Дата документу 14.08.2023
Справа № 334/620/23
Провадження № 1-кп/334/382/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 серпня 2023 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Запоріжжя, громадянина України, маючого середню освіту, офіційного непрацюючого, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України,

установив:

Обвинувачений ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що на території України введено воєнний стан, 05 грудня 2022 року, приблизно о 15 год. 00 хв., знаходячись біля ЗГТ «Школа», яка розташована по вул. Професора Толока в м. Запоріжжя, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, шляхом відволікання уваги потерпілого - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , шляхом вільного доступу з лівої кишені куртки, таємно викрав мобільний телефон «Хіаоmі Redmi 8 4/64 GB» в корпусі Onyx Black ІМЕІ І ( НОМЕР_1 ), ІМЕІ 2 ( НОМЕР_2 ), вартістю 3566 гривень 67 копійок, згідно висновку експерта №СЕ-19/108-22/15131-ТВ.

Після чого ОСОБА_5 , покинув місце вчинення злочину з викраденим майном, яким в подальшому розпорядившись на власний розсуд, тим самим спричинивши потерпілому ОСОБА_6 матеріальну шкоду на суму 3 566 гривень.

Крім того, в період часу з 09 год. 00 хв. по 18 год. 30 хв. 24.01.2023 ОСОБА_5 , знаходячись у другому під`їзді на дев`ятому поверсі будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, у період воєнного стану, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, переконавшись, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, шляхом відкриття замка, проник до квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку, звідки таємно, повторно викрав: ноутбук HP Pavilion Laptop 15-eg0057ua, (405Y9EA), вартістю 24252 гривень 49 копійок, належний ОСОБА_7 та мобільний телефон «Xiaomi Redmi 4Х 2/16 GB», вартістю 800 гривень, належний ОСОБА_7 .

Після чого, ОСОБА_5 , покинув місця скоєння злочину та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Своїми умисними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілому ОСОБА_7 матеріальну шкоду на суму 25052 гривень 49 копійок.

У зв`язку із викладеними обставинами обвинувачений ОСОБА_5 обвинувачується і вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки судовий розгляд у справі не закінчено, а крім того, відсутні підстави змінювати запобіжний захід з тримання під вартою на інший більш м`який. Обвинувачений може переховуватися від суду, впливати на потерпілих, свідків, вчинити інший злочин.

Обвинувачений заперечив, просив обрати більш м`який запобіжний захід.

Захисник зазначив, що обвинувачений не має наміру переховуватись від суду, отримав важку травму, що підтверджується відповідними медичними документами, відтак не з`являвся у судові засідання з поважних причин. Наразі потребує лікування, а тому також просив обрати більш м`який запобіжний захід.

Згідно ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Положення чинного Кримінального процесуального кодексу України вказують, що важливим елементом при встановленні підстав для продовження строку дії запобіжного заходу є не лише наявність ризиків, які існували при обранні запобіжного заходу, а і ті обставини, що до завершення дії попереднього судового рішення про обрання запобіжного заходу вони не зменшилися або з`явилися нові (стаття 199 КПК України). Доведення таких обставин покладається на слідчого, прокурора.

Суд враховує, що пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім випадків, передбачених законом і відповідно до процедури, встановленої законом.

Відповідно до пунктів 3, 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Луценко проти України» від 3 липня 2012 року зазначив, що однією з вимог пункту 3 статті 5 Конвенції є те, що судовий контроль за триманням під вартою має бути автоматичним. Пункт 4 статті 5 Конвенції передбачає право осіб, яких затримано або взято під варту, на перегляд процесуальних і матеріально-правових умов, які з точки зору Конвенції є суттєвими для забезпечення «законності» позбавлення їх свободи. Це означає, що компетентний суд має перевірити не лише дотримання процесуальних вимог національного законодавства, а й обґрунтованість підозри, на підставі якої здійснено затримання, та легітимність мети, з якою особу затримано та потім узято під варту (пункт 95).

При цьому, відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини, сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному відправленню судочинства, не може оцінюватись абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (правова позиція Європейського суду з прав людини у справі «Бекчієв проти Молдови» (пункт 59)).

Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу, як встановлено у пункту 43 рішення Європейського суду з прав людини «Яжинський проти Польщі», але зі спливом часу, інтереси слідства стають недостатніми для тримання обвинуваченого під вартою, за нормального перебігу подій ризики зменшуються з часом, завдяки проведенню дізнання, перевіркою, дачі показів (пункт 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клоот проти Бельгії»).

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Neumeister v.Austria» (Коймайетер проти Австрії), пункт 10).

Стосовно загрози втечі, практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейні зв`язки, будь-яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Відповідно до правової позиції Європейського суду відсутність в особи роботи та сім`ї не є доказом того, що вона може схилитися до вчинення нових злочинів. Так само як і сама по собі відсутність постійного місця роботи не є доказом того, що особа зникне («Пшевечерський проти Росії» від 24 травня 2003 року).

Враховуючи існування зазначених вище ризиків, оцінюючи сукупність обставин, а саме: вагомість ризиків; тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому в разі визнання винним у інкримінованому правопорушенні, а також клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, суд дійшов висновку про задоволення клопотання захисника та зміну обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Відповідно до ст.181 КПК України, домашній арешт може бути застосовано до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Керуючись ст.ст. 181, 183, 184 194, 196, 372 КПК України, суд

ухвалив:

Клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Обрати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши йому залишати житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Покласти на ОСОБА_5 наступні обов`язки:

- прибувати за викликом до суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- не відлучатися із м. Запоріжжя без дозволу суду;

- утримуватися від спілкування зі свідками у цьому кримінальному провадженні.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання зазначених обов`язків щодо нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань та, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Ухвала про застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Забезпечення виконання застосованого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту покласти на орган Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Строк дії ухвали про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді домашнього арешту та покладення обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, визначити до 14 жовтня 2023 року.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Запоріжжя.

Вступна та резолютивна частини ухвали виготовлені у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 14.08.2023 року.

Повний текст ухвали проголошено 15.08.2023 року.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1