У Х В А Л А

про призначення судового розгляду

"12" жовтня 2023 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд) у складі головуючої судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 , сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та їх учасників - потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 серпня 2023 року за № 0002908, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного з них у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 28, ст. 345 Кримінального кодексу (далі КК) України, установив :

І. Суть питань, що вирішуються ухвалою

У провадження суду надійшов обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні з огляду на, що, у ньому, було призначено підготовче судове засідання на розгляд у якому винесено питання регламентовані ст. 314-316 Кримінальним процесуальним кодексом (далі КПК) України.

Також, потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подано цивільні позови до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, а захисником ОСОБА_4 клопотання про зміну способу виконання застосованих щодо обвинувачених запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту.

ІІ. Позиції сторін

Учасники кримінального провадження вважали за можливе призначити кримінальне провадження до судового розгляду, оскільки обвинувальний акт складений із дотриманням вимог ст. 291 КПК України, підстав для закриття провадження, внесення подання про визначення підсудності немає. Вказали, що цивільні позови, як такі, що відповідають вимогам ЦПК та КПК, підлягають прийняття до розгляду.

Щодо запобіжних заходів, то захист убачав потребу в зміні часового періоду у який діє домашній арешт з цілодобового строку на певний період доби, оскільки це обмежує право на працю обвинувачених та на належний рівень життя.

Водночас, прокурор та потерпілі не вбачали передумов для задоволення клопотання з мотивів вказаних захисником ОСОБА_4 .

ІІІ. Правове регулювання питання проведення підготовчого провадження

З правової природи та мети підготовчого судового провадження, яке є першою стадією судового провадження і завданням якого є з`ясування можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта, а також вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду.

Положення ст. 314, 315 КПК України, які регулюють порядок проведення підготовчого судового засідання, не передбачають дослідження та оцінку доказів, які стосуються винуватості або невинуватості обвинуваченого.

Зокрема, відповідно до ст. 315 КПК України якщо під час підготовчого судового засідання не будуть встановлені підстави для прийняття рішень, передбачених п. 1-4 ч. 3 ст. 314 цього Кодексу, суд проводить підготовку до судового розгляду.

З метою підготовки до судового розгляду суд: 1) визначає дату та місце проведення судового розгляду; 2) з`ясовує, у відкритому чи закритому судовому засіданні необхідно здійснювати судовий розгляд; 3) з`ясовує питання про склад осіб, які братимуть участь у судовому розгляді; 4) розглядає клопотання учасників судового провадження про: здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту; витребування певних речей чи документів; здійснення судового розгляду в закритому судовому засіданні.

ІV. Мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження зауважує наступне, в силу виниклих перед ним питань у ході підготовчого судового провадження:

(і) щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акта

Дане кримінальне провадження, відповідно до ст. 32, 615 КПК, підсудне Дніпровському районному суду м. Києва.

Обвинувальний акт складено у відповідності до вимог кримінального процесуального законодавства, при його затвердженні прокурором дотримані вимоги закону, позаяк

(а) відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК виключною підставою для повернення обвинувального акта прокурору є його невідповідність вимогам закону, а саме наявність таких порушень вимог процесуального закону, які перешкоджають призначенню справи до судового розгляду. При цьому законодавець надає суду право, а не встановлює обов`язок під час підготовчого судового засідання повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України (див. постанову Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 520/8135/15-к);

(б) згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України у обвинувальному акті викладаються фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими. Тож суд враховує, що визначення обсягу фактичних обставин кримінального правопорушення, що викладаються у обвинувальному акті, належить до дискреційних повноважень прокурора, а наведені в обвинувальному акті фактичні дані, в своїй сукупності дають уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, а також можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

Вказана позиція кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 273/1053/17, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг, у тому числі й у сторону збільшення, повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого тощо. Визначення обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акту до суду належить виключно до повноважень прокурора;

(в) суд позбавлений можливості перевірити правильність кваліфікації інкримінованого кримінального правопорушення на даному етапі, оскільки вимогами ч. 4 ст. 291 КПК України (якою заборонено до початку судового розгляду надавати суду інші документи, крім обвинувального акту та додатків до нього), для перевірки обвинувального акту на відповідність вимогам КПК у розпорядженні суду на стадії підготовчого судового провадження фактично є лише сам обвинувальний акт, реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільний позов.

Підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. 5-8, 10 ч. 1, ч. 2 ст. 284 КПК України судом не встановлено.

Таким чином, відсутні підстави для прийняття рішень, передбачених п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК.

За відсутності обставин, які б перешкоджали призначенню кримінального провадження до судового розгляду, Суд, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 314 КПК України, вважає за можливе призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта.

(іі) вирішення питань, пов`язаних з підготовкою до судового розгляду

Перелік питань, вирішення яких необхідне для призначення судового розгляду, закріплений у ч. 2 ст. 315 КПК України.

В цій справі судом проведено підготовку до судового розгляду у ході якої, відповідно до ст. 315 КПК України, вирішено питання визначені п. 1-5 ч. 2 вказаної статті зазначеного Кодексу.

Так, у підготовчому судовому засіданні, згідно положень ч. 2 ст. 318, п. 19, 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України, судом визначено коло осіб з боку обвинувачення та захисту, які братимуть участь у судовому розгляді.

Встановлено, що цивільні позови потерпілих відповідають вимогам ЦПК та КПК України, позаяк, відповідно до ч. 4 ст. 128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Водночас, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 125 КПК).

ЦПК містить ряд вимог до змісту та реквізитів позовної заяви, недотримання яких може бути підставою для залишення позовної заяви без руху та її повернення в порядку ч. 1, 3 ст. 185 ЦПК, але вказані вимоги мають застосовуватися із урахуванням специфіки кримінального провадження та не суперечити засадам кримінального судочинства (ч. 5 ст. 125 КПК).

Тобто, вимоги статті 175 ЦПК щодо форми та змісту позовної заяви в кримінальному провадженні застосовуються в обмеженому вигляді з урахуванням перерозподілу тягаря доказування, перетину предмету доказування у кримінальному та цивільному провадженні за позовом про відшкодування шкоди, завданої злочином.

Правові наслідки недотримання вказаних вимог, передбачені ст. 187 ЦПК, у вигляді залишення позовної заяви без руху та повернення позовної заяви, можуть бути застосовані судом у кримінальному провадженні лише у разі, якщо такі недоліки унеможливлюють або суттєво перешкоджають розгляду цивільного позову по суті із прийняттям одного з рішень, передбачених ст. 129 КПК, адже надмірний формалізм до форми та змісту позовної заяви у кримінальному провадженні порушує право особи, що постраждала від злочину, на доступ до правосуддя.

При цьому Суд враховує, що відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір», за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих у наслідок вчинення злочину, позивачі звільняються від сплати судового збору.

У постанові Верховного Суду від 10 липня 2018 року у справі № 713/1275/16-к, судом установлено, що згідно з п. 6 ч. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі у справах про відшкодування матеріальних збитків, звільнені від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Вказані правові норми не містять суперечностей і підлягають застосуванню щодо позовів про відшкодування будь-якої шкоди (матеріальної та моральної), завданої в результаті її заподіяння, за які відповідач несе цивільну відповідальність згідно із Законом. Виходячи з наведеного цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.

Згідно ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи у такій спосіб судову практику на однакове застосування норм права.

Тим самим, у розрізі позиції ККС ВС у справі № 713/1275/16-к цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань.

Слушним є такий підхід і у світлі позиції ОП ККС ВС викладеної в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 187/291/17 щодо того, що при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у ст. 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, ст. 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

Відповідно до ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у разі сплати цивільним позивачем такого збору та за умови задоволення його позову в повній мірі Суд у розрізі позиції ОП ККС ВС викладеної в постанові від 23 січня 2019 року у справі № 187/291/17 буду позбавлений змоги стягнути з відповідача (обвинуваченого) такий судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому і даний факт указує на слушність позиції ККС ВС у справі № 713/1275/16-к про те, що цивільні позивачі у кримінальних провадженнях звільняються від сплати судового збору з позовів про відшкодування будь-якої шкоди, завданої в результаті вчинення кримінального правопорушення незалежно від об`єкту посягань, адже саме такий підхід сприятиме не допущенню ситуацій при яких позивач сплатить збір, позов буду задоволено, однак стягнути його з відповідача змоги не матиме, що в свою чергу уже порушуватиме права такого позивача.

За таких обставин, форма та зміст позовних заяв дають підстави для їх прийняття та розгляду у межах цього кримінального провадження.

Серед іншого, визначено, що зазначене судове засідання, з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ст. 27 КПК України, відсутні.

(ііі) запобіжній захід

ОСОБА_4 у клопотаннях від 12 жовтня 2023 року покликається на те, що, нині, у відношенні обвинувачених діє запобіжний у вигляді цілодобового домашнього арешту, визначений ухвалою слідчого судді цього місцевого суду від 21 серпня 2023 року, однак цей захід не враховує у собі того, що обвинувачені мешкають в орендованій квартирі.

Відповідно до п. 4.1 договору оренди від 02 жовтня 2022 року плати на квартиру щомісячно становить 13000 гривень.

Згідно з п. 3.2 цього ж договору орендар зобов`язаний сплачувати щомісяця за користування такі платежі як: 1) електроенергія; 2) холодна вода; 3) гаряча вода; 4) комунальні платежі; 5) домофон; 6) Інтернет; 7) опалення; 8) кабельне телебачення.

На даний час обвинувачені не можуть працювати, хоча бажають відшкодувати моральну шкоду потерпілим.

З вказаною метою (оплата житла, відшкодування збитку) обвинувачені хочуть реалізувати своє право на працю.

Тим самим, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту порушує їх право на працю, а тому захисник просить визначений домашній арешт у період з 23:00 год. до 05:30 год. наступного дня до 16 жовтня 2023 року.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження вказану п. ІІ ухвали, дослідивши матеріали справи в частині, яка стосується даного питання (інформацію в обвинувальному акті про обвинувачених з числа визначеної ст. 178 КПК) та проаналізувавши в системному зв`язку усі наявні на час розгляду звернень заявників відомості, які мають пряме та опосередковане значення при вирішення вказаних питань щодо умов можливого подальшого застосування заходу забезпечення кримінального провадження у відношенні обвинувачених, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин, приходить до наступного.

Порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), як певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду Україну від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к) щодо питань порушених заявником регламентує, що відповідно до ст. 201 КПК обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання. До клопотання мають бути додані копії матеріалів, якими обвинувачений обґрунтовує доводи клопотання. Суд має право відмовити у зміні запобіжного заходу, якщо у ньому не зазначені нові обставини, які не розглядалися слідчим суддею, судом.

Кримінальний процесуальний закон виокремлює правомочності як сторони обвинувачення (ст. 200 КПК), так і сторони захисту (ст. 201 КПК) звернутись до суду з відповідним клопотанням про зміну запобіжного заходу.

Водночас, ч. 4 ст. 201 КПК України передбачає, що клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу розглядається згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

В той час, як суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень кримінальним процесуальним законом (ч. 3 ст. 26 КПК України).

Також, на переконання суду, з огляду на засади диспозитивності, змагальності та свободи у поданні доказів, доведенні їх переконливості (ст. 22, 26 КПК) при розгляді клопотання про зміну запобіжного заходу сторона, яка звернулась з таким клопотанням, має легітимні очікування, що її правове становище за наслідками розгляду такого клопотання не погіршиться порівняно з тим, що існувало на момент звернення.

Тим самим, розгляд клопотання про зміну запобіжного заходу передбачає дослідження обставин, які виникли після ухвалення рішення про його застосування та які можуть свідчити про зміну, зменшення чи збільшення встановлених ризиків або впливають на виконання обвинувачених покладених на нього процесуальних обов`язків.

При цьому, під час вирішення питань, пов`язаних зі зміною запобіжного заходу, з`ясування законності ухвали про його застосування/продовження чи її перегляд перебуває поза межами компетенції суду.

Відповідно, аналізуючи обставини цього кримінального провадження та обмірковуючи, чи є підстави для зміни запобіжного заходу за клопотанням захисника, Суд виходив з такого, що доводи звернення щодо ґрунтовності ухвал від 21 серпня 2023 року в частині аргументації про неможливість уникнення наявним ризикам при застосуванні іншого запобіжного заходу стосуються питання, котре не слідує з положень ст. 201 КПК, адже Суд, в цьому випадку, не виступає судом апеляційної інстанції по відношенню до судових рішень на підставі яких на момент розгляду питання застосовується відповідні запобіжні заходи щодо обвинувачених.

На цих підставах Суд не може вдаватися до переоцінки обставин уже встановлених слідчими суддями у порядку розділу ІІ КПК, або ж оцінки мотивів на їх належність, прийнятність та достатність для прийняття такого роду рішення.

Провадження у порядку ст. 201 КПК жодним чином не підміняє апеляційного провадження, не є його продовженням, відбувається не замість нього, а за наявності для цього специфічних підстав. Тож така форма не може мати резервного значення щодо апеляційного проваджень, або ж виступати його заміною.

Щодо доводів про умови праці, то Суд зауважує, що вважає їх тими, котрі, в цьому випадку, відповідають критерію ст. 201 КПК України. Водночас, враховуючи їх характер, Суд перевіряє останні лише через призму положень п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК, який регламентує питання про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним в ухвалі суду про застосування запобіжного заходу.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу Суд враховує, щотака засада кримінального провадження як змагальність сторін, визначена ст. 22 КПК України, передбачає самостійне обстоювання учасниками кримінального провадження їхніх правових позицій. Таке обстоювання полягає не лише у повідомленні суду своєї позиції та її належній аргументації, а й у доведенні відповідними засобами доказування певних обставин чи фактів, на яких вона ґрунтується.

Кримінальний процесуальний закон зобов`язує Суд ухвалювати рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, що є ознакою обґрунтованості судового рішення (ч. 3 ст. 370 КПК України). А тому, при оцінці певних обставин вказаних у тому чи іншому клопотанні, Суд не може покладатися виключно на повідомлення учасника кримінального провадження щодо певних обставин, тобто презюмувати їх достовірність.

До клопотань ОСОБА_4 не долучено жодних матеріалів на підтвердження відображеної у них інформації, а тому Суд відхиляє ці звернення по суті, адже на їх підставі не можливо констатувати факт дійсності обставин визначених п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК.

V. Висновок

Отже, підготовка до судового розгляду є завершеною, а тому Суд, у порядку ч. 1 ст. 316 КПК України, постановляє ухвалу про призначення судового розгляду. При визначенні строку проведення судового розгляду Суд виходить з положень ст. 28, 316 КПК України.

З цих підстав Суд, керуючись ст. 314-318, 369-372, 376 КПК України, постановив:

призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта у межах кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19 серпня 2023 року за № 0002908, за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кожного з них у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 28, ч. 2 ст. 342, ч. 1 ст. 28, ст. 345 Кримінального кодексу України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва за адресою: м. Київ, вул. Пластова, буд. 3, каб. 24 на 20 жовтня 2023 року о 14:00 год.

Прийняти до розгляду цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , кожного окремо, до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням.

Роз`яснити цивільним відповідачам, що вони мають право подати суду письмові заперечення/відзив проти цивільних позовів із зазначенням доказів, що підтверджують їх, або визнати кожен із позовів повністю чи частково.

Копію позовних заяв вручити цивільним відповідачам.

Відмовити у задоволенні клопотань захисника ОСОБА_4 про зміну способу виконання застосованих щодо кожного обвинуваченого окремо, запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту.

У судове засідання викликати учасників кримінального провадження (ч. 2 ст. 318, п. 19, 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України) в т.ч. у порядку визначеному рішенням Ради суддів України № 26 від 05 серпня 2022 року «Щодо підвищення використання інструментів електронного судочинства у відправленні правосуддя».

Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - 17:00 год. 17 жовтня 2023 року.

С у д д я ОСОБА_1