Справа №949/2316/23
Провадження №1-кс/949/435/23
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2023 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , розглянувши клопотання дізнавача СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , про арешт майна по матеріалах досудового розслідування №0000193, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 листопада 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

в с т а н о в и в:

Дізнавач СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , звернувся до суду із клопотання про накладення арешту на тимчасово вилучені під час огляду місця події 17.11.2023 паперову коробку з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН 0749, яка упакована до спец пакету НПУ №SUD4004926, мобільний телефон марки «Iphone 11», який упакований до спец пакету НПУ № EXP0134040, володільцем яких є ОСОБА_5 з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування вказаним майном до прийняття процесуального рішення у кримінальному провадженні..

В обґрунтування клопотання дізнавач посилається на те, що в провадженні сектору дізнання ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР №0000193 від 17 листопада 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Вказує на те, що в ході проведення досудового розслідування було встановлено, що 17 листопада 2023 року до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення оперуповноваженого ВП №1 Сарненського РВП капітана поліції ОСОБА_6 , про те, що спільно з працівником ВБ прикордонної служби в с. Удрицьк Сарненського району по вул. Центральна під час перевірки прикордонника НОМЕР_1 прикордонного загону, а саме гр. ОСОБА_5 , виявлено посилку, в якій можливо знаходиться наркотичний засіб.

Того ж дня, проведено огляд місця події у с. Удрицьк по вул. Центральна Сарненського району Рівненської області, а саме напроти місцевого магазину, біля якого знаходиться автомобіль марки «BMW» з реєстраційним номером « НОМЕР_2 ». У ході огляду виявлено і вилучено речові докази у кримінальному провадженні, інші предмети та сліди, які мають значення для кримінального провадження, а саме: паперову коробку з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН №0749, яка упакована в спец пакет НПУ SUD 4004926, мобільний телефон марки «Iphone 11», який упакований до спец пакету НПУ № EXP0134040.

Зазначає, що вказані вище речі, що вилучені в ході огляду місця події, визнані речовими доказами та приєднані до матеріалів кримінального провадження.

У клопотанні дізнавач ставить питання про накладення арешту з метою збереження речових доказів, оскільки вилучене майно може бути відчужене власником та використане в подальшій протиправній діяльності, а саме:

- паперова коробка з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН 0749, в якій ймовірно може перебувати наркотичний засіб (засоби), у разі повернення володільцю може бути незаконно реалізований на території України;

- мобільний телефон марки «Iphone 11», в якому може міститись інформація щодо вищевказаної посилки, її вміст, відправника, що дасть змогу отримати інформацію необхідну для досудового розслідування та збирання доказів.

У судове засідання дізнавач ОСОБА_3 не з`явився, подавши напередодні заяву про розгляд клопотання без його участі, не зазначивши, при цьому, у заяві своєї позиції з приводу поданого ним клопотання.

Відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та надані до нього матеріали, якими дізнавач та прокурор обґрунтовують його доводи, приходить до наступного висновку.

Встановлено, що сектором дізнання відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 листопада 2023 року за №0000193, за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000193 вбачається, що 17 листопада 2023 року до ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області надійшло повідомлення оперуповноваженого ВП №1 Сарненського РВП капітана поліції ОСОБА_6 , про те, що спільно з працівником ВБ прикордонної служби в с. Удрицьк Сарненського району по вул. Центральна під час перевірки прикордонника НОМЕР_1 прикордонного загону, а саме гр. ОСОБА_5 , виявлено посилку, в якій можливо знаходиться наркотичний засіб.

Згідно протоколу огляду місця події від 17 листопада 2023 року, проведеного напередодні внесення відомостей до ЄРДР, вбачається, що місцем огляду є вул.Центральна в с. Удрицьк Сарненського району Рівненської області, де навпроти місцевого магазину наявний автомобіль марки «BMW» з реєстраційним номером « НОМЕР_2 ». На капоті даного транспортного засобу наявна паперова коробка з емблемою Нової пошти. На одній із сторін коробки наявна квитанція з номером 0749. Згідно товарно-транспортної накладної, дана посилка відправлена 12.11.2023 о 17 год. від приватної особи: ОСОБА_7 м. Одеса Відділення № НОМЕР_3 , моб.номер НОМЕР_4 . Отримувачем є приватна особа: ОСОБА_8 , с. Удрицьк, Відділення №1, моб.номер НОМЕР_5 . Також на капоті наявний мобільний телефон марки «Iphone 11» в чохлі чорного кольору, на тильній стороні якого наявне зображення герба.

По закінченню огляду, вказані паперова коробка та мобільний телефон були вилучені, упаковані до спец пакетів та передані до кімнати зберігання речових доказів ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.

Частиною 1 ст. 131 КПК України встановлено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, передбачений п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, який застосовується на підставі ухвали слідчого судді, постановленої згідно з вимогами ст.ст. 170 - 173 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, дізнавач, прокурор звертається із клопотанням.

Тобто, для можливості застосування у кримінальному провадженні будь-якого заходу забезпечення, обов`язковому доведенню підлягають одночасно всі наведені обставини. При цьому не доведення попередньої обставини виключає необхідність встановлення усіх наступних.

Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

Згідно вимог ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Речовими доказами, відповідно до ст. 98 КПК України, є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч. 2 ст. 84 КПК України, речові докази є одним із процесуальних джерел доказів.

Так, постановою дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 17 листопада 2023 року, паперову коробку з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН 0749, яка упакована до спец пакету "Національна поліція України" №SUD4004926, мобільний телефон марки «Iphone 11», який упакований до спец пакету "Національна поліція України" № EXP0134040 визнано та приєднано до матеріалів кримінального провадження №0000193 в якості речових доказів та передані до кімнати зберігання речових доказів ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.

Отже, зі змісту клопотання дізнавача про арешт майна вбачається, що необхідність такого арешту обумовлена саме визнанням вищезазначеного майна речовими доказами, оскільки дізнавач припускає, що у паперовій коробці ймовірно знаходиться наркотичний засіб, а мобільний телефон може містити інформацію по дану посилку, а тому для досягнення повноти, всебічності та неупередженості досудового розслідування, а також збереження речових доказів, доцільним буде арештувати вилучене майно.

Водночас, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, на підставі наданих ініціатором клопотання матеріалів, повинен з`ясувати обставини, визначені ч. 2 ст. 173 КПК України, зокрема, правову підставу для арешту майна та можливість використання як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Однак, дізнавачем так і не обґрунтовано відповідність майна, на яке він просить накласти арешт, критеріям статті 98 КПК України, а саме не конкретизовано належність майна до даного провадження, тобто, чи є вилучені паперова коробка та мобільний телефон предметами вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ст. 309 КК України чи його засобами, оскільки вказані паперова коробка та мобільний телефон не можуть жодним чином містити доказової інформації про злочинні дії, які підпадають під кваліфікацію саме ст. 309 КК України.

Разом з тим, винесення постанови про визнання вилученого майна речовими доказами, не може слугувати достатньою підставою для накладення арешту, оскільки вказана постанова не мотивована та не звільняє слідчого, дізнавача або прокурора від обов`язку доведення підстави та мети накладення арешту.

Слід зауважити, що майно може бути визнано речовим доказом при наявності ознак конкретного кримінального правопорушення, а при їх відсутності це майно, яке належить його власникам.

Проте, вказана постанова дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 від 17 листопада 2023 року про визнання та приєднання речових доказів до кримінального провадження не містить будь-якого обґрунтування належності переліченого у ній майна до критерію речових доказів.

Аналізуючи дану постанову можна ствердно зазначити, що така є формальною, складається із чотирьох абзаців, перші два з яких містять відомості про перебування у провадженні сектору дізнання кримінального провадження №0000193 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України з описом обставин, які послугували внесенню відомостей до ЄРДР, у третьому абзаці зазначається про хід проведення огляду місця події, без будь-якого обґрунтування, що вилучені в ході такого огляду паперова коробка з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН №0749 та мобільний телефон марки «Iphone 11», мають відношення до предмету доказування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, з приводу якого внесені відомості до ЄРДР та здійснюється досудове розслідування та четвертий абзац підсумовуючий з посиланням на загальні норми кримінально-процесуального законодавства.

Таким чином, залишається незрозумілим, яким чином дізнавач та прокурор прийшли до висновку, що вилучене майно відповідає критеріям речового доказу, оскільки жодних об`єктивних даних, які б підтверджували, що дане майно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого як ч. 1 ст. 309 КК України як зі змісту клопотання, так і з наданих до нього матеріалів, таких як витягу з ЄРДР, протоколу огляду та постанови про визнання та приєднання речових доказів, слідчий суддя не вбачає.

Слідчий суддя критично відноситься до доданих до клопотання протоколів допиту в якості свідків начальника СКП ВП №1 ОСОБА_9 та працівником внутрішньої безпеки прикордонної служби ОСОБА_10 .

Так, з показів вказаних осіб вбачається, що 17 листопада .2023 року вони, спільно з оперуповноваженим СКП ОСОБА_6 , здійснювали відпрацювання с. Удрицьк Сарненського району Рівненської області з метою перевірки оперативної інформації про незаконний обіг наркотичних речовин, а саме отримання посилки громадянином ОСОБА_5 , який являється прикордонником НОМЕР_1 прикордонного загону, вміст якої є наркотичним. О 15 год. 45 хв., точний час не встановлено, вищевказаний громадянин отримав дану посилку на точці видачі «Нова пошта», що розташована в с. Удрицьк по вулиці Центральна в продуктовому магазині, після чого ними було його зупинено, щоб перевірити отриману інформацію, однак останній відмовився показувати вміст посилки. Після чого на місце події було викликано слідчо-оперативну групу.

Проте, такі покази, крім того, що є суб`єктивними, ще й містять факти, які є лише припущенням та не підтверджені жодним доказом.

До того ж, як вбачається із зазначеного вище протоколу огляду місця події, отримувачем посилки є ОСОБА_8 , а не ОСОБА_5 , який, у свою чергу, мав повне право не показувати вміст посилки, яка йому не належить.

При цьому, будь-яких доказів того, що дізнавач звертався до особи, якій належить вказана вище посилка, з метою надання дозволу на її огляд, як клопотання, так і додані до нього матеріали, не містять.

Крім того, варто зауважити, що ухвалою слідчого судді від 20 листопада 2023 року у задоволенні клопотання дізнавача СД ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , поданого в рамках даного кримінального провадження, про надання дозволу на проведення огляду вилученої посилки було відмовлено.

Слідчий суддя прийшов до такого висновку оскільки обсяг огляду був визначений дізнавачем не конкретно, оскільки дізнавачем не було зазначено індивідуальних ознак речей, які він хотів відшукати у вказаній ним паперовій коробці, так і не було ним доведено належність такої коробки саме ОСОБА_5 , а про особу, якій фактично належить дана коробка, дізнавач взагалі не вказував у клопотанні.

До того ж, дізнавачем не було доведено, що огляд, у даному випадку, є найбільш доцільним та ефективним способом відшукання та вилучення речей, які мають значення для досудового розслідування, а також заходом, пропорційним втручанню у право власності та, зокрема, в особисте життя.

Отож, зважаючи на викладене, слідчий суддя вважає, що на підтвердження вказаних у клопотанні обставин, дізнавачем фактично допущено формалізм при складанні клопотання про арешт майна та подачі до нього доказів.

У даному випадку, варто наголосити на тому, що як дізнавач, так і прокурор, який погоджував дане клопотання, не переконалися в тому, чи дійсно вилучене майно, а саме: паперова коробка з емблемою «Нова пошта» з номером ТТН №0749 та мобільний телефон марки «Iphone 11», мають відношення до предмету доказування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, яке передбачає кримінальну відповідальність за незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.

Так, предметом даного кримінального правопорушення виступають наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги.

Отже, зважаючи на вказане, є незрозумілим те, яке відношення мають вилучені паперова коробка та мобільний телефон до кримінального правопорушення по факту незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів без мети збуту.

Проте, дізнавач, кваліфікуючи кримінального правопорушення саме за ч.1 ст. 309 КК України, в поданому клопотанні не наводить критеріїв, якими він керувався при встановленні ознак такого кримінального правопорушення, що, у свою чергу, піддає сумніву саму ж кваліфікацію кримінального правопорушення та взагалі його наявність.

Згідно із ч. 1 ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України.

Також згідно з ч. 2 ст. 22 КПК України, сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених КПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Частиною 1 ст. 26 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

Тому, враховуючи принцип диспозитивності, саме на особу, яка звертається до слідчого судді із відповідним клопотанням, покладається обов`язок довести свої вимоги.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків та, в даному випадку, не може збирати/витребовувати докази з власної ініціативи.

Всупереч принципу диспозитивності і обов`язку доводити обставини саме особою, яка ініціює перед слідчим суддею розгляд відповідного клопотання, прокурор свої твердження належними і допустимими доказами не підтвердив.

Як підсумок, такі обставини, які послугували для внесення відомостей до ЄРДР, ставлять під сумнів наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України.

Тому, слідчий, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не наводить у ньому достатніх і належних доказів тих обставин, які є визначальними та необхідними для накладення арешту на майно.

До того ж, як з доданих до клопотання документів, як і з самого клопотання, слідує, що першопричиною внесення відомостей в ЄРДР та як наслідок, подання клопотання про арешт майна, є все ж таки відомості, які ґрунтуються лише на припущенні, що є недопустимим, зважаючи як на норми кримінально-процесуального законодавства, так і норм Конституції України.

Отже, зазначаючи обставини, якими дізнавач обґрунтовує свої доводи, останній не наводить підставу для накладення арешту на вказане ним майно, не наводить достатньо доказів, що таке відповідає критеріям речових доказів, визначених у ст. 98 КПК України, розумність і співмірність обмеження права власності фізичних осіб, не вказує, чи мають відношення до даного кримінального провадження вилучене майно та особа, яка володіє таким майном, чим доводиться обґрунтування необхідності такого арешту, оскільки таке ґрунтується лише на припущенні ймовірного отримання посилкою наркотичних засобів, які можуть бути незаконно реалізовані на території України і це при тому, що кваліфікує вказані ним обставини за ознаками кримінального правопорушення, яке не передбачає мети збуту.

При цьому, обов`язок подачі таких даних та доведення необхідності арешту покладається саме на уповноважену особу, яка, у відповідності до норм КПК України, наділена повноваженнями звернутися з клопотанням про арешт майна.

Разом з тим, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного і справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення кримінального правопорушення, правову підставу для арешту майна, можливий розмір шкоди, завданої злочином, наслідки арешту майна для третіх осіб, розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Водночас, як слідує з абз. 2 п. 2.6. Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року, щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна.

Враховуючи наведене, навіть якщо у слідчого судді є достатні підстави вважати, що певною особою було вчинено кримінальне правопорушення, він не має повноважень накладати арешт на майно особи, яка не є підозрюваним.

З огляду на наведене правильною є практика, коли слідчі судді визнають клопотання про накладення арешту на майно передчасними та відмовляють у їх задоволенні, оскільки на момент їх розгляду, особам, про майно яких йдеться в клопотанні, не повідомлено про підозру.

Відтак у що у судовому засіданні не встановлено підстав для арешту майна, так як дане клопотання є, крім іншого, передчасним, оскільки на момент його розгляду законність використання вилученого майна не спростована ні дізнавачем, ні прокурором, не встановлена наявність обґрунтованої підозри у вчиненні певною особою кримінального правопорушення, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, що, у відповідності із ст. 173 КПК України, обумовлює відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки не доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, дізнавач, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Суд враховує, що згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Крім того, відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання у право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі АГОСІ проти Об`єднаного Королівства). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження визначено захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі "Іатрідіс проти Греції").

Вимога щодо законності, у розумінні Конвенції, вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі "Антріш проти Франції" та "Кушоглу проти Болгарії").

Відповідно до ст. 29 Загальної декларації прав людини, "кожна людина, здійснюючи свої права і свободи, повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання й поваги прав і свобод інших та з метою задоволення справедливих вимог моралі, громадського порядку та загального добробуту в демократичному суспільстві". Мета, підстави і межі здійснення прав людини конкретизуються також у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, в Міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права, а також в Європейській Конвенції про захист прав особи й основних свобод.

Конституція України також передбачає межі здійснення громадянами своїх прав. Так, згідно зі ст. 64, конституційні права і свободи людини та громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень можуть встановлюватися в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Аналіз зазначеної статті дозволяє зробити висновок про те, що закріплені в ній критерії (підстави) правомірного обмеження прав і свобод людини та громадянина базуються на принципі співвідношення публічних і приватних інтересів.

Вимога щодо забезпечення балансу між приватним та публічним інтересом слідує власне зі структури статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, вживаючи будь-яких заходів, у тому числі заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна подбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Отже, у кожній справі, в якій зазначається про порушення цієї статті, Суд повинен з`ясувати, внаслідок чого саме відповідна особа була змушена нести непропорційний і надмірний тягар. Як при втручанні у право мирного володіння майном, так і при утриманні від застосування заходів, необхідно забезпечити справедливий баланс між вимогами загальних інтересів суспільства та необхідністю захисту основних прав відповідної особи.

Вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й заходів з позбавлення особи її майна, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються щодо обмеження права власності та метою, яку прагнуть досягти органи досудового розслідування (рішення у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства).

На теперішній час дізнавачем не доведено, що в застосуванні цього заходу є необхідність, і що потреби досудового розслідування у даному кримінальному провадженні, виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, як арешт зазначеного у клопотанні майна.

Відтак, варто зазначити, що дізнавачем у клопотанні не наведено необхідності накладення арешту з метою збереження речових доказів, що, безумовно, може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, так як відповідність вилученого майна критеріям речового доказу слідчим суддею не встановлена, що, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, є підставою для відмови у задоволенні клопотання.

Частиною 3 ст. 173 КПК України визначено, що відмова у задоволенні клопотання про арешт майна тягне за собою негайне повернення особі всього вилученого майна.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 167, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання дізнавача СД Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_3 , погоджене прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_4 , про арешт майна по матеріалах досудового розслідування №0000193, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17 листопада 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: ОСОБА_1