Справа № 203/4815/20
Провадження № 1-кп/0203/243/2023
У Х В А Л А

27 вересня 2023 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого цивільного позивача ОСОБА_4 ,

захисників обвинуваченого ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

представників потерпілого - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого цивільного відповідача ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001761 від 22.09.2020 року, №0000319 від 23.02.2022 року відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.398, ч.2 ст.28, ч.1 ст.399 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч.2 ст.398, ч.2 ст.28, ч.1 ст.399 КК України.

В ході розгляду кримінального провадження захисником ОСОБА_5 було заявлено усне клопотання про визнання очевидно недопустимим доказом постанови про визнання речовим доказом від 21.07.2020 року (т.8 а.с.43), оскільки її було прийнято слідчим ОСОБА_11 , яка не входила до складу слідчої групи, призначеної по даному кримінальному провадженню постановою про призначення групи слідчих від 23.02.2022 року.

Захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , обвинувачений ОСОБА_10 підтримали заявлене клопотання.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання захисника, оскільки вказана постанова була отримана стороною обвинувачення в результаті тимчасового доступу до документів в іншому кримінальному провадженні, а постанова про призначення групи слідчих, до складу якого входила ОСОБА_11 , не вилучалась за недоцільністю.

Потерпілий, його представники заперечували проти задоволення клопотання захисника, підтримали доводи прокурора.

Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, та ознайомившись з наявними матеріалами кримінального провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).

Відповідно до вимог ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч. 1 ст. 87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст.ст.86,87,89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Отже, для того, щоб вирішити у даному випадку питання про те, чи є недопустимими зазначені вище докази слід з`ясувати, чи мало місце порушення прав та свобод людини під час отримання останніх.

Так, даючи оцінку мотивуванню клопотання сторони захисту, суд не вбачає очевидної недопустимості як доказу постанови про визнання речових доказів (т.8 а.с.43).

Зазначаючи про істотне порушення прав і свобод людини, сторона захисту посилається на відсутність в матеріалах кримінального провадження постанови про призначення групи слідчих, в яку б входила слідчий ОСОБА_12 , якою було прийнято постанову про визнання речових доказів.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України, слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, службові особи, інші фізичні особи зобов`язані виконувати законні вимоги та процесуальні рішення слідчого.

У частині 2 ст. 93 КПК України міститься широкий обсяг повноважень сторони обвинувачення, зокрема слідчого, щодо збирання доказів у кримінальному провадженні. Так, відповідно до положень зазначеної норми сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, суд, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 93 КПК України, вважає, що слідчий, отримавши ухвалу слідчого судді про надання дозволу на тимчасовий доступ до документів, які містяться у кримінальному провадження № 0001420 від 17.07.2020 року, мав право вилучити ті документи, які на його думку, можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що є рівноцінним і самостійним способом збирання доказів.

При цьому доводи сторони захисту щодо істотного порушення прав обвинуваченого в результаті невідкриття їй в рамках розглядуваного кримінального провадження постанови про призначення групи слідчих в кримінальному провадженні № 0001420 від 17.07.2020 року, яку, як повідомив прокурор в судовому засіданні, не було вилучено за недоцільністю, є необґрунтованими.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною захисту не наведено безперечних доводів того, що зазначені в клопотанні докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Оскільки судом не встановлено очевидності недопустимості доказів на цій стадії судового провадження, то у суду відсутні підстави визнавати недопустимими та виключити з переліку доказів у кримінальному провадженні вищеперераховані докази, на які вказує сторона захисту у своєму клопотанні.

Керуючись ст.ст.84-90,93КПК України, суд-

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про визнання очевидно недопустимим доказом: постанови про визнання речових доказів від 21.07.2020 року - відмовити.

Вирішити питання щодо допустимості зазначеного доказу під час ухвалення остаточного судового рішення за результатами розгляду кримінального провадження.

Повний текст ухвали складено та оголошено 02 жовтня 2023 року о 17.00 годині.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1