ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року

м. Київ

справа № 293/1108/17

провадження № 51-4436км23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

потерпілої ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2023 року та касаційну скаргу з доповненням потерпілої ОСОБА_6 на вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000408, за обвинуваченням

ОСОБА_9 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України(далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та виправдано у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Вирішено питання, які стосуються: відшкодування процесуальних витрат; цивільного позову, речових доказів у кримінальному провадженні.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_9 у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та у складанні завідомо неправдивих документів за таких обставин.

ОСОБА_9 , будучи директором КП «Черняхів-Добробут» та уповноваженим на складання протоколів про адміністративне правопорушення, 27 березня 2015 року на АДРЕСА_2 , склав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_6 , відповідно до якого остання спалювала сміття на землях загального користування, чим порушила Правила благоустрою смт Черняхів. У зазначений протокол ОСОБА_9 вніс завідомо неправдиві відомості про те, що свідком правопорушення є ОСОБА_10 .

Крім цього, ОСОБА_9 27 березня 2015 року склав завідомо неправдивий акт про те, що за участю ОСОБА_10 , був складений акт про те, що цього числа під час написання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_6 повідомлено стосовно розгляду справи про адміністративне правопорушення 03 квітня 2015 року о 09:00 у приміщенні Черняхівської селищної ради (далі - акт від 27 березня 2015 року).

Згідно з висновком експерта від 13 квітня 2016 року № 1/373 підпис від імені ОСОБА_10 у графі «Свідки правопорушення» у протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_6 від 27 березня 2015 року та підпис від імені ОСОБА_10 біля друкованого тексту « ОСОБА_10 » в акті від 27 березня 2015 року, виконаний не ОСОБА_10 , а іншою особою.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 02 червня 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_9 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, а також короткий зміст поданих заперечень

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Так, прокурор вважає безпідставною позицію апеляційного суду про обґрунтоване визнання судом першої інстанції недопустимими доказів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 18 листопада 2015 року про тимчасовий доступ до документації, що перебували в Черняхівській селищній раді.

Прокурор свої доводи обґрунтовує також тим, що акт від 27 березня 2015 року є офіційним документом, оскільки містить інформацію, яка має юридичне значення для прийняття рішення. Зокрема, саме ним підтверджено, що ОСОБА_6 повідомлена про розгляд справи, натомість вона не була сповіщена стосовно місця та часу розгляду справи про адміністративне правопорушення та не змогла взяти в ній участь, чим порушено її право на захист, що вказує на наявність наслідків правового характеру.

Крім того,наголошує на необґрунтованості висновку суду апеляційної інстанції про некоректність пред`явленого ОСОБА_9 обвинувачення.

У касаційній скарзі з доповненням потерпіла ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_9 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На її думку, суди не дали належної оцінки її показанням та показанням свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також ОСОБА_12 , у зв`язку з чим необґрунтовано виправдали ОСОБА_9 .

Зазначає, що суди не звернули уваги на те, що в протоколі та акті від 27 березня 2015 року був відсутній підпис ОСОБА_10 , не було події адміністративного правопорушення. Крім того, на переконання потерпілої, визнання судами недопустимими низки доказів не відповідає нормам статей 159, 166 КПК.

Посилається й на те, щоЖитомирський апеляційний суд не врахував доводів апеляційної скарги її представника щодо визнання протоколу про адміністративне правопорушення й акта від 27 березня 2015 року офіційними документами.

У запереченнях на касаційні скарги ОСОБА_9 вказує про те, що вирок Черняхівського районного суду Житомирської області від 20 липня 2022 року та ухвала Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2023 рокує законними, обґрунтованими, вмотивованими, і прийняті відповідно до норм матеріального та процесуального права, а також повністю відповідають обставинам справи. З огляду на це просить судові рішення залишити без змін, а касаційні скарги прокурора й потерпілої - без задоволення.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу сторони обвинувачення у повному обсязі, а потерпілої - частково, щодо наявності підстав для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Представник потерпілої ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_6 підтримали вищевказані касаційні скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційних скаргах, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що скарги прокурора та потерпілої підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Як передбачено ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Частиною 1 ст. 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як передбачено ст. 419 КПК, в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. У разі залишення апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, на яких її визнано необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК. Водночас у певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що згідно зі статтями 2, 7, 370, 404, 419 КПК при перегляді вироку місцевого суду апеляційний суд, дотримуючись засад кримінального провадження, зобов`язаний ретельно перевірити всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, з`ясувати, чи повно, всебічно та об`єктивно здійснено судове провадження, чи було у передбаченому вказаним Кодексом порядку здобуто докази обвинувачення, чи оцінено їх місцевим судом із додержанням правил ст. 94 цього Кодексу і відповідно до тих доказів, чи правильно було застосовано закон України про кримінальну відповідальність. Тобто в цьому рішенні необхідно проаналізувати аргументи скаржника і, зіставивши їх із фактичними даними, наявними у справі, дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Однак суд апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_9 цих вимог не дотримався, оскільки суттєві доводи сторони обвинувачення та представника потерпілої залишив без переконливих мотивованих відповідей.

Так, районний суд, дослідивши надані прокурором докази на підтвердження висунутого ОСОБА_9 обвинувачення, дійшов висновку про необхідність виправдання останнього у зв`язку з недоведеністю того, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.

На обґрунтування свого висновку суд послався на те, що письмові та речові докази в сукупності й кожен окремо не спростовують показань обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про те, що свідком правопорушення, щодо якого ОСОБА_9 27 березня 2015 року склав протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_6 , є ОСОБА_10 , а також не спростовують показань обвинуваченого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 про усне повідомлення ОСОБА_6 . ОСОБА_9 щодо розгляду справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, суд вважав, що акт від 27 березня 2015 року не є офіційним документом, оскільки не відповідає вимогам, встановленим у примітці до ст. 358 КК.

Водночас суд, пославшись на положення п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК, статей 86, 159, 160 КПК визнав недопустимими протокол про адміністративне правопорушення від 27 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 , акт від 27 березня 2015 року і, враховуючи концепцію «плодів отруйного дерева», висновки експерта від 13 квітня, 28 листопада 2016 року та 28 вересня 2017 року № 1/373, № 1/3556, № 19/8-4/229-СЕ/17, відповідно.

Також районний суд дійшов висновку про неконкретність та суперечливість висунутого прокурором обвинувачення ОСОБА_9 . З обвинувального акта не вбачається ні форма вини, ні мотив, а ні мета вчинення кримінального правопорушення, ні вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Із такими висновками погодився й суд апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду кримінального провадження. Разом з тим поза належною увагою цього суду залишилися доводи прокурора та представника потерпілої, викладені на спростування висновків, покладених в обґрунтування виправдувального вироку.

Колегія суддів зауважує, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, а саме у внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей та у складанні завідомо неправдивих документів.

Згідно з приміткою до ст. 358 КК під офіційним документом необхідно розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Верховний Суд у своїх висновках надавав тлумачення щодо предмета кримінального правопорушення за ст. 366 КК (постанова від 15 лютого 2021 року у справі № 727/5768/18).

Зокрема, вказано, що передусім офіційний документ як предмет злочину має відповідати таким ознакам: його має бути складено, видано чи посвідчено відповідною особою в межах її компетенції за визначеною законом формою та з належними реквізитами; зафіксована в такому документі інформація повинна мати юридично значущий характер - підтверджені чи засвідчені нею конкретні події, явища або факти мають спричиняти чи бути здатними спричинити наслідки правового характеру у вигляді виникнення (реалізації), зміни або припинення певних прав та/або обов`язків, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності.

Одночасно правозастосування - це владна діяльність компетентних органів та посадових осіб з підготовки і прийняття індивідуального юридичного рішення в юридичній справі на основі юридичних фактів і конкретних правових норм. Також поняття правозастосування можна визначити як управлінську діяльність органів державної влади, зокрема їх посадових осіб, а також уповноважених державою суб`єктів з винесення конкретно-індивідуальних приписів, якими на одних учасників правовідносин покладаються обов`язки, а іншим надаються права.

Обвинувачення доводило, поміж іншого, що ОСОБА_9 склав завідомо неправдивий акт про те, що за участю ОСОБА_10 був складений акт стосовно того, що 27 березня 2015 року під час написання протоколу про адміністративне правопорушення ОСОБА_6 було повідомлено, що розгляд справи про адміністративне порушення відбудеться 03 квітня 2015 року о 09:00 в приміщенні Черняхівської селищної ради.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про те, що вказаний акт не є офіційним документом у контексті норми ст. 358 КК, однак свого рішення належним чином не обґрунтував та дійшов передчасного висновку, що його складання та використання не спричинило наслідків правового характеру, оскільки, як обґрунтовано зазначає сторона обвинувачення в касаційній скарзі, особі, до якої застосовується адміністративна санкція, повинно бути забезпечено право завчасно знати про час та місце розгляду справи. Це право є гарантією реалізації інших прав - на участь у розгляді справи про адміністративне правопорушення, висловлення заперечень, надання доказів, захист тощо.

За приписами ч. 1 ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) у редакції, що була чинна на момент провадження у справі про адміністративне правопорушення, справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Законодавство покладає обов`язок щодо своєчасного повідомлення особи про час та місце розгляду справи на уповноважену посадову особу. Зміст цього обов`язку не вичерпується надсиланням тексту відповідного повідомлення, оскільки саме лише надсилання, без отримання, не свідчить про поінформованість особи про час та місце розгляду справи, а отже, робить це право недієвим.

Для інформування особи про час та місце розгляду справи можуть використовуватися різні способи: рекомендований лист, телеграма, телефакс, телефонограма, особисте вручення повідомлення представникам. Численність способів повідомлення дозволяє уповноваженій посадовій особі обрати один або декілька способів, які забезпечують поінформованість особи (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 482/9/17).

Відповідно до протоколу засідання адміністративної комісії при Черняхівській селищній раді від 03 квітня 2015 року № 6 члени комісії заслухали голову комісії ОСОБА_13 про сповіщення особи, щодо якої розглядається справа, а секретар комісії ОСОБА_11 засвідчила той факт, що ОСОБА_6 сповіщена про дату і місце засідання адміністративної комісії з розгляду протоколу про адміністративне правопорушення під час його складання, що підтверджується актом від 27 березня 2015 року (т. 3, а. п. 113).

Тобто цей документ (акт від 27 березня 2015 року) був доказом на підтвердження повідомлення ОСОБА_6 щодо місця і часу розгляду справи про адміністративне правопорушення та, як наголошує потерпіла, на його підставі, поміж іншого, була складена постанова про застосування до неї адміністративного стягнення у виді штрафу.

З огляду на викладене, зазначений акт мав юридичне значення для органу, який розглядав справу про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_6 .

Крім того, твердження суду апеляційної інстанції про те, що акт від 27 березня 2015 року не є офіційним документом, оскільки законом не визначено його форми і реквізитів, не є достатньо мотивованим та обґрунтованим.

Таким чином, передчасним є висновок апеляційного суду про те, що акт від 27 березня 2015 року не є офіційним документом.

Колегія суддів також відмічає, що суд апеляційної інстанції не здійснив аналізу доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення та представника потерпілої щодо необґрунтованого, на їхню думку, визнання доказів недопустимими.

Так, сторона обвинувачення в апеляційній скарзі зазначала, зокрема, про те, що в кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 хоча було застосовано захід забезпечення кримінального провадження, передбачений Главою 15 КПК, однак ухвала слідчого судді про тимчасовий доступ до речей і документів стала підставою добровільного надання володільцем уповноваженій особі оригіналів документів. Прокурор акцентував на відсутності у слідчого необхідності надалі примусово вилучати документи, що й виключило потребу повторного звернення із запитом про надання документів, які вже фактично йому передані.

Житомирський апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимими доказами протокол тимчасового доступу до речей і документів та опис речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді від 15 грудня 2015 року, протокол про адміністративне правопорушення від 27 березня 2015 року щодо ОСОБА_6 , акт від 27 березня 2015 року, оскільки вони одержані без дозволу суду та власника, з порушенням вимог статей 159, 160 КПК.

Верховний Суд не залишає поза увагою того факту, що Житомирський апеляційний суд хоча й посилається на приписи ст. 160 КПК, частиною 1 якої передбачено, що сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу, однак не навів достатнього мотивуваннясвоїх висновків у частині визнання доказів недопустимими в контексті доводів у апеляційних скаргах щодо їх збирання по суті шляхом отримання від органу місцевого самоврядування, тобто одним зі способів, передбачених ч. 2 ст. 93 КПК.

Отже, на переконання колегії суддів, апеляційний суд допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, зокрема й щодо правильного застосування закону про кримінальну відповідальність, що згідно з ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наявність зазначеного істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а також вплинути на висновки щодо визнання ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, та відповідно правильного застосування кримінального закону, з огляду на недопустимість вирішення наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, переваги одних доказів над іншими, застосування того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів позбавлена можливості перевірити інші доводи касаційних скарг прокурора та потерпілої, у зв`язку з чим вони підлягають частковому задоволенню, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене, усунути вказані недоліки та постановити законне й обґрунтоване судове рішення.

Крім цього, колегія звертає увагу, що відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Отже, під час нового апеляційного перегляду суду необхідно вжити заходів, передбачених кримінальним процесуальним законом щодо своєчасного розгляду цього кримінального провадження, яке було розпочате у 2015 році.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_8 та касаційну скаргу з доповненням потерпілої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 02 червня 2023 року щодо ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3