Номер провадження: 11-кп/813/2241/23
Справа № 502/1596/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Кілійського райсуду Одеської обл. від 06.09.2023 у к/п №0000072 від 02.08.2023 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Трудове Ізмаїльського району Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України та йому призначено покарання у виді арешту строком на 3 місяці.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обраховувати з моменту його доставлення до місця відбування покарання.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.

Вказаним вироком суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що згідно з рішенням Кілійського райсуду Одеської обл. від 17.07.2023 по справі №502/1355/23, ОСОБА_7 , виданий обмежувальний припис на строк 6 місяців із забороною вчиняти наступні дії: - наближатися на відстань ближче ніж 100 метрів до - місця фактичного проживання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1 ; наближатися ближче ніж на 100 метрів до місць частого відвідування ОСОБА_9 за адресою: Одеська обл., Ізмаїльський район, с. Дмитрівка вул. Юності. 6 А , (Дмитрівський дошкільний навчальний заклад - місце роботі ОСОБА_11 ) та ОСОБА_10 , за адресою: Одеська обл., Ізмаїльський район, с. Дмитрівка, вул. Шкільна. 91 А (Дмитрівська ЗОШ - місце навчання ОСОБА_10 ); особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , якщо вони за власним бажанням перебувають у місці невідомому ОСОБА_7 , переслідувати їх та в будь який спосіб спілкуватися з ними: вести листування, телефонні переговори (в тому числі надсилати смс - та інші повідомлення) із ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Разом з тим, 18.07.2023, ОСОБА_7 , будучи належним чином ознайомленим із зазначеним вище рішенням Кілійського райсуду Одеської обл. та з умовами обмеження та юридичними наслідками у разі їх порушення, цього ж дня, приблизно о 18 год., ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою задоволення власних майнових потреб, мотивів неповаги до встановлених судом обмежень, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , за місці мешкання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тим самим не виконав обмежувальну заборону, встановлену рішенням Кілійського райсуду Одеської обл. від 17.07.2023.

Після чого, продовжуючи вчиняти дії, спрямовані на невиконання обмежувальних приписів, 23.07.2023 в нічний час доби, більш точного часу досудовим розслідуванням встановити не виявилося можливим, ОСОБА_7 діючи умисно, з метою задоволення власних майнових потреб, з мотивів неповаги до встановлених судом обмежень, нехтуючи обов`язковими приписами та обмеженнями суду, зайшов на територію домоволодіння АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , тим самим не виконав обмежувальну заборону, встановлену рішенням Кілійського райсуду Одеської обл. від 17.07.2023.

У подальшому, продовжуючи систематично вчиняти дії, спрямовані на невиконання обмежувальних приписів, 26.07.2023 приблизно о 19 год. 50 хв. ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою вирішення побутових потреб та з`ясування міжособистісних стосунків, з мотивів неповаги до встановлених судом обмежень, нехтуючи обов`язковими приписами обмеженнями суду, використовуючи стільниковий зв`язок, провів телефонну розмову з ОСОБА_9 , тим самим не виконав обмежувальну заборону, встановлену рішенням Кілійського райсуду Одеської обл. від 17.07.2023.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка їх подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 не погодився із оскаржуваним вироком суду, вважає його надто суворим, з огляду на наступне:

- судом 1-ої інстанції належним чином не враховані пом`якшуючі покарання обставини, зокрема ОСОБА_7 визнав вину в повному обсязі, щиросердно розкаявся, активно сприяв слідству у розкритті кримінального правопорушення;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилась характеристика особи обвинуваченого ОСОБА_7 , так останній є раніше не судимим, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у психіатра та нарколога не перебуває, має міцні соціальні зв`язки, а саме проживає разом із матір`ю, яка є пенсіонеркою, хворою на цукровий діабет та потребує сторонньої допомоги, а також наявність у ОСОБА_7 четверо неповнолітніх та малолітніх дітей.

На підставі викладеного, захисник ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду та на підставі ст. 45 КК України звільнити ОСОБА_7 від покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України та закрити кримінальне провадження.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 , та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_6 заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думки учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає.

Як вбачається із журналу судового засідання ( а.с. 38) та мотивувальної частини вироку суду 1-ої інстанції (а.с. 42), обвинувачений ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні, внаслідок чого суд, за погодженням учасників судового провадження, визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин інкримінованого ОСОБА_7 проступку, які ніким не оспорюються та на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України обмежившись дослідженням даних, що характеризують особу обвинуваченого.

При цьому, суд встановив, що учасники судового провадження не оспорюють фактичні обставини справи, правильно їх розуміють та їм роз`яснено, що вони будуть позбавленні права оспорювати ці обставини в апеляційному порядку.

Отже враховуючи те, що учасники кримінального провадження не оспорюють фактичні обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що дії обвинуваченого правильно кваліфіковані за ст. 390-1 КК України, як умисне невиконання обмежувальних приписів особою, щодо якої такі заходи застосовані судом.

Частини 1 та 2 ст. 50 КК України передбачають, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції заначив, що врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину, а також особу обвинуваченого, який у шлюбі не перебуває, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, наявність обставин, що пом`якшують покарання, зокрема щире каяття та відсутність обставин, які обтяжують покарання, вважав за необхідне призначити обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту в межах санкції інкримінованої статті, оскільки саме таке покарання буде сприяти його виправленню та попередженню скоєння нових злочинів, а також буде необхідним та достатнім.

Суд апеляційної інстанції вважає, що врахувавши тяжкість вчиненого кримінального проступку та його наслідки, характеристику особу обвинуваченого, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що його обтяжують, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту в межах, встановленої в санкції ст. 390-1 КК України.

Колегія суддів критично оцінює твердження сторони захисту щодо неврахування судом 1-ої інстанції обставин, які пом`якшують покарання, оскільки вони не відповідають дійсності та спростовуються мотивувальною частиною вироку суду 1-ої інстанції.

При цьому, посилання сторони захисту щодо наявності обставини, яка пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , а саме активне сприяння слідству у розкритті кримінального правопорушення є голослівними, оскільки матеріалами провадження зазначена обставина не підтверджується, а також не встановлена ані судом 1-ої інстанції, ані колегією суддів під час апеляційного розгляду.

Водночас, апеляційний суд приймає до уваги той факт, що у обвинуваченого ОСОБА_7 є четверо неповнолітніх та малолітніх дітей, а також мати пенсіонерка, яка хворіє на цукровий діабет, проте зазначені обставини не слугували стримуючим фактором не вчинення кримінального правопорушення, а також не свідчать про неможливість призначення обвинуваченому покарання у виді арешту.

Що стосується вимог захисника ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від покарання, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 45 КК України особа, яка вперше вчинила кримінальний проступок або необережний нетяжкий злочин, крім корупційних кримінальних правопорушень або кримінальних правопорушень, пов`язаних з корупцією, порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, звільняється від кримінальної відповідальності, якщо вона після вчинення кримінального правопорушення щиро покаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення і повністю відшкодувала завдані нею збитки або усунула заподіяну шкоду.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23.12.2005 визначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям можливе в разі вчинення нею вперше злочину невеликої тяжкості. Дійове каяття полягає в тому, що після вчинення злочину особа щиро покаялась, активно сприяла його розкриттю та повністю відшкодувала завдані збитки або усунула заподіяну шкоду. Відсутність хоча б однієї із зазначених складових дійового каяття виключає звільнення особи від кримінальної відповідальності за ст. 45 КК України. Виняток можуть становити лише випадки вчинення злочину чи замаху на нього, внаслідок яких не заподіяно шкоду або не завдано збитки. Передбачене ст. 45 КК України звільнення особи від кримінальної відповідальності для суду не є обов`язковим.

Так, враховуючи вищезазначені положення, а також відсутність усіх складових дійового каяття, апеляційний суд вважає безпідставними вимоги сторони захисту щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 45 КК України.

Відповідно до припису п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Отже, апеляційний суд вважає, що суд 1-ої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянувши кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , призначив йому покарання, яке є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тому підстав для задоволення апеляційної скарги захисника апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 373, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Кілійського районного суду Одеської обл. від 06.09.2023, яким ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК України - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарження в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4