ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2652/23 Справа № 201/6366/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000432 за апеляційною скаргою прокурора, який приймав участь у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року, якою обвинувальний акт щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати як незаконну та необґрунтовану, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в обвинувальному акті щодо ОСОБА_8 зазначені всі обов`язкові відомості, передбачені ч.2 ст.291 КПК України.

Зазначає, що суд першої інстанції, повертаючи обвинувальний акт з підстав наявності чи відсутності в діях обвинуваченого певних складів злочину та правильності викладення обвинувачення стороною обвинувачення вийшов за межі питань, передбачених ст.314 КПК України, та фактично вдався до дослідження обставин кримінального провадження, надав оцінку фактичним обставинам, викладеним в обвинувальному акті, без дослідження будь-яких доказів та висловив думку про те, що може бути зазначено при винесенні вироку судом у майбутньому, тим самим фактично надав прокурору вказівки щодо необхідності зміни висунутого обвинувачення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 114-1 КК України, повернуто прокурору як такий, що не відповідає вимогам КПК України.

В обґрунтування свого рішення суд першої інстанції зазначив, що виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України, викладених в обвинувальному акті, вбачається наявність очевидних суперечностей щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_9 злочину, зокрема, з зазначеного формулювання не зрозуміло, на що саме було спрямовані дії останнього на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи на організацію та/або сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України.

Більш того, саме такий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення є суперечливим та таким, що не відповідає правовій кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 зокрема, якщо спосіб перешкоджання, визначений ч. 1 ст. 114-1 КК України, утворює ознаки самостійного злочину, вчинене, за наявності для того підстав, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів, що було проігноровано стороною обвинувачення.

Вказані недоліки та протиріччя, наявні в обвинувальному акті та неконкретність висунутого обвинувачення порушують право обвинуваченого ОСОБА_8 , передбачене ст. 42 КПК України, знати у вчиненні якого кримінального правопорушення він обвинувачується, які саме його дії та за якою статтею Кримінального кодексу України кваліфікуються, що унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист, чим істотно порушується право на захист обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, обвинуваченого та його захисника, які просили ухвалити рішення на розсуд суду, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд в підготовчому засіданні має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

На думку колегії суддів суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, згідно із якою визначаються вимоги до змісту та форми обвинувального акта. Частиною другою цієї статті визначений певний перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Сам обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення особі, підозрюваній у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до положень п. 5 ч 2 ст. 291 КПК України та правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24.11.2016 року у справі № 5-328-кс 16 обвинувальний акт має містити обов`язкові три складові: фактичні обставини кримінального правопорушення; правову кваліфікацію (в теорії кримінального процесу використовується назва "формула обвинувачення"); формулювання обвинувачення.

Відповідно до положень п. (а) ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні злочину, має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення проти нього.

Про право обвинуваченого на отримання докладної інформації щодо суті та причин обвинувачення, висунутого проти нього, наголошується у рішеннях ЄСПЛ у справах «Маттоціа проти Італії» від 07 березня та 04 липня 2000 року та «Ващенко проти України» від 26 червня 2008 року, в яких зазначено: «Обвинувачення для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції може бути визначене як офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про вчинення цією особою правопорушення, яке нормою загального характеру визнається осудним і за яке встановлюється відповідальність карного та попереджувального характеру (п. 51)».

У рішенні від 25 липня 2000 року, ухваленому у справі «Маттоціа проти Італії», детальніше прописано: «Обвинувачений у скоєнні злочину має бути негайно і детально поінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь детальності інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, в ході апеляційного перегляду встановлено, що відповідно до обвинувального акта дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.114-1 КК України, як перешкоджання законній діяльності Збройних сил України та інших військових формувань в особливий період (в умовах дії воєнного стану).

Об`єктивна сторона вказаного злочину полягає в діянні (дії або бездіяльності), яким вчиняється перешкода Збройним Силам України чи іншим військовим формуванням у здійсненні ними законної діяльності.

Перешкода законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань може бути вчинена різними способами: 1) шляхом насильства; 2) погрози; 3) обману; 4) підкупом чи іншим способом.

При цьому, до інших способів належать інші дії, що спрямовані на створення перепон у діяльності або виконанні військовослужбовцями Збройних Сил України та інших військових формувань України своїх службових обов`язків, зокрема: захоплення, викрадення, знищення засобів, необхідних для виконання поставлених перед Збройними Силами України та іншими військовим формуванням завдань; блокування, перекриття чи знищення доріг, мостів за маршрутом пересування підрозділів Збройних Сил України чи інших військових формувань.

Однак, відповідно до викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується в організації та/або сприянні незаконному виїзду за кордон ОСОБА_11 під виглядом волонтера, а тому викладені в обвинувальному акті обставини суперечать об`єктивній стороні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.114-1 КК України, оскільки не зрозуміло, яке саме діяння ставиться у провину обвинуваченому - перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в умовах воєнного стану, чи організація та/або сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, окрім того, в обвинувальному акті не конкретизовано законній діяльності якого органу в структурі Збройних Сил України та інших військових формувань (Національна гвардія України чи інше) перешкоджав обвинувачений, в чому виражалась законна діяльність цього органу та що обвинувачений здійснив таке перешкоджання, з огляду на об`єктивну сторону цього кримінального правопорушення, оскільки в обвинувальному акті зазначено лише про наявність умислу на перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України, однак не вказано про те, що було здійснено перешкоджання законній діяльності Збройних Сил України та інших військових формувань в особливий період.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені в обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення за ч. 1 ст. 114-1 КК України мають суперечності щодо об`єктивної сторони інкримінованого ОСОБА_9 злочину.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.42 КПК України обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Неконкретність та незрозумілість обвинувачення є порушенням п.«а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та права на захист, та відповідно до п.3 ч.2 ст.87 КПК України є істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Саме з обізнаністю із суттю обвинувачення в особи виникають й інші права: давати пояснення, показання (п.5 ч.3 ст.42 КПК України), надавати докази (п.2 ч.4 ст.42 КПК України) тощо.

Колегія суддів вважає, що відсутність належного формулювання обвинувачення не відповідає вищевказаним положенням кримінального закону, що свідчить про недотримання вимог ст. 291 КПК України.

Разом з цим, посилання суду на те, що спосіб перешкоджання, визначений ч. 1 ст. 114-1 КК України, утворює ознаки самостійного злочину, вчинене, за наявності для того підстав, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів, є передчасним на вказаній стадії судового процесу, оскільки відповідно до ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Доводи прокурора про те, що суд, повертаючи обвинувальний акт з вказаних в ухвалі підстав, вийшов за межі питань, передбачених ст.314 КПК України, та фактично вдався до дослідження обставин кримінального провадження не заслуговують на увагу, оскільки викладене в обвинувальному акті формулювання обвинувачення за ч.1 ст.114-1 КК України, яке є неконкретизованим, не вказує на те, що суд першої інстанції надавав оцінку його змісту та суті, а лише перевірив на відповідність диспозиції статті викладене обвинувачення в обвинувальному акті.

Разом з тим, допущені порушення не є новими фактичними обставинами, а є очевидними недоліками обвинувального акта, що встановлено на стадії підготовчого судового засідання, у зв`язку з чим обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору.

З урахуванням наведеного, оскільки встановлена невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вимог за апеляційною скаргою прокурора, та залишення ухвали суду без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь у підготовчому судовому засіданні кримінального провадження судом першої інстанції, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2023 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ _________ __________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4