справа № 462/7051/21
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 січня 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9

обвинуваченої ОСОБА_10

провівши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові судовий розгляд у кримінальному провадженні №0000666 з розгляду обвинувального акта про обвинувачення

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Львова, українки, громадянки України, із середньою освітою, неодруженої, особи з інвалідністю 2-ої групи, зареєстрованої та фактично проживаючої на АДРЕСА_1 , не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

встановив:

ОСОБА_10 18.11.2020 року, близько 11.00 год., перебуваючи на балконі спільного користування першого поверху будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час словесного конфлікту із сусідами, керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, умисно неодноразово, не менше десяти разів, нанесла ОСОБА_11 удари дерев`яною палицею по передпліччях обох рук, якими останній прикривався, з метою уникнення ударів по голові. Внаслідок таких дій ОСОБА_10 потерпілому спричинено тілесне ушкодження середньої тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`яу виді закритого перелому середньої третини правої ліктьової кістки, крім цього синці на лівому передпліччі, в ділянці лівого тім`яного горбка, садно в тім`яній ділянці, що є легким тілесним ушкодженням.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.1 ст.122 КК України, не визнала та зазначила, що 18.11.2020 року ОСОБА_11 та його дружина ОСОБА_12 почали викидати з балкону спільного користування речі, які вона разом зі своєю мамою залишили на балконі, оскільки робили ремонт у квартирі. Почувши шум на балконі спільного користування, ОСОБА_10 вийшла із своєї квартири та відчула удар ногою в живіт від потерпілого, який крім цього розпилив якусь речовину з балончика їй в очі, що спричинило їй опік слизової оболонки ока. Коли потерпілий почав бити її маму, яка в той час вийшла з квартири, обвинувачена взяла палицю, щоб її захистити. Зауважила, що лише махала палицею в сторону потерпілого, не доторкаючись до нього, не мала умислу на заподіяння йому будь-яких тілесних ушкоджень і не вчиняла неправомірних дій відносно потерпілого. На її думку, це був самозахист. Також вважає, що її обмовляють, а подія, яка відбулася, є інсценуванням та провокацією зі сторони ОСОБА_13 і його дружини, з якими у її сім`ї давно неприязні відносини і часто виникали конфліктні ситуації. За наведених обставин просила її виправдати.

Статтею 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього кодексу, інших актів законодавства. Зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За правилами ст.91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин кримінального провадження, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Отже, фактичні обставини повинні бути встановлені з бодай мінімальним ступенем чіткості та переконливості, який дозволяв би суду зробити висновок щодо винуватості особи в межах пред`явленого їй обвинувачення.

При цьому, не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів прийняте рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань.

Згідно вимог ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сторона обвинувачення на підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті, посилалась на зібрані під час досудового розслідування докази, які містяться у представлених суду джерелах доказів: показаннях потерпілих, документах, висновку експерта, речовому доказі.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_10 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, яке їй інкримінується, суд, дослідивши вказані докази сторони обвинувачення за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що є підстави для ухвалення обвинувального вироку, оскільки стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено, що в діянні обвинуваченої ОСОБА_10 є склад кримінального правопорушення.

На обґрунтування цього висновку суд наведе відповідні мотиви, які включатимуть результати оцінки доказів на підтвердження встановлених судом обставин та відхилення доводів сторони захисту щодо невинуватості обвинуваченої.

Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, на переконання суду, об`єктивно підтверджується сукупністю наступних належних та допустимих доказів, досліджених судом на засадах змагальності та забезпечення рівності сторін.

Під час судового розгляду потерпілий ОСОБА_11 допитаний не був, на час вирішення судом в порядку ст.349 КПК України питання обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження потерпілий помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07.05.2022 року (т.2, а.с.110).

Відповідно до п.16 ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься безпосередність дослідження показань, речей і документів.

Згідно зі ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, засада кримінального провадження - безпосередність у дослідженні судом показань полягає в тому, що суд у ході судового розгляду особисто сприймає відомості щодо обставин кримінального провадження, які відомі обвинуваченому, потерпілому, свідкам, експерту та мають значення для цього кримінального провадження.

Зокрема, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Так, судом приймається до уваги вимоги ч.5 ст.9 КПК України, де зазначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

З викладених норм вбачається, що всі докази, як правило, повинні подаватися під час публічного розгляду в присутності обвинуваченого для забезпечення змагальності сторін. З цього правила існують винятки, але вони не можуть порушувати права захисту. З позиції ЄСПЛ вбачається, що якщо підсудному було надано відповідну та належну можливість заперечити такі показання, чи то при їх наданні, чи на пізнішому етапі, прийняття їх як доказів не суперечитиме саме по собі вимогам п.1 та п. 3«d» ст.6 Конвенції. Але з цього випливає, що засудження не може виключно або вирішальною мірою ґрунтуватися на показаннях, які сторона захисту не могла оспорити.

Порушення конвенції буде там, де свідок (свідки) або потерпілий (потерпілі), показання якого має істотне значення для вирішення справи, не міг бути опитаний, або за обставин, коли був ряд таких свідків, але жоден із них не міг бути опитаний. Саме таке відбулося у справі, що розглядається.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини «Жуковський проти України» від 3.03.2011 наголошується, що за загальним правилом п.1 і п. 3«d» ст. 6 Конвенції вимагають надання підсудному відповідної та належної можливості заперечувати показання свідка обвинувачення і допитати його або під час надання останнім своїх показань, або пізніше (див. також рішення від 23.04.97 у справі «Ван Мехелен та інші проти Нідерландів» та рішення від 15.06.92 у справі «Люді проти Швейцарії»). Вирок не може ґрунтуватись виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не може заперечити (див. рішення від 27.01.2009 у справі «A. L. проти Фінляндії»).

Суд уважає за необхідне зазначити, що безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним всіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звукозапису і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити їх (як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами), здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч.1 ст.94 КПК, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Однак, відповідно до п.1 ч.3 ст.97 КПК України суд має право визнати неможливим допит особи, якщо вона відсутня під час судового засідання внаслідок смерті або тяжкої хвороби, яка заважає останній бути присутній в судовому засіданні безпосередньо.

Так, під час судового розгляду у зв`язку із смертю потерпілого ОСОБА_11 допитати його безпосередньо в судовому засіданні не виявилось можливим. Отже, стороною обвинувачення було заявлене клопотання про дослідження протоколу допиту потерпілого ОСОБА_11 від 19.11.2020 року та протоколу його додаткового допиту від 22.02.2021 року, які відкривалися стороні захисту в порядку ст.290 КПК України на стадії досудового розслідування при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, що було задоволено судом.

Протоколи допиту та додаткового допиту потерпілого ОСОБА_11 (т.1, а.с.12-14, 34-35) були досліджені в судовому засіданні, відповідно з якими ОСОБА_11 зазначив, що сусідка з квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_14 та її мати ОСОБА_15 часто конфліктують із сусідами, їх поведінка є агресивною, це продовжується вже тривалий час. Його квартира АДРЕСА_4 знаходиться поруч з їхньою і, внаслідок виказаних дій, з боку цих двох сусідок, вони з дружиною не можуть здавати вказану квартиру в оренду та й просто потрапити туди, оскільки простір загального балкону закиданий мішками зі сміттям. 18.11.2020 близько 10.30 вони з дружиною ОСОБА_12 прийшли до квартири, він стояв біля дверей та змащував дверний замок засобом «WD-40» у вигляді аерозольного балону. Перед квартирою весь простір був заставлений мішками зі сміттям. Вони з дружиною почали їх відставляти, але на балкон вийшла ОСОБА_10 та почала голосно кричати. Дружина викликала поліцію, пояснивши, що сусідка не підпускає до їхньої квартири. Передбачаючи, що назріває серйозний конфлікт внаслідок дій зі сторони ОСОБА_10 , дружина почала записувати те, що відбувається на камеру телефону. Під час їхньої сварки з ОСОБА_16 на балкон вибігла її мати та почала його шарпати, намагаючись вдарити. Він не чекав такої агресії зі сторони сусідки і в якийсь момент, продовжуючи тримати в руці засіб для змащування, розпилив даний балон, мати ОСОБА_16 відпустила його. Це відбулося інстинктивно, вдарити жінку не міг, оскільки це старша жінка. Під час цього ОСОБА_16 взяла з балкону дерев`яну палицю, довжиною приблизно 1 м, яка мала прямокутну основу, завширшки близько 5 см та почала цією палицею бити його по передпліччях обох рук, якими він прикривався, щоб палка не попала по голові. Кожен раз від удару палицею він відчував різкий біль і неодноразово удари приходилися практично по одних і тих самих місцях. На його прохання та крики дружини ОСОБА_10 не реагувала та ще сильніше била його по руках. Конфлікт припинився, коли прибув поліцейський патруль. На запитання чи розпилював він балон в напрямку ОСОБА_10 , потерпілий повідомив, що один раз інстинктивно натиснув на розпилювач, коли її мати намагалася його вдарити, але сама ОСОБА_10 на той час стояла на відстані приблизно 1,5-2 метрів від нього, тим більше, вона була в окулярах. Він не розуміє, як вміст балону міг потрапити їй в очі. Пізніше він бачив її в травмпункті, коли звернувся туди за медичною допомогою.

Отже, згідно з аналізом норм національного законодавства вбачається, що суд при розгляді справи повинен забезпечити право сторін на допит особи, яка дає показання, важливі для вирішення справи, і не вправі використовувати позасудові свідчення такої особи, але якщо попри всі необхідні заходи забезпечити явку такої особи виявилося неможливим, на підставі ч.3 ст.97 КПК України, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час досудового розслідування, і сам факт відсутності такої особи під час судового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом. При цьому суд враховує позицію ЄСПЛ із даного питання, яка викладена вище та вважає його допустимим у сукупності з іншими дослідженими доказами у судовому засіданні.

Вказана позиція суду повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 року (провадження № 51-4690км19), згідно якої суд може визнати належним доказом протокол допиту свідка або потерпілого, якщо 1) під час судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення доведено поважні причини неявки головного свідка у судове засідання; 2) протокол допиту свідка оголошено та долучено до матеріалів кримінального провадження безпосередньо в судовому засіданні; 3) сторона захисту не була позбавлена можливості заперечувати показання, які відображені у протоколі, надавши суду відповідні докази; 4) показання свідка (протокол допиту) не були єдиним доказом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд звертає увагу, що ухвалюючи вирок, обґрунтовує прийняте рішення не тільки на підставі показань потерпілого ОСОБА_11 , які давались під час досудового розслідування, а аналізує такі і дає їм оцінку в сукупності з іншими безпосередньо дослідженими під час судового розгляду доказами.

Крім цього, вказана позиція також узгоджується з практикою ЄСПЛ. Так, у справі «Жуковський проти України» від 03.03.2011 заявник стверджував, що кримінальне провадження щодо нього було несправедливим і що в основу вироку стосовно нього суди поклали показання свідків, яких йому не надали можливості допитати. Своєю чергою ЄСПЛ вказав, що суд за певних обставин може послатися на показання, надані під час досудового слідства. Якщо підсудному було забезпечено відповідну та належну можливість заперечити показання або під час їхнього надання, або пізніше, їхнє прийняття як доказу само по собі не суперечить п. 1 і пп. «d» п. 3 ст. 6. Проте висновок щодо цього є таким: у разі якщо вирок ґрунтується виключно або вирішальною мірою на показаннях особи, яку обвинувачений не мав можливості допитати або вимагати, щоб її допитали під час досудового слідства судового розгляду, права сторони захисту обмежуються такою мірою, яка є несумісною з гарантіями, передбаченими ст. 6 Конвенції.

Вина обвинуваченої підтверджується фактичними даними, що містяться у показаннях свідка ОСОБА_17 , який зазначив про те, що він проживає на АДРЕСА_2 та є сусідом обвинуваченої ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 . Щодо події 18.11.2020 року, то надав показання про те, що близько 11 год. ранку почув крики дружини потерпілого - ОСОБА_12 та прохання про допомогу, тому швидко вибіг на балкон та побачив, що навпроти, на балконі першого поверху знаходились ОСОБА_11 з дружиною, яка знімала подію на телефон, мати обвинуваченої та сама ОСОБА_10 , яка, тримаючи в руках дерев`яну палицю, товщиною приблизно 6-10 см та довжиною біля одного метра, завдавала нею сконцентровані удари, приблизно 3-4 рази, ОСОБА_11 в область шиї, рук та голови. При цьому, потерпілий поводив себе спокійно, тримав руку поперед себе, захищаючись від ударів обвинуваченої, та, стоявши попереду дружини, захищав її собою. Потім приїхала поліція та зупинила цей конфлікт.

Під час судового розгляду також було допитано свідка ОСОБА_12 , яка надала показання на підтвердження встановлених судом обставин вчинення кримінального правопорушення. Зі змісту її показань вбачається, що одного дня в листопаді 2020 року, близько 11.00 год. ранку, вона разом з чоловіком ОСОБА_11 прийшли до квартири на АДРЕСА_2 , яка знаходиться на першому поверсі та ввійти до якої можна лише через балкон. Однак, на такому балконі було дуже багато сміття, яке загороджувало їм прохід у квартиру, тому вони почали таке прибирати. В цей час зі своєї квартири вийшла ОСОБА_10 і стала сваритись з ними, щоб не забирали її речі, на що ОСОБА_12 спокійно відповіла, що не має можливості через ті речі зайти у квартиру. Однак, обвинувачена почала кричати та агресивно себе поводити, тому дружина потерпілого, побачивши, що конфлікт неминучий, викликала поліцію. До ОСОБА_10 приєдналася її мати. Крики, розмахування руками та словесні погрози були як від обвинуваченої, так і від її матері. ОСОБА_12 стояла позаду чоловіка та почала знімати події на телефон. Після цього ОСОБА_10 почала поводити себе ще більш агресивно, взяла на балконі дерев`яну палицю завдовжки приблизно один метр та почала цілеспрямовано завдавати удари ОСОБА_11 по руці та голові. Таких ударів було завдано багато, на скільки вона пам`ятає більше п`яти. ОСОБА_11 однією рукою захищався сам від ударів, а іншою захищав дружину, яка стояла позаду нього. Вони почали відступати назад та коли відійшли у внутрішній двір, то з`явилися працівники поліції, які змогли зупинити дії обвинуваченої, яка продовжувала завдавати удари. Крім того, свідок ОСОБА_12 зазначила, що голосно кричала, коли ОСОБА_10 почала завдавати удари, внаслідок чого із квартири вийшов ОСОБА_17 , який бачив як ОСОБА_10 завдавала ударів потерпілому, оскільки його балкон розташований так, що всі учасники події були в зоні його видимості. Щодо відеозапису з телефону, то ОСОБА_12 його зберегла та передала працівникам поліції.

З досліджених судом, у порядку ст.358, 359 КПК України, під час судового засідання документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо, в тому числі відеозапису події, у сукупності із отриманим висновком експерта, тобто докладним описом проведених експертом досліджень та зробленого за їх результатами висновку, який суд дослідив у порядку параграфу 3 Глави 28 Розділу ІV КПК України, судовим розглядом встановлено наступне.

Відповідно до даних витягів з АРМ 102 (т.1, а.с. 7, 8) на гарячу лінію «102» 18.11.2020 року надійшли повідомлення: о 10.40 год. від ОСОБА_12 про сварку за адресою: АДРЕСА_1 ; о 14.27 год. від лікаря травмпункту № 1 Куйдича, що ОСОБА_11 звернувся за медичною допомогою внаслідок нападу о 10.35 год. 18.11.2020 року на АДРЕСА_2 сусідів із квартири АДРЕСА_3 , потерпілого скеровано на рентген.

Із протоколу про прийняття заяви від 18.11.2020 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_11 звернувся у Залізничний ВП ГУ НП у Львівській області ( на даний час ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області), де повідомив, що невідома йому особа 18.11.2020 року, близько 11.00 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 нанесла йому тілесні ушкодження, а саме удари дерев`яною палицею по руках (т.1, а.с.9-10).

Згідно даних довідки Міського травматологічного пункту №1( АДРЕСА_5 ) №844 від 18.11.2020 року, ОСОБА_11 18.11.2020 року звернувся в ТП № 1 м.Львова, де було проведено огляд, рентгенографію, гіпсова лонгета, дано пораду, взято кров на етанол та поставлено діагноз: «закритий перелом середньої третини правої ліктьової кістки», скерований на подальше лікування в поліклініку за місцем проживання 19.11.2020 року (т.1, а.с.16).

За даними протоколу огляду предметів від 22.02.2021 року (т.1, а.с.46), проведеним слідчим оглядом встановлено, що об`єктом огляду є флеш-карта HI-RALI, об`ємом 16 Гб. Установивши вказаний цифровий носій в привід комп`ютера, було зчитано та переглянуто його вміст, а саме: файл із назвою : «КРИМІНАЛ», в якому міститься об`єкт Mp4 із назвою «Побиття». При перегляді відеозапису, який триває 02 хв. 35 с., встановлено, що на ньому зафіксовано, як між ОСОБА_10 , її мамою ОСОБА_18 , потерпілим ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_12 відбувається словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_10 бере в руки дерев`яну палицю, довжиною приблизно 1 м, та починає наносити нею багаторазові удари по плечах та передпліччях потерпілого ОСОБА_11 , який прикривається обома руками, щоб удар не потрапив йому в голову. Окрім цього, під час вказаних подій свідок ОСОБА_12 звертається до когось із словами «Роман, давай сюди, бігом», після чого відеозапис припиняється.

Досліджена під час судового розгляду заява потерпілого про долучення до матеріалів провадження вказаного цифрового носія HI-RALI, об`ємом 16 Гб (т.1, а.с. 44), свідчить про допустимість такого доказу, а постанова слідчого від 22.02.2021 року (т.1, а.с.47) про визнання вказаного зазначеного цифрового носія речовим доказом підтверджує факт набуття ним відповідного статусу згідно з нормами КПК України.

Крім зазначених документів, вина обвинуваченої ОСОБА_10 підтверджується відеозаписом з місця події (т.1, а.с.45), дослідженим під час судового розгляду, з якого вбачається, щона балконі спільного користування першого поверху будинку АДРЕСА_2 між обвинуваченою ОСОБА_10 і її матір`ю ОСОБА_18 з однієї сторони та потерпілим ОСОБА_11 і його дружиною з іншої відбувався словесний конфлікт, під час якого обвинувачена взяла дерев`яну палицю, яка знаходилась позаду неї на балконі, та почала завдавати потерпілому удари в область шиї, рук, спини та голови. Таких ударів було нанесено більше десяти. При цьому, ОСОБА_11 поводив себе спокійно, захищаючи себе одною рукою, а іншою дружину ОСОБА_12 , яка стояла позаду нього.

Відповідно до даних висновку судово-медичної експертизи №1669 від 25.11.2020 року (т.1, а.с.24) у ОСОБА_11 на час проведення судово-медичної експертизи виявлено синці на лівому передпліччі, в ділянці лівого тім`яного горбка, садно в тім`яній ділянці. Наявність перелому середньої третини правої ліктьової кістки підтверджено рентгенологічно. Вказані тілесні ушкодження утворились внаслідок контактів вказаних ділянок тіла із тупим предметом та тупим предметом з продовгуватий поверхнею, могли виникнути 18.11.2020 року, можливо від удару дерев`яною палицею, як вказує потерпілий. Перелом правої ліктьової кістки відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалого розладу здоров`я, а садно, синці - до легкого ступеня тяжкості.

Таким чином, за насідками дослідження вказаної експертизи суд може констатувати факт завдання тілесних ушкоджень потерпілому, які за кількістю та місцем розташування повністю підтверджують покази потерпілого ОСОБА_11 надані під час досудового розслідування, які були досліджені в суді, що також надає можливість визнати дані, які містяться у протоколі допиту потерпілого ОСОБА_11 від 19.11.2020 року та протоколі його додаткового допиту від 22.02.2021 року допустимими доказами, а також факт, спосіб нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, численність завдання ударів також в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_12 і ОСОБА_17 та підтверджується продемонстрованим відеозаписом.

Згідно з ч.5 ст.356 КПК України в ході судового розгляду кожна сторона кримінального провадження для доведення або спростування достовірності висновків експертів, мала право надати суду відомості, які б стосувалися знань, вмінь, кваліфікації, освіти та підготовки цих експертів, однак стороною захисту такі відомості суду надані не були та в судовому засіданні судом не встановлені. Також стороною захисту не заявлялось клопотань щодо проведення повторної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_11 .

Отже, зазначений висновок суд визнає належним і допустимим доказом, оскільки останній відповідає вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 101-102 КПК України судом не встановлено та учасниками судового провадження не доведено.

Судом було досліджено під час судового розгляду також витяг з ЄРДР, проте такий не містить фактичних даних, що мають значеннядля цього кримінального провадження та підлягають доказуванню, а тому не потребує окремої оцінки судом. Окрім цього, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 09.09.2020 року у справі 761/28347/15-к, згідно з ч.2 ст.84 КПК України витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Під час судового розгляду сторона захисту посилалась на обставини, які на її переконання підтверджують недопустимість та недостовірність зібраних стороною обвинувачення доказів, висувала свою версію подій на спростування висунутого обвинувачення, а також стверджувала про наявність провокативних дій зі сторони потерпілого.

Відповідні доводи сторони захисту потребували оцінки суду для того, щоб основні обставини у даному кримінальному провадженні і аргументи сторін, порушені під час судового розгляду, були розглянуті.

Разом із тим, доводи сторони захисту, які не потребували детального аналізу суду та не мали будь-якого вирішального значення в цьому провадженні, судом у вироку не зазначались. У такому випадку суд виходив з усталеної практики ЄСПЛ, згідно з якою, хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З рішення має бути чітко зрозуміло, що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи (Морейра Ферейра проти Португалії (№ 2); S.C. IMH Suceava SRL проти Румунії).

За версією сторони захисту ОСОБА_10 не мала умислу на заподіяння будь-яких тілесних ушкоджень потерпілому, вона є жінкою, за своєю тілобудовою і за наявності інвалідності, тяжких захворювань, станом здоров`я не могла б спричинити такого роду тілесні ушкодження, як встановлено експертизою, окрім цього ОСОБА_11 під час конфлікту розпилював якусь речовину з балончика, тому подальші дії ОСОБА_10 потрібно трактувати як необхідну оборону.

Що стосується таких аргументів сторони захисту, то суд вважає їх безпідставними, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Дана норма є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що «кожний має право захищати своє життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань» (ч.2 ст.27 Конституції України).

Слід враховувати, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Особливістю кримінального правопорушення, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у випадку необхідної оборони, а й при перевищенні її меж.

У тому випадку, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватися на загальних підставах.

Таким чином, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, суд повинен врахувати конкретні обставини справи, здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Перевіривши відповідні доводи сторони захисту, суд дійшов висновку про необхідність їх відхилення, з огляду на те, що за обставин кримінального провадження у діях потерпілого ОСОБА_11 суспільно небезпечного посягання стосовно матері обвинуваченої чи самої ОСОБА_10 , внаслідок чого вони потребувала б захисту з боку обвинуваченої, про що остання зазначала у ході судового розгляду, не встановлено. Об`єктивних даних про те, що існувала загроза для життя чи здоров`я ОСОБА_10 чи ОСОБА_18 у матеріалах провадження немає, а факту перебування обвинуваченої у стані необхідної оборони в суді не встановлено.

Зокрема, не зважаючи на наявність в руках у потерпілого ОСОБА_11 балончика з аерозолем, він не використовував такий з метою нападу на ОСОБА_10 чи ОСОБА_18 , натомість останні вчиняли активні дії, наступаючи на потерпілого і його дружину, відтісняючи їх, змусили захищатись ОСОБА_11 , в тому числі від ударів палицею від ОСОБА_10 .

Як видно із відтвореного відеозапису, в момент, коли чути звук розпилення речовини з балончика, обвинувачена знаходиться не біля потерпілого, а на певній відстані від нього, тому її доводи про розпилення їй в очі аерозолю не знайшли підтвердження у досліджених доказах, а щодо отримання від цього тілесних ушкодження, а саме, як стверджує обвинувачена, опіку слизової оболонки ока, доказів суду не надано.

До того ж під час судового розгляду взагалі не встановлено під час конфлікту дій зі сторони ОСОБА_11 , які можна було би охарактеризувати як напад чи посягання на життя, здоров`я чи майно ОСОБА_10 чи ОСОБА_18 , натомість встановлено не захист, а активні дії останніх щодо потерпілого.

Крім того, за даними відеозапису ОСОБА_10 кілька разів наближалася до ОСОБА_11 , завдаючи кожного разу по декілька ударів поспіль.

Враховуючи наведене, визначальним у поведінці ОСОБА_10 було не відвернення нападу та захист, а бажання заподіяти шкоди потерпілому, такі її дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони.

Також, суд критично оцінює показання обвинуваченої в тій частині, що вона жодних ударів потерпілому не завдавала, а лише махала палицею, не доторкаючись нею до ОСОБА_11 , оскільки це спростовується вказаними дослідженими в судовому засіданні доказами у їх сукупності, зокрема, показаннями свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_12 , які є послідовними і повністю узгоджуються із відеозаписом з місця події, а вказаний ними механізм нанесення ударів потерпілому ОСОБА_10 і ділянки тіла, куди було завдано удари, відповідають даним судово-медичної експертизи.

За наведеного, сумніви обвинуваченої щодо об`єктивності показань допитаних свідків суд відхиляє.

Стороною захисту не надано суду доказів, які би спростовували вказані висновки чи ставили під сумнів досліджені докази сторони обвинувачення, зокрема на підтвердження доводів обвинуваченої щодо неможливості заподіяння нею за її фізичними даними та станом здоров`я встановлених у потерпілого тілесних ушкоджень.

Доводи обвинуваченої про невідповідність медичної довідки № 844 від 18.11.2020 року встановленим вимогам не приймаються судом до уваги, оскільки такий документ підписаний черговим лікарем травматологом ортопедом ОСОБА_19 , засвідчений особистою печаткою цього лікаря, який 18.11.2020 року звертався на гарячу лінію «102» з повідомленням, що ОСОБА_11 звернувся за медичною допомогою внаслідок нападу.

Отже, суд вважає дані доводи обвинуваченої надуманими і такими, що направлені на уникнення відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що середньої тяжкості тілесне ушкодження і інші виявлені тілесні ушкодження спричинені потерпілому саме ударами ОСОБА_10 перебувають в прямому причинному зв`язку з діями обвинуваченої.

Про наявність умислу в діях ОСОБА_10 на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень свідчить спосіб, характер та механізм заподіяння тілесних ушкоджень, а саме свідоме нанесення концентрованих ударів безпосередньо в область шиї, рук та голови потерпілого.

Вказані факти свідчать про цілеспрямовані, обдумані та умисні дії обвинуваченої, спрямовані на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.

Таким чином, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що досліджені докази об`єктивно узгоджуються між собою, доповнюють один одного і не суперечать між собою, а тому в суду не виникає ніяких сумнівів щодо їх достовірності.

Відтак, сукупність наведених доказів дає підстави дійти висновку, що вина ОСОБА_10 у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, доведена повністю і її дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.122 КК України.

При призначенні обвинуваченій виду та міри покарання суд враховує загальні засади призначення покарання, тобто призначає покарання в межах, установлених у санкції частини статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Положеннями ст.50, 65КК України визначено, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Отже, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, так і конкретним обставинам його вчинення, а також даним та особливостям особистості винного.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом насамперед питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння.

Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення в санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд у ході призначення покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду на мету і засади його призначення.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винуватого, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Пропорційність дискреційних повноважень суду забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі.

Підставами для судового розсуду в ході призначення покарання є: кримінально-правові відносно визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважувальні норми, у яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, під час врахування пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, 67 КК України), визначення «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України, тощо; індивідуалізація покарання Ї конкретизація виду й розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, котра вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину та його суб`єкта (постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19 квітня 2022 року (провадження № 51-536кмо20).

Обставин, передбачених ч.1 ст.66 КК України, судом не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_10 , судом не встановлено.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є нетяжким злочином, вчиненим умисно; особу винної, яка раніше не судима, неодружена, проживає з матір`ю-пенсіонером, є особою з інвалідністю 2-ої групи,на обліку щодо узалежнень та в лікаря-психіатра не перебуває (т.1 а.с.76, 78), згідно наданої характеристики за місцем реєстрації негативних характеризуючих даних відносно неї не встановлено (т.1 а.с.80).

За висновками досудової доповіді органу пробації ризик вчинення повторного кримінального правопорушення ОСОБА_10 та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб, оцінюється як середній. (т.2, а.с.38-42).

Аналіз всього наведеного дає підстави суду дійти висновку про те, що ОСОБА_10 слід обрати покарання, достатнє і необхідне для її виправлення та попередження скоєння нею нових кримінальних правопорушень, у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.1 ст.122 КК України.

Разом з тим, суд, приймаючи до уваги конкретні обставини кримінального правопорушення, зокрема ті неприязні відносини і спірні питання між сусідами, які передували конфлікту 18.11.2020 року та зумовили конфлікту ситуацію в цей день, відсутність обтяжуючих обставин, особу обвинуваченої та її ставлення до вчиненого, враховуючи, що заборони застосування ст.75 КК України за умови невизнання обвинуваченим своєї вини КК України не містить, вважає за можливе застосувати до ОСОБА_10 ст.75 КК України і звільнити її від відбування покарання з випробуванням, оскільки її виправлення можливе без реального відбування покарання, встановивши іспитовий строк тривалістю один рік, який буде оптимальним, покаже стійкість такого виправлення і неможливість вчинення ним в подальшому інших кримінальних правопорушень. На переконання суду застосування відносно ОСОБА_10 звільнення від відбування покарання з випробуванням не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини та легітимна мета покарання.

При цьому, суд вважає за необхідне покласти на обвинувачену ОСОБА_10 обов`язки, передбачені п.1, 2 ч.1, п.2 ч.2 ст.76 КК України.

На підставі ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Відтак, питання про долю речових доказів слід вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлений не був.

Запобіжний захід відносно обвинуваченої у даному кримінальному провадженні не обирався.

Керуючись ст.100, 368-371, 373-375 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_10 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, і призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк один рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання із випробуванням протягом іспитового строку тривалістю один рік.

Зобов`язати ОСОБА_10 , відповідно до ст.76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ флеш-карту HI-RALI, об`ємом 16 ГБ (т.1 а.с.45,47) залишити в матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення учасниками процесу до Львівського апеляційного суду через Залізничний районний суд м. Львова.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: ОСОБА_1