УХВАЛА

Іменем України

13 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 552/2435/22

провадження № 51-6734 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001053, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 259 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Київського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 259 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 259 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ч. 2 ст. 259 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, в період часу з 13 червня по 17 грудня 2021 року ОСОБА_4 , знаходячись за місцем свого проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , неодноразово (11 разів) телефонував до служби «102» та повідомляв оператору управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування ГУНП в Харківській області про те, що низка об`єктів, розташованих у м. Харкові, заміновано, достовірно знаючи, що вказані повідомлення не відповідають дійсності.

Внаслідок завідомо неправдивого повідомлення від ОСОБА_4 про підготовку вибуху, який загрожує загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками, для перевірки інформації та встановлення місцезнаходження вибухового пристрою, вибухових речовин та їх знешкодження у разі виявлення, були задіяні і відвернені від виконання своїх обов`язків правоохоронні органи та відповідні спецслужби.

У ході перевірки, зазначених в усних повідомленнях ОСОБА_4 , об`єктів, на момент огляду вибухових пристроїв та вибухових речовин не виявлено. Порушень публічної безпеки також встановлено не було

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 07 вересня 2023 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Полтави від 17 серпня 2022 року - без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що:

? свою провину у вчиненому він визнав у повному обсязі, співпрацював зі слідством, до кримінальної відповідальності не притягувався, має ряд хронічних захворювань;

? суди при призначенні покарання не врахували всі обставини, що пом`якшують покарання, зокрема, стан його здоров`я;

? захисник, який здійснював його захист за призначенням, неналежно виконував захист його прав;

? суди безпідставно не застосували норми ст. 84 КК України.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 259 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Разом з тим доводи касаційної скарги засудженого фактично зводяться до його незгоди із рішенням судів про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК України відносно нього.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані в сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, відповідно до ст. 12 КК України, є тяжкими злочинами, дані про особу обвинуваченого, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, є пенсіонером, а також його стан здоров`я.

Крім того, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, місцевий суд врахував у якості обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, похилий вік обвинуваченого, а також відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання.

Також при призначенні покарання суди врахували конкретні обставини справи, а саме те, що підвищена суспільна небезпека злочинної діяльності ОСОБА_4 обумовлена тим, що він систематично на протязі тривалого часу (пів року) з метою доведення до відома громадськості завідомо неправдивого повідомлення про загрозу їх життю та здоров`ю вчинив 11 епізодів умисних тяжких злочинів проти громадської безпеки, яка гарантує спокій, діяльність приватних, комунальних і державних об`єднань, а також цілісність і недоторканність їх майна, повідомивши про вигадані обставини замінування об`єктів у громадських місцях, в тому числі відділу поліції та службового автомобіля поліцейських.

При цьому, унаслідок неправдивих повідомлень ОСОБА_4 про підготовку вибухів для їх перевірки неодноразово були задіяні й відвернені від виконання своїх обов`язків правоохоронні органи, відповідні спецслужби, завданням яких є підтримання публічного порядку шляхом забезпечення безпеки осіб, суспільства й держави, що потребувало значних зусиль і тривалого часу.

У постановленій за наслідками апеляційного розгляду ухвалі, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд вірно призначив ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 259 КК України із застосуванням ст. 69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією цієї норми кримінального закону, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм розміром є майже вдвічі меншим від мінімальної межі, а остаточний захід примусу обвинуваченому обрав на підставі найбільш сприятливого принципу складання покарань за сукупністю кримінальних правопорушень. З чим погоджується і Суд касаційної інстанції.

Щодо доводів засудженого з приводу того, що він має вищу освіту та онуку, яку допомагає виховувати, суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що ці дані не є мотивованою та достатньою підставою для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, однак вони вплинули на призначення йому більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Суд апеляційної інстанції також відхилив посилання ОСОБА_4 щодо наявності у нього хронічних захворювань, зазначивши при цьому, що при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення засудженого від відбування покарання відповідно до ст. 84 КК України та є самостійним предметом дослідження й оцінки суду.

Щодо доводів касаційної скарги засудженого, що ?захисник неналежно здійснював захист його прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо: 1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника; 2) підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно; 3) слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його. Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, обвинувачений ОСОБА_4 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції був представлений захисником - адвокатом ОСОБА_5 , з яким обвинувачений уклав договір про надання правової допомоги на стадії досудового розслідування та під час розгляду провадження у суді першої інстанції, після чого такий договір не продовжувався. У зв`язку з цим, адвокатом ОСОБА_5 було направлено до апеляційного суду заяву про те, що він надалі не представляє інтереси ОСОБА_4 .

Разом з тим, засуджений у касаційній скарзі не наводить жодних очевидних та об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом ОСОБА_5 , а також не посилається на те чи звертався він до судів першої та апеляційної інстанції щодо заміни або призначення іншого захисника з вказаних підстав.

З огляду на викладене, Суд доходить до переконання, що твердження ОСОБА_4 про неефективність захисту цим адвокатом, який здійснює його захист за призначенням, є голослівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 135 КПК України, особа викликається до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду шляхом вручення повістки про виклик, надіслання її поштою, електронною поштою чи факсимільним зв`язком, здійснення виклику по телефону або телеграмою.

Згідно з ч. 4 ст. 401 КПК України обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

З оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції убачається, що обвинувачений, якому до набрання вироком законної сили застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, неодноразово належним чином та завчасно був повідомлений про місце, дату й час апеляційного розгляду (судових засідань, призначених на 07 листопада 2022 року, 09 березня 2023 року, 07 вересня 2023 року). Зазначене підтверджується довідками про доставку SMS-повідомлень (судових повісток) за належним йому абонентським номером мобільного телефону - НОМЕР_1 , який вказаний ним у апеляційній скарзі для здійснення його повідомлення про судове засідання. Проте до суду апеляційної інстанції не з`явився, клопотань про відкладення апеляційного розгляду з обґрунтуванням причин неможливості явки ОСОБА_4 до суду від сторони захисту не надходило.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до переконання, що для обвинуваченого, який подав апеляційну скаргу, в якій, зокрема, зазначив контактний номер телефону для здійснення його повідомлення про судове засідання, взагалі не було неочікуваним, що на вказаний ним номер будуть приходити відповідні повідомлення про виклик до суду. Тому, якщо він бажав бути присутнім у судовому засіданні, у разі зміни вказаного ним у скарзі контактного номеру телефону, він повинен був додатково повідомити про це суд.

При цьому, Суд ураховує і те, що ОСОБА_4 повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим судовий розгляд у суді першої інстанції проведено відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, останній звернувся із апеляційною скаргою лише з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, яка була розглянута судом апеляційної інстанції.

Крім того, Суд звертає увагу, що прокурор, у порядку ст. 403 КПК України, відмовився від поданої ним апеляційної скарги, та відповідно апеляційний розгляд за його скаргою не здійснювався, а тому в цьому кримінальному провадженні питання про погіршення становища ОСОБА_4 не порушувалося.

З огляду на викладене колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що той факт, що розгляд справи в суді апеляційної інстанції було проведено без його участі, у даному конкретному випадку не порушує процесуальні права ОСОБА_4 та загальні засади КПК України.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені засудженим в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 75 КК України до нього, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга засудженого ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 413, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування чи зміни ухвали Полтавського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року стосовно нього відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3