ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/1707/23 Справа № 202/1881/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_7

підозрюваного ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000182 від 08.09.2022 року, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року про задоволення клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, маючого вищу освіту, не одруженому, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 3 ст. 289 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року, було задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , погоджене керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_10 .

Застосовано до ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти без визначення застави до 10 год. 11 хв. 27 серпня 2023 року.

Своє рішення слідчий суддя мотивував тим, що ОСОБА_10 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованих йому злочинів, які належать до категорії особливо тяжких злочинів, та за які передбаченого покарання виключно у вигляді позбавлення волі.

Крім того, слідчий суддя зазначив, що є підстави вважати, що підозрюваний ОСОБА_10 , усвідомлюючи про невідворотність настання покарання за злочин, у вчиненні якого він підозрюється, перебуваючи у різних місцях на території України у зв`язку з виконанням завдань та маючи фінансову спроможність, дійсно може переховуватись від органу досудового розслідування та суду (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України).

Також слідчий суддя зазначив, що прокурором доведено існування ризиків, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме ОСОБА_10 може незаконно впливати на свідків та потерпілих, оскільки досудове розслідування наразі не завершено, та як встановлено в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій ОСОБА_10 використовуючи свій статус здійснював незаконний вплив на свідків у кримінальному провадженні. Також ОСОБА_10 може перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, що підтверджується тим, що підозрюваний використовуючи свій статус має зв`язки в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (в тому числі у військовій адміністрації м. Кривий Ріг), серед командування військової частини НОМЕР_1 та у правоохоронних органах, які останній може використати з метою перешкоджання кримінальному провадженню та уникненню кримінальної відповідальності.

Крім того, ОСОБА_10 може вчинити інше кримінальне правопорушення, що підтверджується тим, що останній протягом тривалого часу умисно поширював злочинний вплив, вимагав передати належне потерпілому майно, а також незаконно заволодів транспортним засобом, що вказує на схильність останнього до кримінально-протиправних дій.

Відповідно до п. 4 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя вважав недоцільним визначати ОСОБА_10 розмір застави.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, захисник ОСОБА_9 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 подала апеляційну скаргу з доповненнями, просила в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді та ухвалити нову, якою обрати відносно підозрюваного запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, або визначити розмір застави.

Вважає, що ухвала є незаконною та такою що підлягає скасуванню.

Зазначає, що слідчий суддя формально перелічив судову практику без посилання на конкретні факти, які підтверджують наявність обставин, на які він посилався.

Вважає, що підозра пред`явлена ОСОБА_10 є необгрунтованою, оскільки ані зміст підозри, ані зміст клопотання про застосування запобіжного заходу не містять жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_10 має статус "кримінального авторитету", здійснював поширення в суспільстві злочинного впливу, висував вимоги передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, незаконно заволодів транспортним засобом.

На думку апелянта, ані слідчий, ані прокурор не довели наявність в діях ОСОБА_10 ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Слідчий суддя не врахував дані про особу підозрюваного, який раніше не судимий, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, одружений, має двох неповнолітніх дітей, має відзнаки та нагороди, а також позитивні характеристики.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника ОСОБА_7 , підозрюваного ОСОБА_8 на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, які наполягали на їх задоволенні та просили застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі або визначити розмір застави вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним із таких заходів є запобіжні заходи.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно вимог ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, за приписами ст. 178 КПК, слідчий суддя, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: тяжкість можливого покарання, вік та стан здоров`я підозрюваного/обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного/обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; репутацію підозрюваного/обвинуваченого; його майновий стан та наявність у нього судимостей тощо.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Як зазначено у п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував наявністю обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1, ч. 3 ст. 289 КК України, врахував кількість епізодів, їх корисливий характер, суспільно-небезпечні наслідки та ступінь організації вчинення кримінальних правопорушень, тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваному в разі визнання його винуватим, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на наявність ризиків можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, з метою уникнення від кримінальної відповідальності, можливого незаконного впливу підозрюваного на інших учасників провадження та свідків, а також можливого вчинення інших кримінальних правопорушень.

Колегія суддів, вважає, що зазначених вимог закону не в повній мірі дотримано слідчим суддею місцевого суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за цією ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Таким чином, у мотивувальній частині ухвали, зокрема зазначаються підстави для обрання такого заходу, мотивується висновок про їх наявність, наводяться аргументи на користь того, що підозрюваний може ухилятись від слідства й суду чи від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати злочинну діяльність і що застосування більш м`яких, ніж взяття під варту, запобіжних заходів може не забезпечити його належної процесуальної поведінки. Якщо цей захід застосовується у справі про злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі, в ухвалі повинно бути зазначено чому даний випадок є винятковим. Також в ухвалі повинні бути наведенні мотиви, з яких суд не погодився з висунутими під час розгляду клопотання доводами підозрюваного та його захисника.

Суд першої інстанції встановив, що існують ризики заявлені у клопотанні слідчого. При цьому, суд обмежився лише посиланням на законодавчі норми кримінального процесуального закону та обрав запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи підозрюваного ОСОБА_10 .

Тримання під вартою, як винятковий захід, може застосовуватися тільки у випадку, коли особа підозрюється чи обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, та за умови, якщо слідчий/прокурор доведе, що застосування іншого запобіжного заходу не зможе запобігти ризикам, зазначеним у ст. 177 КПК. Такий запобіжний захід може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10.02.2011 року, п. 60 рішення у справі "Єлоєв проти України").

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами. Як зазначено в п.п. 111-112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Як зазначено в Рішенні ЄСПЛ "Александер Макаров проти Росії" національні органи влади зобов`язані проаналізувати особисті обставини особи докладніше та навести на користь тримання її під вартою конкретні підстави, підкріплені встановленими в судовому засіданні доказами.

Суд, в свою чергу повинен ретельно дослідити наявні докази вказаних ризиків, проаналізувати, дати належну оцінку в кожній конкретній справі. Це узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, який у своєму рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «Суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (також рішення у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні довести суду обставини, на які вони посилаються.

У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (Буров проти України п. 51).

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

ЄСПЛ визнав, що абстрактна можливість перешкоджання кримінальному провадженню є недостатньою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені Фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин.

Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Сама по собі тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа не може бути безумовною підставою для обрання щодо цієї особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту (рішення ЄСПЛ у справі "Ніколова проти Болгарії").

У своєму Рішенні «Подвезько проти України» №74297/11 від 12.02.15 року ЄСПЛ у п. 21 вказує, що аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно, але мають підтверджуватись фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватись, не може оцінюватися виключно не підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.

Крім того, в зазначеному Рішенні ЄСПЛ звернув увагу на неприпустимість загальних формулювань в судових рішеннях та застосування повторюваних шаблонних фраз. Зазначене не свідчить про те, що суди здійснюють належну оцінку фактів стосовно необхідності застосування такого запобіжного заходу за обставин конкретної справи.

Суд першої інстанції встановив, що існують ризики заявлені у клопотанні слідчого, проте вони мають незначний ступінь небезпеки, про що свідчать ті обставини, що ОСОБА_10 має постійне місце реєстрації та проживання, одружений, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, проходить службу в лавах Збройних сил України та має відзнаки. При цьому, з урахуванням мінімальних ризиків, суд обмежився лише посиланням на законодавчі норми кримінального процесуального закону та обрав підозрюваному ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави, належним чином не обґрунтувавши прийняте рішення щодо конкретного кримінального провадження та особи підозрюваного.

Слідчому судді, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі «Белевитський проти Росії», пункти 111 - 112 рішення від 1 березня 2007 року).

Хоча національний суд має певну свобод розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (Суомінен проти Фінляндії п. 36).

Колегія суддів, перевіряючи наявність обґрунтованої підозри, вважає, що сукупність матеріалів судової справи, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Для обґрунтованої підозри повинні бути факти або інформація, які б переконали неупередженого спостерігача в тому, що ця особа, можливо, вчинила злочин (Ilgar Mammadov v. Azerbaijan п. 88; Котій проти України п. 42; Влох проти Польщі п. 108; Erdagoz v. Turkey п. 51; Cebotari v. Moldova п. 48).

Поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та зважаючи на положення, закріплені у ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», слідчим суддям слід враховувати позицію ЄСПЛ, відображену зокрема у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої, стандарт доказування «обґрунтована підозра» передбачає існування фактів чи інформації, які б переконали об`єктивного спостерігача, що відповідна особа могла вчинити кримінальне правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, №182).

Згідно усталеної практики ЄСПЛ «обґрунтована підозра» існує тоді, коли факти, якими вона обґрунтовується, можна «розумно» вважати такими, що підпадають під опис одного з правопорушень, визначених у законі про кримінальну відповідальність. Тобто явно не може йтися про наявність «обґрунтованої підозри», якщо дії, у вчиненні яких підозрюється особа, не становлять кримінального правопорушення на момент учинення (рішення у справі «Wloch v. Poland», п.109).

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для обмеження свободи особи має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

На думку колегії суддів, слідчий суддя місцевого суду під час розгляду клопотання слідчого не в повній мірі дотримався підстав обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не визначив мету та цілі, які стоять за ним, а тому колегія суддів вважає, що в сукупності із встановленими конкретними обставинами кримінального провадження, яке триває понад 10 місяців, особи підозрюваного ОСОБА_10 та практики Європейського суду з прав людини, оскільки обставин необхідності обмеження права особи на свободу, передбаченого кримінальним процесуальним законом України, ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини в контексті зазначеного кримінального провадження немає, крім того при здійсненні вибору між залишенням під вартою та звільненням презумпція залишається за звільненням ("Bykov v. Russia" п. 61).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Підозра ОСОБА_10 щодо вчинення останнім кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 255-1, ч. 3 ст. 289 КК України взагалі не містить конкретизації дій, які вчиняв останній, яким саме чином він здійснював свій вплив та яким чином заволодів майном потерпілого.

Не надавши належної оцінки вищевказаним обставинам слідчий суддя прийшов до передчасного висновку щодо необхідності продовження строку застосування найбільш суворого запобіжного заходу, а саме тримання під вартою, з чим колегія суддів погодитись не може.

Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційних скарг сторони захисту щодо недотримання слідчим суддею вимог ч. 3 ст. 183 КПК під час визначення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, виходячи з такого.

Оцінюючи потреби досудового розслідування по даному кримінальному провадженню у контексті засад верховенства права та недопущення дискримінаційного поводження з особою, беручи до уваги гарантії невідворотності кримінальної відповідальності за вчинення злочинів та презумпцію невинуватості і забезпечення доведеності вини, з огляду на обставини кримінального провадження та ступінь обґрунтованості підозри, апеляційний суд приходить до висновку, що у даному випадку безальтернативне тримання під вартою підозрюваного не відповідає засадам розумності і пропорційності застосування запобіжного заходу, а також не забезпечує справедливої рівноваги між публічним інтересом демократичного суспільства та необхідністю поважати право на свободу.

Відповідно до п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у межах щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Застава як запобіжний захід у розумінні ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слугує меті забезпечення виконання підозрюваним своїх процесуальних обов`язків. Тому її розмір визначається особистістю підозрюваного, його майновим становищем, стосунками з іншими особами.

Таким чином, враховуючи практику ЄСПЛ та тривалість досудового розслідування понад 10 місяців, колегія суддів вважає, що у даному випадку є потреба у визначенні підозрюваному застави, як альтернативного запобіжного заходу, в розмірі 200 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає - 536 800,00 грн., яка є пропорційною щодо особи підозрюваного ОСОБА_10 , відповідатиме обґрунтованості підозри та тяжкості інкримінованих злочинів, його роль у їх вчиненні, а також майновому і сімейному стану підозрюваного, а також наявним ризикам. На думку апеляційного суду такий розмір застави буде достатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання ОСОБА_10 покладених на нього процесуальних обов`язків, та який буде належним запобіжником для встановлених ризиків, що належним чином забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для підозрюваного, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні та не порушує права підозрюваного ОСОБА_10 .

За приписами ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу сторони захисту слід задовольнити частково, а ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року - скасувати, з постановленням апеляційним судом нової ухвали.

На підставі викладеного, керуючись статтями 182-183, 194 та 404, 405, 407, 409, 411, 412, 418, 419, 422 КПК, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_10 , - задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_10 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти без визначення застави строком до 10 год. 11 хв. 27 серпня 2023 року, - скасувати.

Постановити нову, якою клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , погоджене керівником Криворізької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Східного регіону ОСОБА_6 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_10 , - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти строком до 10 год. 11 хв. 27 серпня 2023 року.

Встановити заставу у розмірі 200 (двісті) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 536 800 (п`ятсот тридцять шість тисяч вісімсот) гривень 00 копійок, у разі внесення якої ОСОБА_10 підлягає звільненню з-під варти.

У випадку внесення застави та звільнення підозрюваного ОСОБА_10 з-під варти, покласти на нього обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, яким здійснюється досудове розслідування, прокурора або суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора;

- утримуватись від спілкування із потерпілим, свідками у цьому кримінальному провадженні;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну.

Роз`яснити ОСОБА_10 , що у разі не з`явлення його за викликом до слідчого, прокурора чи суду без поважних причин або не повідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4