Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7008/23
Номер провадження 1-кп/711/563/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2023 року Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

потерпілої ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 1 ст. 125 КК України,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Придніпровського районного суду м.Черкаси перебуває на розгляді кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 1 ст. 125 КК України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор вважала за необхідне призначити справу до судового розгляду, підстав для повернення обвинувального акту не вбачає, підстави для закриття також відсутні.

Захисник ОСОБА_4 не заперечував щодо можливості призначення справи до судового розгляду.

Потерпіла ОСОБА_5 не заперечувала щодо можливості призначення справи до судового розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_6 не заперечував щодо можливості призначення справи до судового розгляду.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, суд прийшов до наступних висновків.

Обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 складений у відповідності з вимогами Кримінального процесуального кодексу України і поверненню прокурору не підлягає.

Провадження за обвинувальним актом підсудне цьому суду.

Підстав для закриття провадження немає.

Порушення вимог КПК України, які б унеможливлювали призначення провадження до судового розгляду відсутні, відтак суд приходить до висновку про необхідність призначення кримінального провадження відносно ОСОБА_6 до судового розгляду.

Судове засідання, з урахуванням принципу гласності та відкритості судового провадження, слід проводити відкрито, обмеження щодо цього, передбачені ч.2 ст.27 КПК України, відсутні.

Коло осіб, які беруть участь у судовому розгляді, є наступним: прокурор, потерпіла, захисник та обвинувачений.

Крім того, в судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою на 60 діб із визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214720 грн. Клопотання мотивує тим, що даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України не зменшилися, не перестали існувати та є достатні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілу та вчинити інше кримінальне правопорушення. Під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України - переховуватися від суду, так ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, під тягарем відповідальності за скоєний злочин, а також можливості бути засудженим до позбавлення волі на певний строк, може залишити місце свого проживання, таким чином переховуватися від суду; п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків та потерпілу, у цьому ж кримінальному провадженні, так відповідно до висновку психологічної експертизи № 2023/07/01 від 14.08.2023 потерпіла ОСОБА_5 сповнена страхом, має подавлений, деморалізований стан та ОСОБА_6 має особистісний визначальний психоемоційний вплив на формування мотиваційної сфери особистості ОСОБА_5 , що підтверджує наявність ризику незаконного психологічного/фізичного впливу на потерпілу з метою зміни показань останньою, оскільки ОСОБА_5 схильна до підпорядкування та має яскраво виражену психологічну уразливість. Разом з тим, ОСОБА_6 протягом тривалого часу проживав з ОСОБА_5 , останньому відомі всі адреси, де потерпіла може проживати та де проживають всі свідки обвинувачення, тому обвинувачений перебуваючи на волі матиме реальну можливість здійснювати незаконний вплив на свідків шляхом вмовлянь, погроз чи шантажу з метою зміни останніми раніше наданих показань на його користь чи відмови від надання показань з метою уникнення ним кримінальної відповідальності; - п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, перебуваючи на волі може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно непрацевлаштований, веде бродяжницький спосіб життя, не має постійного джерела доходу. Крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України слід оцінити в сукупності всі обставини, а саме передбачені п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК України - міцність соціальних зв`язків обвинуваченого, а саме те, що на даний час ОСОБА_6 неодружений, на утриманні малолітніх дітей не має, не має місця праці, згідно п. 6 ч. 1 ст. 178 КПК України - репутацію обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину. Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, необхідно врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , його особу, вагомість наявних доказів вчинення ним кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у вчиненні злочину, враховуючи його вік, стан здоров`я, враховуючи існуючу можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду. Просила клопотання задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 проти задоволення клопотання прокурора, щодо продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно його підзахисного ОСОБА_6 заперечив. Вважає, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а тому просив суд змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 на будь-який, не пов`язаний із триманням під вартою. Надав заперечення, які мотивовані наступним: вважає, що клопотання прокурора не підлягає розгляду судом з звязку з поданням його до суду з порушенням строків визначених КПК. Відповідно до ст.113 КПК України процесуальними строками є встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею чи судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (маюті право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії. Аналіз положень ст. 113 КПК України та ч.1 ст. 199 КПК України дає підставі стверджувати те, що строк звернення до слідчого судді із клопотанням про продовження строку тримання під вартою є процесуальним строком, який розпочинає свій перебіг із моменту постановления ухвали про застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою і закінчується за п`ять днів де закінчення дії цієї ухвали.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КПК України процесуальні дії мають виконуватись в установлені КПК України строки. Зміст зазначеної норми закону у поєднанні із положеннями ч.1 ст.9 КПК України, яка зобов`язує прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого неухильно додержуватись вимог КПК України, дає підстави стверджувати те, що із клопотанням про продовження строку тримання ОСОБА_6 під вартою слідчий повинен був звернутись до 06.10.2023 року, оскільки строк дії попередньої ухвали про застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою закінчувався 12.10.2023 року. Обвинуваченому клопотання вручено 09.10.2023 року. Відповідно до ч.1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду. Відповідно до цієї норми закону умовами поновлення пропущеного строку є: наявність клопотання заінтересованої сторони та наявність поважних причин пропуску цього строку. Тобто питання про поновлення пропущеного строку може бути порушене слідчим суддею чи судом виключно у випадку наявності про це клопотання заінтересованої сторони, у якому повинні бути наведені причини пропуску цього строку. Між тим, подавши клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 із порушенням передбаченого ч.1 ст. 199 КПК України строку, прокурором не було подано клопотання про поновлення цього строку. Якщо суд за цих обставин розгляне по суті клопотання прокурора про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою, то суд допустить порушення ч.1ст. 116, ч.1 ст. 117, ч.1 ст. 199 КПК України.

Також необхідно звернути увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.184, ст. 199 КПК України копія клопотання та матеріали, якими обґрунтовується клопотання повинно надатись підозрюваному не пізніше ніж за три години до початку розгляду клопотання. Пунктом 3 ч.3 ст. 184 КПК України сторону обвинувачення зобов`язано додати до клопотання підтвердження того, що підозрюваному надані копії клопотання та відповідних матеріалів. Між тим, стороною обвинувачення підтвердження того, що підозрюваному вручене клопотання та відповідні матеріали, надане не було. Наведене свідчить про те, що стороною обвинувачення при скеруванні до суду клопотання про продовження ОСОБА_6 строку тримання під вартою були допущені порушення вимог ч.2, п.3 ч.3 ст. 184 КПК України, що унеможливлює прийняття слідчим суддею цього клопотання до провадження та його розгляду. Розгляд судом за наведених вище обставин клопотання про продовження строків тримання під вартою суд порушить указані вимоги КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону. За наявності наведених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону така ухвала суду підлягає скасуванню. Відповідно до положень ч.1 ст. 113, ч.1 ст. 116 та ч.1І ст. 117 КПК України порушення строку звернення до суду із клопотанням про продовження строку тримання підозрюваного під вартою та не подання клопотання про поновлення цього строку, унеможливлює призначення цього клопотання до розгляду. Системний аналіз положень КПК України, які регулюють подібні правовідносини (ст.304, п.4 ч.3 ст.399 КПК України) дає підстави стверджувати те, що у подібних випадках законодавцем передбачена необхідність повернення відповідних процесуальних документів особі, яка їх подала. У зв`язку із викладеним, застосувавши за аналогією закону положення п.3 ч.2 ст. 304 КПК України прошу суд повернути клопотання про поновлення строку тримання під вартою ОСОБА_6 - прокурору.

Що стосується ризиків заявлених прокурором, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Клопотання прокурора обґрунтоване необхідністю, відповідно до ст. 194 КПК України, врахування тяжкості кримінального правопорушення, у вчиненн якого обвинувачується ОСОБА_6 . На підставі п.1 ч.1 ст.177 КПК України прокурор стверджує, що ОСОБА_6 може переховуватися від суду, тому що обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років, під тягарем відповідальності за скоєний злочин, а також можливості бути засудженим до позбавлення волі на певний строк, може залишити місце свого проживання, таким чином переховуватися від суду. Звертаю увагу, що положення ст.194 КПК України таких критеріїв не містять. Тим більше, що за сталою практикою Європейського суду з прав людини сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може буть безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляд взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі «Ніколова проти Болгарії»). Відповідно до рішення ЄСПЛ по справі «Ноймайстер проти Австрії), позбавлення волі особи (тримання під вартою) не повинно перетворюватися на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого у майбутньому вироку про позбавлення волі. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України», наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Так само і продовження строку тримання під вартою не може застосовуватися лише через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (рішення у справі «Летельє проти Франції»; також див. справи «Панченко проти Росії», «Гораль проти Польщі», «Ілійков проти Болгарії»). Всім добре відома презумпція невинуватості, яка закріплена в ст.62, 63 Конституції України та ст.17 КПК України. Визначення поняття презумпції невинуватості закріплено в рішенні по справі Minelli V. Switzerland. У цій справі суд ухвалив, що: «без доведення попередньої вини обвинуваченого в порядку, встановленому законом, і зокрема, без надання обвинуваченому можливості скористатися правом на захист, судове рішення відносно нього породжує відчуття того, що обвинувачений є справді винним». Таким чином, обґрунтовуючи клопотання про продовження строку тримання під вартою, ризиками пов`язаними з тяжкістю злочину, відносно особи яка вперше притягуєтеся до кримінальної відповідальності, свідчить про грубе порушення презумпції невинуватості, практики Європейського суду з прав людини, та вимог КПК України. Запобіжний захід може застосовуватися лише з метою запобігання спробам вчинення дій, визначених у ч. 1 ст. 177 КПК. Отже, сторона обвинувачення може ініціювати обрання запобіжного заходу лише у зв`язку з необхідністю запобігання спробам особи, які мають виявлятися в реальних діях, а не через їх уявну можливість вчинення чи у припущеннях таких дій у майбутньому. Якщо дослівно тлумачити термін «запобігання спробам», то за змістом воно є тотожним поняттю «припинення розпочатої дії». Умовно його можна вважати співмірним з категорією «замах», що застосовується у визначенні стадій вчинення злочину, та вважається вчиненням особою з прямим умислом діяння, безпосередньо спрямованого на настання наслідків, у цьому випадку) визначених у ч. 1 ст. 177 КПК. Доказів вчинення будь яких дій, що б свідчили, чи могли б свідчити пре таку поведінку ОСОБА_6 ні під час досудового слідства, ні в клопотання про продовження строку досудового слідства, стороною обвинувачення не встановлено. Доказів цього не має. Твердження про те, що обвинувачений ОСОБА_6 може переховуватись від суду та вчиняти інші злочини, ґрунтується лише на припущеннях прокурора, жодних доказів цього ні стороні захисту, ні суду не надано. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин оскільки наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідний факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробиті її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під варток («Строган проти України»). Таким чином, можливість ОСОБА_6 ухилитись від суду з метою уникнення відповідальності чи продовжити свою злочинну діяльність є лише припущенням сторони обвинувачення, а запобігти вказаним ризикам дасть можливість більш м`який запобіжний захід домашній арешт із зобов`язанням обвинуваченого цілодобово не залишати місце проживання котрий буде достатньою гарантією для забезпечення виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні. Це ж стосується і ризиків визначених п.5 ч.1 ст.177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення, а саме враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відносяться до категорії тяжких злочинів, перебуваючи на волі може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки офіційно непрацевлаштований, веде бродяжницькиі спосіб життя, не має постійного джерела доходу.

ОСОБА_6 вперше притягається до кримінальної відповідальності. Має постійне місце проживання та квартиру у своєї власності а також частку і іншій квартирі. Працював у різних фірмах в тому числі і на посадах матеріально відповідальних осіб та жодних кримінальних чи адміністративний правопорушень не вчиняв. Бродяжницький спосіб життя, як стверджує прокурор не вів, та не веде. Доказів цього прокурор не надав. Чому особі, яка має у власності квартиру, в якій він прописаний та проживає буде вести бродяжницький спосіб життя прокурор не зазначає. Під час перебування в слідчому ізоляторі, порушень порядку не вчиняв, де дисциплінарної відповідальності не притягувався. Утримує в чистоті спальне місце, має охайний зовнішній вигляд, підтримує стійкі соціальні зв`язки з рідними. Тобто ОСОБА_6 є повністю соціально адаптованим, та має стій соціальні зв`язки. На обліку в психдиспансері чи як наркозалежний - не перебуває. Має постійне місце проживання та квартиру у власності. Чому, і який він може вчинити злочин - клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відповіді не містить. Таким чином, посилання прокурора на ризики визначені в п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме вчинення інших кримінальних правопорушень, оскільки офіційно непрацевлаштований, веде бродяжницький спосіб життя, не має постійного джерела доходу ґрунтуються лише на припущеннях сторони обвинувачення. Доказів цього суду не подано, і суд їх безпосередньо не досліджував та не сприймав.Посилання прокурора на п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме спроба незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченою експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні має бути підтверджена належними доказами, у тому числі показами вказаних осіб (потерпілим, свідком, іншим підозрюваним, обвинуваченим, експертом спеціалістом), які доводять незаконний вплив особи, що здійснюєтьс безпосередньо або через довірених осіб. Перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб також має буті підтверджене та доведене: які саме дії особи прокурор оцінює як перешкоджання а також в який саме спосіб особа таким діями реально заважає здійснюваті досудове розслідування. Під час досудового слідства, обвинувачений надав ґрунтовні покази відносні обставин справи. Так само має бути доведена реальність замаху на вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження наявного. Отже, наявність спроб, яким слід запобігати, має бути підтверджені доказами. Припущення прокурора про їх наявність, якщо вони не ґрунтуються на доказах, визначених у ст. 84 КПК, не може вважатися належною метою обрання запобіжного заходу - оскільки по суті є лише припущенням. Просив врахувати, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Відповідно до п.3 ст.5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містить детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Відповідно до ст. 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. Обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою з 14.08.2023 р. Строк утримання обвинуваченого під вартою закінчується 12.10.2023 р. За цей час було проведено та завершене досудове розслідування, а обвинувальний акт направлено до суду, що свідчить про те, що всі процесуальн дії, вчинення яких було необхідно провести під час досудового слідства стороною обвинувачення вчинено, що свідчить про те, що ОСОБА_6 ніяким чином не може вплинути на їх проведення, чи на результати проведення НСРД відносне нього. При розгляді даного клопотання суд повинен враховувати правову позиція ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 в справі «Тодоров проти України», відповідно де якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справі та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинамі для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Також у рішенні ЄСПЛ в справі «Клітин проти України» зазначено, ще наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав думку свого захисника та просив суд змінити йому запобіжний захід на будь-який інший, не пов`язаний із триманням під вартою, а саме на цілодобовий домашній арешт.

Потерпіла ОСОБА_5 не заперечувала щодо можливості задоволення клопотання прокурора.

Заслухавши учасників судового провадження, суд дійшов до висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому з наступних мотивів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою продовжити, змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини «Тейс проти Румунії», автоматичне продовження строків тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а тому при вирішенні питання про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою суд виходить не з принципу автоматичного продовження строку тримання під вартою, а з необхідності уникнення ризиків, визначенихст. 177 КПК України, а саме: запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушеннячи перешкоджати встановленню істини у справі іншим чином.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність подовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Згідно даних реєстру матеріалів досудового розслідування, доданих до обвинувального акту, обвинуваченому ОСОБА_6 15.08.2023 року Соснівським районним судом м. Черкаси було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, тобто до 12 жовтня 2023 року.

Обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення та наявної обґрунтованої підозри на даний час не виходить за межі розумного строку. Він кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Під час розгляду кримінального провадження в судовому засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, також судом не отримано відомостей, щодо іншого комплексу обставин, які би переважили ризики передбаченіст.177 КПК України.

Наведені прокурором ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають на даний час можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст.178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчинені злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до частин 1, 2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому слідчому судді, суду у разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України кваліфікується, як тяжкий, у зв`язку з чим йому обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою. Останній не має стійких соціальних зв`язків, постійного місця роботи, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні немає, тому є підстави вважати, що він може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу, вчинити інше кримінальне правопорушення, вказані ризики не зменшились та продовжують існувати, та застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Так, суд приходить до висновку про існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зокрема можливість переховування від суду, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого йому злочину може вдатися до відповідних дій.

Відповідно до положень ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод законне, тобто передбачене внутрішнім законодавством тримання особи під вартою з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, не є порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість. Крім цього, відповідно до зазначеної норми Конвенції, звільнення особи повинно обумовлюватися гарантіями явки в судове засідання.

Враховуючи те, що з дня надходження до суду обвинувального акту судове провадження не завершене, тяжкість покарання, що може загрожувати обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, суд приходить до переконання, що наведені обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення. Продовжуючи строк тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. ч.4 ст.9 КПК України вказує, що у разі наявності протиріччя норм КПК України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Тяжкість обвинувачення може бути достатньою причиною разом з іншими для застосування підозрюваному, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015 «Баришевський проти України», 12.03.2013 у справі «Волосюк проти України», 25.03.1999 «Пелісьє і Сассі проти Франції»), справа має суспільний інтерес та повинна бути розглянута всебічно, повно та неупереджено, у розумні строки. Вказані суспільні інтереси мають більшу перевагу ніж правила про повагу до свободи особи (справа Європейського суду з прав людини «Калашніков проти Росії», «Лабіта проти Італії», «Рохліна проти Російської Федерації).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Так, на час проведення судового засідання ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому, зокрема можливість обвинуваченого переховуватися від суду, не втратили свою актуальність. Об`єктивних даних що вказують на зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст.177 КПК України, які можуть слугувати підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу суду не надано.

Враховуюче вищевикладене, з метою забезпечення обвинуваченому покладених на нього процесуальних обов`язків, а також відсутність підстав для скасування запобіжного заходу, суд вважає необхідним клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу задовольнити та продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою в межах строків, встановлених ст. 197 КПК України, тобто до 09.12.2023 року включноіз визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214720 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177,178, 331, ч. 2 ст. 334, 314-316, 369-372, 376 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Призначити до судового розгляду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0001939 від 02.06.2023 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 149, ч. 1 ст. 125 КК України, в залі судових засідань Придніпровського районного суду м. Черкаси, на 13 листопада 2023 року о 10 год. 00 хв.

Викликати для участі у судовому засіданні прокурора, захисника, потерпілу та обвинуваченого.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 09 грудня 2023 року включно із визначенням розміру застави в розмірі 80 прожиткових мінімумів доходів громадян для працездатних осіб, що складає 214720 грн.

Ухвала в частині продовження запобіжного заходу може бути оскаржена до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду протягом 5 діб з дня її оголошення.

Відповідно до ч.3 ст.395 КПК України для осіб які перебувають під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Повний текст ухвали виготовлено і проголошено 12.10.2023 року о 12 год.00 хв.в залі суду Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Головуючий: ОСОБА_1