УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2024 року

м. Київ

справа № 463/7036/20

провадження № 51-649 ск 24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850 гривень).

На підставі п.1 ч.1 ст. 49 КК України звільнено ОСОБА_4 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 13 липня 2020 року, близько 20 год, перебуваючи на подвір`ї будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту, що виник на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс ОСОБА_5 декілька ударів руками в область голови та шиї, після цього декілька разів штовхнув його, від чого останній впав на цегляну споруду. В результаті вказаних дій ОСОБА_5 було спричинено тілесні ушкодження у виді синців та саден на шиї, саден в ділянці лівої вушної раковини та правої руки, а також синців на лівій руці, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Свої доводи мотивує тим, що всі висновки суду про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, обґрунтовані неналежними, недопустимими доказами, які не підтверджують його вину, що на думку засудженого є неправильним застосуванням вказаної норми кримінального закону. Стверджує, що апеляційний суд, переглядаючи вирок місцевого суду, допустив порушення ст. 419 КПК України, оскільки погодився з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 125 КК України, належним чином не перевірив і не спростував доводи апеляційної скарги та дійшов передчасного висновку про законність і обґрунтованість вироку.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При розгляді скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, при цьому переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.

Щодо доводів касаційної скарги про відсутність достатніх доказів для доведення вини засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 125 КК України зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення на підставі:

- показань потерпілого ОСОБА_5 , який повідомив, що з ОСОБА_4 вони сусіди, однак перебувають у неприязних відносинах. 13 липня 2020 року після 19 год, гуляючи із своєю собакою, він зайшов на територію земельної ділянки ОСОБА_4 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для того, щоб забрати собаку, яка різко побігла на територію останнього. У зв`язку з чим обвинувачений розлютився та почав виганяти його в словесній грубій формі, а потім вдарив по потилиці, й декілька разів штовхнув, в результаті чого, зачепився за ріг будівлі та пошкодив руку. Наносити ОСОБА_4 удари у відповідь не мав наміру, хотів лише забрати собаку. Свідком цих подій був син, який в конфлікт не втручався;

- показань свідка ОСОБА_6 , який надав в суді аналогічні показання;

- показань свідка ОСОБА_7 , яка є дружиною потерпілого ОСОБА_5 , та вказала, що з обвинуваченим вони перебувають у неприязних відносинах через спір за межу земельної ділянки. 13 липня 2020 року, ввечері, перебуваючи в приміщенні будинку, почула сильний гавкіт собаки та побачила у відкрите вікно як її чоловік заходить на територію земельної ділянки ОСОБА_4 й просить забрати собаку. Самого конфлікту не бачила, однак чула їхню лайку. Пізніше до будинку зайшов син та розказав про конфлікт, а згодом повернувся й чоловік, у якого були очевидні сліди ушкоджень на тілі;

- висновку судово-медичної експертизи № 966 від 16 липня 2020 року, згідно якого у ОСОБА_5 виявлені легкі тілесні ушкодження, які могли утворились 13 липня 2020 року за обставин, на які вказує потерпілий;

- даних слідчого експерименту від 21 липня 2020 року з фототаблицями, згідно якого потерпілий ОСОБА_5 описав події 13 липня 2020 року, що відповідають його показанням в суді;

- даних слідчого експерименту від 21 липня 2020 року з фототаблицями, відповідно до якого свідок ОСОБА_8 , яка судом не допитувалася, оскільки померла, описала події 13 липня 2020 року, зокрема, щодо побиття ОСОБА_4 потерпілого, вказала місце конфлікту та спосіб нанесення ударів.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи ОСОБА_4 про те, що досліджені докази не підтверджують його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, у зв`язку з відсутністю в його діях умислу на нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції проаналізувавши всі обставини вчиненого кримінального проступку, спосіб його вчинення, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, поведінку обвинуваченого, його взаємини з потерпілим, вказав, що обвинувачений бажав настання шкідливих наслідків для ОСОБА_5 , хоча й не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, тому повинен нести відповідальність за фактично заподіяні тілесні ушкодження.

Не погодившись із вироком місцевого суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу.

За приписами статей 370, 419 КПК в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд дійшов належних висновків, про відсутність підстав для її задоволення, при цьому відповідно до вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційної скарги, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином їх перевірив, надав змістовні відповіді, з наведенняммотивів постановленого рішення, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

Разом з тим, судом апеляційної інстанції було спростовано твердження обвинуваченого про те, що його дії підпадали під ознаки необхідної оборони, а також про наявність уявної оборони, оскільки з досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається, що потерпілим вчинялися дії, які б могли помилково сприйнятися ОСОБА_4 як такі, що несуть загрозу для життя та здоров`я обвинуваченого.

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК України.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування або зміни оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 23 серпня 2023 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 грудня 2023 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3