Постанова

Іменем України

12 жовтня 2023 року

м. Київ

справа № 717/1639/21

провадження № 51-2422 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 січня 2023 року у кримінальному провадженні № 0000591 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-2 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 361-2 КК України до покарання у вигляді трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (51 000 грн) в дохід держави.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу захисника залишено без задоволення, а вирок суду - без зміни.

Вироком суду встановлено, що 27 лютого 2020 року о 14:32 год. начальник Кельменецького відділу поліції ГУ НП в Чернівецькій області ОСОБА_8 звернувся до старшого оперуповноваженого за рахунок посади старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2 сектору відділу контролю управління СБУ в Чернівецькій області майора ОСОБА_7 з проханням здобути інформацію про телефонні з`єднання мобільних номерів, що належать ОСОБА_9 , на що обвинувачений погодився.

04 березня 2020 року не пізніше 17:05 год. ОСОБА_7 з метою незаконного отримання інформації з обмеженим доступом та у подальшому несанкціонованому її розповсюдженні ОСОБА_8 , будучи працівником правоохоронного органу, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, всупереч інтересам служби та в інтересах третіх осіб, виготовив та подав до відділу оперативно-технічних заходів Управління СБУ в Чернівецькій області службову записку про отримання інформації щодо ідентифікації ознак базових станцій, кінцевого обладнання рухомого (мобільного) зв`язку, аналізу їх з`єднань, а також отримання даних абонентів, телекомунікаційних послуг, їх тривалості та маршрутів стосовно номерів телефонів, що належать ОСОБА_9 .

Того ж дня ОСОБА_7 у робочий час на підставі вказаної службової записки незаконно отримав на службовий USB-флеш-накопичувач вищевказану інформацію з обмеженим доступом, про що повідомив ОСОБА_8 .

У подальшому в період з 10 березня по 02 квітня 2020 року ОСОБА_8 повторно звернувся до ОСОБА_7 з проханням здобути інформацію про телефонні з`єднання номерів мобільних телефонів, які належать ОСОБА_10 .

ОСОБА_7 , маючи право та можливість доступу до вказаної інформації, аналогічним чином 02 квітня 2020 року незаконно отримав інформацію з обмеженим доступом, про що проінформував ОСОБА_8 .

Крім того, 03 квітня 2020 року ОСОБА_8 повторно звернувся до ОСОБА_7 з проханням здобути інформацію про телефонні з`єднання мобільних номерів, що належить ОСОБА_11 .

Маючи право та можливість доступу до інформації з обмеженим доступом, ОСОБА_7 07 квітня 2020 року вищевказаним способом отримав інформацію щодо телефонних з`єднань мобільних телефонів, що належать ОСОБА_11 , про що поінформував ОСОБА_8 .

Також, на виконання попереднього прохання ОСОБА_8 від 27 лютого 2020 року, ОСОБА_7 14 квітня 2020 року отримав інформацію з обмеженим доступом про телефонні з`єднання мобільних номерів, що належать ОСОБА_9 , з метою подальшого несанкціонованого розповсюдження цієї інформації ОСОБА_8 . Так, 16 квітня 2020 року приблизно о 13:00 год. обвинувачений, будучи працівником правоохоронного органу, умисно, всупереч інтересам служби та в інтересах третіх осіб, передав останньому у службовому кабінеті носій інформації з відомостями щодо телефонних з`єднань абонентських номерів, які належать ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , і які є інформацією з обмеженим доступом, створеною та захищеною відповідно до чинного законодавства. Вказаний носій інформації ОСОБА_8 відкрив на своєму ноутбуці та службовому комп`ютері без копіювання інформації, скориставшись нею на власний розсуд та не в своїй службовій діяльності.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий судовий розгляд. Зазначає, що винуватість його підзахисного не доведена, вирок суду ґрунтується на недопустимих доказах, які є похідними від доказів, здобутих в іншому кримінальному провадженні з порушенням вимог кримінального процесуального закону. Крім того, протокол огляду інформації від 14 червня 2021 року, проведений та складений на підставі доручення слідчого, також є недопустимим доказом, оскільки під час цього огляду працівник правоохоронного органу вийшов за межі наданого йому доручення.

Судові комп`ютерно-технічні експертизи мобільного телефону та ноутбуку, вилучених під час обшуку 12 травня 2020 року, були проведені в іншому кримінальному провадженні, з яким провадження щодо ОСОБА_7 не об`єднувалося та з нього не виділялося, а отже вони не є допустимими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Захисник стверджує, що усі докази, зібрані після 30 серпня 2021 року, є недопустимими, оскільки вони зібрані поза межами строку досудового розслідування, адже стороні захисту під час досудового розслідування не дали можливості подати заперечення на клопотання слідчого про продовження строків досудового розслідування, чим було порушено право на захист.

Також вказує, що формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним, істотно відрізняється від пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, проте така зміна не вмотивована у вироку.

Суд апеляційної інстанції усупереч вимог закону ці порушення не виправив, не дав належних відповідей на доводи апеляційної скарги, а тому ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Позиції інших учасників судового провадження

На касаційну скаргу надійшло заперечення від прокурора, який просив залишити судові рішення без зміни.

Засуджений та його захисник у судовому засіданні підтримали скаргу в повному обсязі та просили її задовольнити.

Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарги, підтримав подані стороною обвинувачення заперечення на касаційну скаргу та просив залишити судові рішення без зміни.

Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу.

Мотиви суду

У касаційній скарзі захисник висловлює доводи щодо оскарження фактичних обставин справи та надання власної оцінки доказам, які, виходячи з вимог ст.ст. 433, 438 КПК України, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Твердження захисника про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 внаслідок відсутності доведення винуватості особи поза розумним сумнівом, яке вимагає дослідження доказів для надання їм певної оцінки, встановлення інших обставин справи, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, відповідно до вимог вищезазначених норм закону не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Натомість, вказані обставини перевірялись апеляційним судом.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Оскаржувані судові рішення відповідають наведеним вимогам закону.

Під час перегляду судових рішень судом касаційної інстанції у межах передбачених законом повноважень не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків судів першої та апеляційної інстанцій про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено. Ці висновки підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення.

Місцевий суд належним чином вирішив питання допустимості всіх доказів у провадженні. Дотримуючись положень ст. 94 КПК України, суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого переконання про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 361-2 КК України, доведена поза розумним сумнівом. Тому доводи захисника з цього приводу не заслуговують на увагу.

Відповідно до вироку вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину доведена: протоколом огляду інформації з мобільного телефону ОСОБА_8 ; службовим листом Представництва внутрішньої безпеки в Чернівецькій області СБУ, згідно якого зафіксовано наявність службових записок та запитів про надання інформації щодо телефонних з`єднань номерів вказаних у запитах телефонів; висновком експерта, згідно якого рукописні записи на зворотній стороні службових записок виконані ОСОБА_7 ; протоколі огляду інформації з системного блоку, вилученого в ході обшуку службового кабінету ОСОБА_8 , згідно якого встановлено, що останній відкривав на своєму службовому комп`ютері електронні файли з інформацією з обмеженим доступом, що раніше була отримана ОСОБА_7 та передана ОСОБА_8 ; оглядом службових записок встановлено, що вони зареєстровані в журналі обліку вихідної кореспонденції відділу контррозвідки УСБУ в Чернівецькій області та містять запити на отримання інформації про телефонні з`єднання номерів телефонів, якими користувалися ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Крім того, вина ОСОБА_7 доведена показаннями свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та інших, які зазначали, що під час службового розслідування було встановлено, що ОСОБА_7 був ініціатором здобуття трафіків вказаних у вироку мобільних телефонів та у подальшому передавав їх ОСОБА_8 . Дослідженою в суді перепискою було встановлено, що саме ОСОБА_8 надавав номери телефонів, на які просив взяти трафік, що спростовує версію сторони захисту про те, що ОСОБА_8 працював на ОСОБА_7 в якості довіреної особи та виконував його доручення. Навпаки, судом встановлено, що ОСОБА_7 здобував трафіки мобільних телефонів на особисте прохання ОСОБА_8 та для використання їх останнім в особистих цілях.

Також комісією службового розслідування було встановлено порушення ОСОБА_7 норм правових актів щодо отримання та використання інформації з грифом секретності (таємно).

Суд зазначив, що стороною захисту не подавалися докази, в тому числі не ініціювалося їх отримання, які б спростовували чи ставили під сумнів докази, надані стороною обвинувачення.

Верховний Суд неодноразово вказував, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено, і обвинувачений є винуватим у цьому. Це питання має вирішуватися на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Стандарт доведення зводиться до того, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

У судових рішеннях судами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.

Захисник у касаційній скарзі стверджує, що докази є недопустимими внаслідок того, що вони отримані в іншому кримінальному провадженні та не були в передбачений законом спосіб долучені до кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .

З цим твердженням колегія суддів не погоджується.

Так, судові комп`ютерно-технічні експертизи мобільного телефону та ноутбука, вилучених під час обшуку 12 травня 2020 року, були проведені в рамках кримінального провадження № 0000038 щодо ОСОБА_8 .

Ухвалою слідчого судді від 27 жовтня 2020 року було надано дозвіл слідчому на тимчасовий доступ до речей і документів з можливістю вилучення копій у вказаному кримінальному провадженні. Згідно протоколу доступу від 06 листопада 2020 року були вилучені копії документів у цьому кримінальному провадженні та вони були долучені до кримінального провадження № 0000591 щодо ОСОБА_7 . Тобто, вказані докази були приєднані до кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у передбачений законом спосіб, з дотриманням вимог ст. 217 КПК України. Крім того, захисник у скарзі не наводить, яким саме судовим рішенням ці докази визнані недопустимими у кримінальному провадженні № 0000038 щодо ОСОБА_8 .

Що стосується посилання захисника на те, що суд не пересвідчився у тому, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 розслідувалося уповноваженим органом, то воно суперечить матеріалам справи, оскільки матеріали містять долучену відповідно до вимог закону копію постанови про визначення підслідності у кримінальному провадженні № 0000038 щодо ОСОБА_8 , яка була оцінена судом у сукупності з іншими доказами.

Відносно посилання захисту на те, що з урахуванням доктрини «плодів отруйного дерева» недопустимими від описаних вище доказів є й інші докази, слід зазначити наступне.

Доктрина «плодів отруйного дерева» зводиться до того, що, якщо доказове «дерево» є отруйним, то те ж саме стосується і його «плода». Тобто, якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж.

Зазначена доктрина передбачає оцінку не лише кожного засобу доказування автономно, а і всього ланцюга безпосередньо пов`язаних між собою доказів, з яких одні випливають з інших та є похідними від них. Критерієм віднесення доказів до «плодів отруйного дерева» є наявність достатніх підстав вважати, що відповідні відомості не були б отримані за відсутності інформації, одержаної незаконним шляхом. Застосування доктрини «плодів отруйного дерева» вимагає здійснення логічних операцій щодо встановлення джерела походження інформації, завдяки якій було здобуто кожен доказ, яким обґрунтовується судове рішення.

Слід відділяти докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотних порушень прав і свобод людини від доказів, отриманих з джерел, не пов`язаних ані прямо, ані опосередковано із такою інформацією.

Крім того, необхідно надавати оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Європейський Суд з прав людини неодноразово наголошував, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен у подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними (рішення ЄСПЛ у справі «Хан проти Сполученого Королівства»).

Таким чином, посилання захисника на недопустимість зазначених доказів тільки тому, що вони були отримані в іншому кримінальному провадженні з огляду на те, що їх було долучено до кримінального провадження щодо ОСОБА_7 у передбачений законом спосіб, суперечить наведеній позиції.

Крім того, як встановлено судом, докази у справі були зібрані з різних джерел.

Зокрема, обшук у кабінеті та вдома у обвинуваченого був проведений на підставі ухвали слідчого судді 27 липня 2020 року в кримінальному провадженні № 0000591 відповідно до положень ст. 214 КПК України вже після внесення відомостей до ЄРДР, так само як і експертизи щодо телефонів, вилучених під час обшуків 19 серпня 2020 року, протокол огляду інформації, наявної на DVD-R диску, від 14 червня 2021 року.

Не можна погодитися із твердженням захисника про недопустимість протоколу огляду інформації від 14 червня 2021 року тільки з тієї підстави, що старший оперуповноважений в ОВС представництва ВБ в Чернівецькій області при виконанні доручення на проведення огляду інформації, вийшов за межі цього доручення і крім DVD-R диску оглянув ще й інформацію, наявну в меню «пуск» ноутбука. Матеріали провадження свідчать, що доручення про проведення окремої слідчої дії було надано у відповідності до ч. 6 ст. 218 КПК України, сам огляд проведено з дотриманням положень ст. 237 цього Кодексу, що не заперечується в касаційній скарзі. У вироку надано оцінку цьому доказу та визнано його допустимим, при цьому не взято до уваги відомості, які отримані поза межами доручення. У той же час, та обставина, що у рамках виконання доручення працівник ОВС ВБ вийшов за його межі, не може свідчити про недопустимість цього доказу в цілому, оскільки відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд касаційної інстанції неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу, що у кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження. Як зазначено вище, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення огляду інформації, не встановлено, а отже, не можна стверджувати про наявність порушень прав та свобод обвинуваченого. Тому протокол огляду обґрунтовано визнано допустимим доказом.

Суд звертає увагу, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Кожен доказ має підтверджувати певну обставину, яка має значення для конкретного кримінального провадження, і лише сукупність усіх доказів, оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, у своєму взаємозв`язку доводять винуватість чи невинуватість особи. Тобто, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.

Верховний Суд неодноразово вказував, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено, і обвинувачений є винуватим у цьому.

У вироку суду наведено переконливі аргументи, чому суд визнав обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом та чому не взяв до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту. Суд дав відповідну оцінку усім доказам і дійшов обґрунтованого висновку, що вони є достатні та у своїй сукупності й взаємозв`язку підтверджують винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Не ґрунтуються на матеріалах провадження також доводи касаційної скарги захисника про те, що стороні захисту під час досудового розслідування не дали можливості подати заперечення на клопотання слідчого про продовження строків досудового розслідування від 17 серпня 2021 року, а тому всі докази, зібрані у провадженні після 30 серпня 2021 року є недопустимими.

З матеріалів провадження встановлено, що вказане клопотання слідчого було вручено під розписку ОСОБА_7 та його захиснику. Прокурором до суду касаційної інстанції у порядку ст. 431 КПК України були подані заперечення на касаційну скаргу захисника, до яких він також долучив копію вказаного клопотання із підписами підозрюваного та його захисника від 17 серпня 2021 року, що спростовує доводи касаційної скарги про неотримання ними копій клопотання.

Відповідно до ч. 3 ст. 295 КПК України підозрюваний, його захисник мають право до подання клопотання про продовження строку досудового розслідування подати слідчому або прокурору, який ініціює це питання, письмові заперечення, які обов`язково долучаються до клопотання і разом з ним подаються прокурору, уповноваженому на його розгляд. Прокурор, уповноважений розглядати питання продовження строку досудового розслідування, зобов`язаний розглянути клопотання не пізніше трьох днів з дня його отримання, але в будь-якому разі до спливу строку досудового розслідування.

Матеріали провадження не містять письмових заперечень сторони захисту на вказане клопотання слідчого. Крім того, суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявна постанова про продовження строку досудового розслідування від 28 серпня 2021 року, яка не скасована. Вказана постанова є процесуальним рішенням, яке має на меті створення, зміну чи припинення прав та обов`язків учасників кримінального провадження, вона має відповідну юридичну силу, у той час як клопотання слідчого це лише підстава для прийняття чи відмови у прийнятті такого процесуального рішення.

Крім того, суд звертає увагу, що в подальшому слідчим за погодженням із прокурором було подано до слідчого судді клопотання від 21 вересня 2021 року про продовження строку досудового розслідування, яке також вручене підозрюваному під розписку і на яке заперечень від останнього не надходило. Більш того, під час розгляду цього клопотання в суді 27 вересня 2021 року підозрюваний ОСОБА_7 не заперечував проти продовження строку досудового розслідування, про що зазначено в ухвалі слідчого судді.

За таких обставин колегія суддів вважає доводи захисника в цій частині безпідставними.

Щодо неточностей у кваліфікації дій винного, то слід зазначити, що досудове розслідування завершується складанням обвинувального акту, яким слідство висуває обвинувачення особі у вчиненні злочину. Відповідно до положень п. 5 ч. 2 ст. 291 цього Кодексу обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формування обвинувачення. При цьому формулювання обвинувачення, викладене в обвинувальному акті, має бути підтверджено в судовому засіданні шляхом дослідження доказів.

Відповідно до ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, у першу чергу повинен вирішити питання, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винуватий обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

При цьому суд касаційної інстанції звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на вищевказане, встановлення судом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного, що були встановлені на підставі досліджених доказів, є необхідною умовою для визнання судового рішення законним та обґрунтованим.

Під час судового розгляду кримінального провадження були чітко встановлені конкретні обставини скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, які не відрізнялися від пред`явленого йому обвинувачення. Виклад у вироку фактичних обставин повністю відповідає тим, що були встановлені під час судового слідства. Кваліфікація дій винного за ч. 1 ст. 361-2 КК України є правильною. Що стосується неточностей у формулюванні обвинувачення, на що вказує захисник, то вони не вплинули на обсяг обвинувачення, доведеність винуватості та кваліфікації дій винного. При цьому слід зазначити, що вирок суду першої інстанції переглядався в апеляційному суді, який виправив неточності в кваліфікуючій ознаці скоєного ОСОБА_7 протиправного діяння.

Ухвала апеляційного суду - це рішення вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, та повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, а саме: бути законною, обґрунтованою та вмотивованою.

Крім того, відповідно до ст. 419 цього Кодексу, в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути проаналізовані всі доводи апеляційної скарги, на кожен з яких надано вичерпну відповідь та наведено детальні мотиви прийнятого рішення. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду зазначаються підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з ухвали суду апеляційної інстанції, наведені вимоги закону при перегляді кримінального провадження апеляційним судом виконані.

Так, у поданих апеляційній скарзі захисник оспорював доведеність винуватості ОСОБА_7 та оцінку доказів, що була дана місцевим судом. Окрім того, вказував на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження.

Апеляційний суд констатував, що судовий розгляд у першій інстанції був проведений повно та об`єктивно, у ході нього з`ясовані усі істотні у даному кримінальному провадженні обставини, у тому числі фактичні обставини скоєного, які відповідають пред`явленому обвинуваченню. Місцевий суд оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного і дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, оскільки його винуватість доведена поза розумним сумнівом.

Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення скарги захисника немає.

Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.

З цих підстав суд ухвалив:

Вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 листопада 2022 року та ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 26 січня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3