини свідчать про суспільну небезпечність інкримінованого діяння, а також певного роду зухвалість обвинуваченого та використання напруженої ситуації в країні.

З огляду на встановлені обставини, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність встановлення відносно обвинуваченого ОСОБА_4 повного контролю, що можливо досягти шляхом продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

За встановлених обставин більш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти наявним ризикам, а тому, клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу підлягає задоволенню.

Крім цього, суд враховує відсутність у обвинуваченого ОСОБА_4 будь-яких інших обставин, які б становили для нього надмірно обтяжливі наслідки застосування саме такого виду запобіжного заходу.

Наведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

За таких обставин, клопотання прокурора в цій частині підлягає задоволенню.

Разом з цим, запропонований прокурором строк продовження тримання ОСОБА_4 під вартою ще на 60 діб є занадто значним та не виправданим. Необхідність продовження запобіжного заходу на такий строк прокурором не обґрунтовано.

Враховуючи стадію розгляду кримінального провадження, з огляду на кількість зібраних в ході досудового розслідування доказів та кількість свідків, які мають бути безпосередньо допитані судом, з метою всебічного, повного та всебічного розгляду кримінального провадження, з метою встановлення фактичних обставин справи для ухвалення законного, вмотивованого та обґрунтованого вироку, суд приходить до висновку, що достатнім строком тримання під вартою обвинуваченого є тридцять днів від дня, наступного після закінчення попередньої ухвали про продовження строку тримання під вартою. На переконання суду такий строк є пропорційним, необхідним, достатнім та відповідає вимогам продовження строку запобіжного заходу, що визначені КПК України.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Оскільки обставини інкримінованого кримінального правопорушення свідчать про вбивство ОСОБА_4 людини, суд приходить до висновку про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 182, 183, 186, 193, 194, 196, 197, 199, 205, 331, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, з утримуванням у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України, з моменту проголошення цієї ухвали.

Строк дії ухвали - до 28.02.2024 включно.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1