19.10.2023
Справа № 642/5233/23
Провадження №1-кс/642/3213/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року слідчий суддя Ленінського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_7 про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Калиново Борівського району Харківської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, перебуваючого у цивільному шлюбі, який на момент вчинення правопорушення обіймав посаду майстра лісу Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство», раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Слідчий Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві ОСОБА_7 звернулася до слідчого судді із клопотанням у кримінальному провадженні № 0001753 від 29.08.2023 (виділене з матеріалів кримінального провадження № 0001250 від 14.12.2022), про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.111-1 КК України.

В обґрунтування клопотання слідчий послався на те, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001753 від 29.08.2023 (виділене з матеріалів кримінального провадження № 0001250 від 14.12.2022) за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки 24.08.1991 схвалено «Акт проголошення незалежності України», яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16.07.1990 вказано, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України, як верховенство, самостійність, повноту і неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах. Відповідно до розділу V Декларації, територія України в існуючих кордонах є недоторканою і не може бути змінена та використана без її згоди. Україна самостійно визначає адміністративно-територіальний устрій та порядок утворення національно-адміністративних одиниць.

Рішенням Конституційного Суду України № 3-зп від 11.07.1997 зазначено, що засади конституційного ладу в Україні закріплені у розділах І, ІІІ та ХІІІ Основного Закону України Конституції України.

Зокрема положення статей 1 та 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократично, соціальною, правовою унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною.

Згідно зі статтею 5 Конституції України, носієм суверенітету та єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Відповідно до статей 132134 Конституції України територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території. До складу України входять: Автономна Республіка Крим, Вінницька, Волинська, Дніпропетровська, Донецька, Житомирська, Закарпатська, Запорізька, Івано-Франківська, Київська, Кіровоградська, Луганська, Львівська, Миколаївська, Одеська, Полтавська, Рівненська, Сумська, Тернопільська, Харківська, Херсонська, Хмельницька, Черкаська, Чернівецька, Чернігівська області, міста Київ та Севастополь. Місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим (далі - АР Крим) є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Згідно зі статтею 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Законом України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 визначено, що обороноздатність держави - здатність держави до захисту у разі збройної агресії або збройного конфлікту. Вона складається з матеріальних і духовних елементів та є сукупністю воєнного, економічного, соціального та морально-політичного потенціалу у сфері оборони та належних умов для його реалізації.

Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.

На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом.

На території України не допускається розташування іноземних військових баз.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, ІV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним правовим діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26 червня 1945 року, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до частини 4 статті 2 Статуту ООН, усі Члени вказаної організації утримуються в своїх міжнародних відносинах від погрози силою або її застосування, як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН № 36/103 від 9 грудня 1981 року про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями № 2131 (ХХ) від 21 грудня 1965 року, що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; № 2625 (XXV) від 24 жовтня 1970 року, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; № 2734 (ХХV) від 16 грудня 1970 року, що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14 грудня 1974 року, що містить Визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН

від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

- застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

- застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується, як акт агресії:

- вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, яка є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або частини її;

- бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

- блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

- напад збройними силами держави на сухопутні, морські або повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

- застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з приймаючою державою, у порушення умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

- дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала

в розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

- засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, які мають настільки серйозний характер, що це є рівносильним наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, чи то політичного, економічного, військового чи іншого характеру, не можуть слугувати виправданням агресії.

Порушуючи вказані норми Президент Російської Федерації (далі рф) ОСОБА_8 , а також інші представники влади рф, діючи всупереч вимогам пп. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України, а саме віддали наказ на вторгнення підрозділів збройних сил рф (дали зс рф) на територію України.

Так, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці зс рф шляхом збройної агресії, із застосуванням зброї незаконно вторглись на територію України через державні кордони України в Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Сумській, Чернігівській та інших областях, і здійснили збройний напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, та здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії з метою змін меж території та державного кордону України всупереч порядку, встановленому Конституцією України, що продовжується по теперішній час та призводить до загибелі значної кількості людей та інших тяжких наслідків.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Верховною Радою України, у зв`язку з військовою агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год 30 хв 26.03.2022 строком на 30 діб.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» затверджено Указ Президента України від 18.04.2022 № 259/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», яким внесено часткову зміну до ст. 1 Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ (зі змінами, внесеними Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 № 2119-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 год 30 хв 25.04.2022 строком на 30 діб. Указом Президента України від 17.05.2022 № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 25.05.2022 строком на 90 діб. Указом Президента України від 12.08.2022 № 573/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 23.08.2022 строком на 90 діб. Указом Президента України № 757/2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 21.11.2022 строком на 90 діб. Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 19.02.2023 строком на 90 діб. Указом Президента України від 01.05.2023 № 254/2023 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 год. 30 хв. 20.05.2023 строком на 90 діб та Указом від 12.08.2022 № 573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 № 2500-IX), строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21.11.2022 строком на 90 діб.

У частині 2 статті 9 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» зазначено, що Кабінет Міністрів України, інші органи державної влади, військове командування, військові адміністрації, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування здійснюють повноваження, надані їм Конституцією України, цим та іншими законами України.

Частиною 1 статті 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» передбачено, що у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Відповідно до Закону України № 2265-IX від 22.05.2022 «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського нацистського тоталітарного режиму в Україну» визначено, що Російська Федерація (далі рф) є державою-терористом, однією з цілей політичного режиму якої є геноцид Українського народу, фізичне знищення, масові вбивства громадян України, вчинення міжнародних злочинів проти цивільного населення, використання заборонених методів війни, руйнування цивільних об`єктів та об`єктів критичної інфраструктури, штучне створення гуманітарної катастрофи в Україні або окремих її регіонах.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 7 Лісового кодексу України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу та згідно ст. 1 цього ж кодексу перебувають під охороною держави.

Станом на 24.02.2022 ОСОБА_4 , згідно наказу № 55-ОК від 07.07.1994 займав посаду майстра лісу Борівського лісництва ДП «Куп`янського лісове господарство».

Відповідно до Положення про державну лісову охорону, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 16.09.2009 року, посада майстра лісу відноситься до посадових осіб державної лісової охорони. Згідно ст. 89 Лісового Кодексу України державна лісова охорона здійснює захист лісів на території України та має статус правоохоронного органу.

Таким чином, перебуваючи на займаній посаді, майстер лісу Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство» ОСОБА_4 був службовою особою зі складу державної лісової охорони, а отже ? працівником правоохоронного органу.

У період збройного конфлікту збройними силами країни агресора РФ в період часу з березня 2022 року (більш точний час досудовим розслідуванням не встановлений) по 23.09.2022 було окуповано смт. Борова Ізюмського району Харківської області та наближені до нього населені пункти, що входять до території обслуговування Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство».

Так, ОСОБА_4 , у період часу з початку травня 2022 року (більш точна дата та час під час досудового розслідування не встановлена) по 23.09.2022, перебуваючи за місцем розташування структурного підрозділу ДП «Куп`янське лісове господарство» ? Борівського лісництва за адресою: Харківська обл., Ізюмський р-н, смт. Борова, вул. Підлиманська, 26 у приміщенні якого здійснював свою діяльність структурний підрозділ «Боровское лесничество» незаконно створеного органу виконавчої влади «ГП «Купянское лесное хозяйство» Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области», будучи громадянином України, розуміючи протиправність своїх дій, діючи умисно та протиправно, добровільно зайняв посаду «мастера леса Боровского лесничества» незаконно створеного на базі ДП «Куп`янське лісове господарство» підприємства «ГП «Купянское лесное хозяйство» Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» та виконував організаційно-розпорядчі обов`язки, здійснюючи розподіл деревини серед населення, надаючи дозволи на рубку деревини та керуючи роботою підлеглих йому працівників щодо заготівлі деревини, яка знаходилась на ділянках та складах Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство» та перебувала на балансі підприємства.

Таким чином, ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України, а саме в колабораційній діяльності, тобто у добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.

17.07.2023 ОСОБА_4 затримано у порядку ст. 615 КПК України та у той же день йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Причетність підозрюваного ОСОБА_4 до вчиненого злочину підтверджується наступними доказами: - допитом у якості свідка ОСОБА_9 , який повідомив, що під час тимчасової окупації частини території Харківської області Борівське лісництво очолив ОСОБА_10 і пропонував працівникам лісництва зайняти посади у незаконно створеному лісгоспі. Одним з осіб, який погодився на зайняття посади майстра лісу Борівського лісництва у окупаційному лісгоспі був ОСОБА_4 ; - аналогічними свідченням ОСОБА_9 показами стосовно добровільного зайняття посади у незаконно створеному лісництву ОСОБА_4 свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; - допитом у якості свідка ОСОБА_14 , яка повідомила, що після тимчасової окупації частини території Харківської області ОСОБА_4 добровільно пішов у незаконно створену місцеву адміністрацію з метою влаштуватися на роботу при окупаційній владі і отримав посаду у Борівському лісництві. Заробітну плату на новому місці роботи отримував в рублях, розказував, що йому скоро мають видати російське службове посвідчення. Під час роботи він відповідав за взаємодію з населенням щодо заготівлі дров. Без його дозволу рубати ліс було неможливо. Всі рубки деревини він узгоджував з окупаційною владою і лише після цього надавав дозвіл на рубання. Крім цього, син ОСОБА_4 працював в «народній міліції» під час тимчасової окупації, племінник ОСОБА_15 також працював в «народній міліції», інші родичі також були працевлаштовані у місцевій адміністрації незаконно створеної окупаційної влади; -допитами у якості свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які підтвердили свідчення ОСОБА_14 ; - проведенням обшуку в приміщеннях ДП «Куп`янське лісове господарство», під час якого вилучені документи, серед яких виявлені списки осіб, які зайняли посади в ГП «Купянское лесное хозяйство» Военно-гражданской администрации Купянского района Харьковской области» із зазначенням ПІБ, посади, а також відомості щодо отримання заробітної плати в російських рублях з підписами осіб про отримання грошових коштів, проекти трудових договорів із зазначенням посад; - іншими матеріалами кримінального провадження в їх сукупності.

У вказаному кримінальному провадженні строк досудового розслідування було продовжено до трьох місяців до 17.10.2023.

Строк досудового розслідування у кримінальному провадженні спливає до 17.10.2023. Водночас, орган досудового розслідування звертається до слідчого судді з клопотанням про продовження строку досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні до шести місяців, тобто до 17.01.2024.

Між тим, завершити досудове розслідування до спливу зазначеного вище тримісячного строку не представляється можливим внаслідок особливої складності кримінального провадження, оскільки під час подальшого розслідування необхідно виконати значний обсяг слідчих та процесуальних дій, а саме: завершити проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи, на яке згідно лста експертної установи потрібен додатковий час; допитати інших осіб, яким відомі обставини діяльності підприємства Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство» під час тимчасової окупації Харківської області; провести додаткові слідчі дії, спрямовані на виявлення та долучення до матеріалів кримінального провадження документів щодо діяльності незаконно створеного органу Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство»; завершити зібрання матеріалів, що характеризують особу підозрюваного ОСОБА_4 ; з урахуванням всіх зібраних доказів скласти остаточне письмове повідомлення про підозру та виконати вимоги ст. 276-279 КПК України в повному обсязі; ознайомити сторону захисту з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, скласти обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування та направити їх до суду.

Об`єктивно вищевказані дії можуть бути виконані в шестимісячний строк, з урахуванням чого, необхідним є продовження строку досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001753 від 29.08.2023 (виділене з матеріалів кримінального провадження № 0001250 від 14.12.2022) до шести місяців.

Обставинами, які перешкоджали здійсненню цих процесуальних дій раніше є тимчасова відсутність ряду свідків за основним місцем мешкання та тривалість проведення судової почеркознавчої експертизи.

Отже, результати перелічених слідчих (розшукових) та процесуальних дій мають суттєве значення для правильної правової кваліфікації кримінального правопорушення та забезпечення повноти як досудового розслідування так і судового розгляду в подальшому.

Таким чином, враховуючи конкретні обставини, закінчити досудове розслідування у тримісячний строк неможливо внаслідок особливої складності кримінального провадження.

При цьому, статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_4 , підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 років.

Відповідно до ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків та експертів у цьому кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ч. 4 п. 1 ст. 184 КПК України під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, передбачених у п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України, і в обґрунтування застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 покладається необхідність запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж провадженні з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України установлено, що підставою застосування запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні нею злочину, який в аспекті кримінально-правової кваліфікації відноситься до категорії тяжких. Таким чином, підозрюваний, боячись тяжкості покарання, яке може бути застосоване до нього судом в разі визнання винуватим, може переховуватись від органу досудового розслідування, суду та незаконно впливати на свідків.

Відповідно до ст. 178 КПК України установлено вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_4 тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. Стан його здоров`я та вік не перешкоджає застосуванню запобіжного заходу тримання під вартою.

Слід врахувати тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі до десяти років.

Застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої ст. 176 КПК України (тримання під вартою).

Також, слід зазначити, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Так, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На теперішній час, враховуючи дію на території України воєнного стану та наявність зібраних доказів того, що ОСОБА_4 співпрацював з окупаційною владою, ризики передбачені ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування та суду, в т.ч. за межами України, що може бути виражено у неявці підозрюваного на виклики до відповідних органів; незаконно вплинути по свідків у цьому кримінальному провадженні, (досудове розслідування триває та проводяться допити свідків) продовжують існувати.

Враховуючи вимоги ч. 6 ст. 176 КПК України, більш м`які запобіжні заходи до підозрюваного за ч.5 ст. 111-1 КК України ОСОБА_4 не можуть бути застосовані.

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про неможливість запобігання наявним у кримінальному провадженні ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів, ніж як винятковий запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

У зв`язку з тим, що строки тримання під вартою закінчуються 17.10.2023, виникла потреба щодо продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_4 .

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав, посилаючись на обставини, викладені у клопотанні.

Підозрюваний в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання слідчого, просив обрати відносно нього більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Захисники ОСОБА_5 , ОСОБА_6 у судовому засіданні також заперечували проти задоволення клопотання слідчого, послалися на недоведеність ризиків, дані про особу ОСОБА_4 , який перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні батька 1945 р.н., який потребує сторонньої допомоги, має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, просили обрати відносно ОСОБА_4 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши клопотання, та надані матеріали, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання слідчого є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, в провадженні другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, перебуває кримінальне провадження № 0001753 від 29.08.2023 (виділене з матеріалів кримінального провадження № 0001250 від 14.12.2022) за підозрою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

17.07.2023 ОСОБА_4 затримано у порядку ст. 615 КПК України та у той же день йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 України.

Строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001753 від 29.08.2023 постановою заступника керівника Харківської обласної прокуратури ОСОБА_19 від 11 вересня 2023 року було продовжено до 3-х місяців, тобто до 17.10.2023.

Ухвалою слідчого судді Леніського районного суду м. Харкова від 13.09.2023 підозрюваному ОСОБА_4 продовжено строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою в умовах ДУ «Харківській слідчий ізолятор» до 17.10.2023, у межах строку досудового розслідування, без визначення застави.

В обґрунтування необхідності продовження строку тримання під вартою підозрюваному ОСОБА_4 до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою слідчий посилається на те, що незважаючи на значний обсяг слідчих дій, виконаних під час проведення розслідування, між тим, завершити досудове розслідування до спливу зазначеного вище тримісячного строку не представляється можливим внаслідок особливої складності кримінального провадження, оскільки під час подальшого розслідування необхідно виконати значний обсяг слідчих та процесуальних дій, а саме: завершити проведення призначеної судової почеркознавчої експертизи, на яке згідно лста експертної установи потрібен додатковий час; допитати інших осіб, яким відомі обставини діяльності підприємства Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство» під час тимчасової окупації Харківської області; провести додаткові слідчі дії, спрямовані на виявлення та долучення до матеріалів кримінального провадження документів щодо діяльності незаконно створеного органу Борівського лісництва ДП «Куп`янське лісове господарство»; завершити зібрання матеріалів, що характеризують особу підозрюваного ОСОБА_4 ; з урахуванням всіх зібраних доказів скласти остаточне письмове повідомлення про підозру та виконати вимоги ст. 276-279 КПК України в повному обсязі; ознайомити сторону захисту з матеріалами досудового розслідування у кримінальному провадженні, скласти обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування та направити їх до суду.

Виконання зазначених процесуальних дій забезпечить повне, об`єктивне та всебічне розслідування кримінального провадження та об`єктивний неупереджений судовий розгляд.

Для проведення зазначених процесуальних дій потрібен додатковий строк, провести вказані процесуальні дії до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою не виявилось можливим внаслідок особливої складності провадження.

Без отримання результатів цих процесуальних дій неможливо в повному обсязі встановити усі обставини події вказаного кримінального правопорушення, а в подальшому провести об`єктивний судовий розгляд провадження.

Розглядаючи клопотання слідчого про продовження строку тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення в порядку ст. 199 КПК України, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе.

Згідно з вимогами ст. ст. 197, 199 КПК України за відсутності підстав для зміни запобіжного заходу з тримання під вартою на такий, що не пов`язаний з ізоляцією від суспільства, строк тримання підозрюваного під вартою може бути продовжений у разі неможливості закінчення досудового розслідування в частині доведеного обвинувачення в строки, встановлені статтею 219 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним засобом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та як передбачено ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3)незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосудді може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контрактами.

Підставою продовження строку запобіжного заходу підозрюваному ОСОБА_4 є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, що вказує на підвищену суспільну небезпеку як самого діяння та і особи підозрюваного.

Відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КПК України під час досудового слідства встановлено наявність ризиків, передбачених у п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж провадженні з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Вищезазначені обставини свідчать, про неможливість застосування до ОСОБА_4 більш м`яких запобіжних заходів, встановлених чинним законодавством, а також, що на цей час у суду немає підстав вважати відсутніми ризики, які передбачені ст. 177 КПК України та які були враховані ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова 13.09.2023, суд приходить до висновку, що вказані ризики не зменшились, тому обраний відносно нього запобіжний захід слід продовжити.

Встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо ОСОБА_20 на будь-який інший не пов`язаний з триманням під вартою, а тому наявна необхідність у збереженні такої міри запобіжного заходу як тримання під вартою, продовживши строк застосованого запобіжного заходу відносно нього у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 11.12.2023 року, без визначення розміру застави.

Дані про особу ОСОБА_4 , який перебуває у цивільному шлюбі, має на утриманні батька 1945 р.н., який потребує сторонньої допомоги, має постійне місце реєстрації та проживання, раніше не судимий, не є достатньою підставою для обрання більш м`якого запобіжного заходу.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Таким чином слідчий суддя вважає, що подане клопотання слідчого є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 110, 131, 132, 176-178, 183,193-194, 196, 369-372, 395 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Клопотання слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, ОСОБА_7 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.111-1 КК України задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою в умовах ДУ «Харківського слідчого ізолятора» відносно підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, а саме до 11.12.2023 року, без визначення розміру застави.

Строк дії ухвали до 11.12.2023.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а підозрюваним в той же строк, але з моменту вручення йому ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1