Дата документу 12.07.2023 Справа№ 334/8349/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/8349/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/376/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Запорізький слідчий ізолятор»,

розглянула 12 липня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2022 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , проживає: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

10.09.2004 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.186 КК України; позбавлення волі на строк 2 роки. В силу ст.75 КК України від відбування покарання звільнити із випробувальним строком 1 рік;

12.09.2006 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.309 КК України; позбавлення волі на строк 5 років. В силу ст.75 КК України від відбування покарання звільнити із випробувальним строком 1 рік 6 місяців;

26.10.2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.309 КК України; арешт строком на 4 місяці.

19.10.2012 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.309 КК України; позбавлення волі строком на 2 роки. В силу ст.75 КК України від відбування покарання звільнити з випробувальним строком 2 роки.

24.04.2013 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України; позбавлення волі строком на 1 рік. В силу ст.71 КК України частково приєднати по вироку Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2012 року та призначити 2 роки 1 місяць позбавлення волі.

16.05.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК України; позбавлення волі строком на 2 роки. В силу ст.70 ч.4 КК України приєднати вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 24.04.2013 року та призначити 2 роки 4 місяці позбавлення волі.

08.12.2014 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185, ч.2 ст.186, ч.1 ст.311, ч.1 ст.70 КК України; позбавлення волі строком на 4 роки.

10.06.2019 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.185 КК України; арешт строком на 4 місяці.

13.08.2020 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України; В силу ст.70 ч.4 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання по вироку Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.06.2019 року більш суворим по даному вироку, в силу ст.72 КК України зарахований відбутий строк по вироку від 10.06.2019 (4 місяці арешту), в силу ст.70 КК України, призначити покарання у вигляді позбавлення волі на строк 1 рік 3 місяці. Вирок вступив у законну силу з 15.09.2020 року,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

19 липня 2021 року, приблизно о 13 годині 50 хвилин, ОСОБА_8 , маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, знаходячись за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний, б. 218, у приміщенні торгівельного залу магазину «Єва» 102» ТОВ «РУШ» код ОКПО 32007740, взяв з однієї з полиць магазину жіночу туалетну воду «Версаче Крістал Брайт» об`ємом 30 мл, вартістю 949 гривень 20 копійок, сховавши її до власного одягу, та пройшовши повз касову зону, не розрахувавшись за товар, намагався покинути приміщення магазину разом із вказаною туалетною водою, однак був затриманий працівниками магазину.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 міг спричинити магазину «Єва» 102» ТОВ «РУШ» код ОКПО 32007740, матеріальну шкоду у розмірі 949 гривень 20 копійок, проте свій злочинний умисел не довів до кінця з причин, що не залежать від його волі.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України, тобто закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2022 року:

ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК Українита йому призначено покарання у виді двох років обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_8 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор вважає, що вирок підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

В обґрунтування доводів зазначає, що призначене ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.75 КК України не відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Суд не в повній мірі врахував те, що ОСОБА_8 раніше 9 разів притягувався до кримінальної відповідальності, судимості не зняті і не погашені у встановленому законом порядку, з яких 3 рази засуджувався із застосуванням ст.75 КК України, однак умови відбування покарання з випробувальним терміном не дотримувався, вчиняв нові злочини, за які був засуджений із застосуванням ст.71 КК України до реального відбування покарання.

Крім того, залишилось поза увагою суду, що ОСОБА_8 будь-яким суспільно корисним трудом не займався і не займається, як наслідок шкода завдана його злочинними діями залишилась не відшкодована, а викрадене майно було повернуто лише діями працівниками магазину. Наведене свідчить про свідому антисоціальну поведінку обвинуваченого та ігнорування законів України.

Таким чином, у суду першої інстанції не було достатніх підстав для застосування ст.75 КК України та звільнення обвинуваченого від покарання з випробуванням.

Просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України у виді 3 місяців арешту.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити апеляційні вимоги.

Обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу прокурора. При цьому обвинувачений вказав на більшу заінтересованість відбуте реальне покарання у виді запропонованого прокурором арешту строком на 3 місяці, ніж бути звільненим за наслідком положень ст. 75 КК України.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні вироку.

Під час судового розгляду ОСОБА_8 повністю визнавав себе винним у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, що також підтвердив у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, в судовому засіданні, зі згоди обвинуваченого та інших учасників судового процесу, місцевий суд, з`ясувавши добровільність позиції обвинуваченого та учасників судового провадження, правильність розуміння ними змісту вказаних обставин, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись тільки допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу.

Висновок суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, правильність кваліфікації дій обвинуваченого в апеляційній скарзі не оскаржується, а тому, відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, колегія суддів переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги прокурора.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів приходить до наступного.

Так, згідно з роз`ясненнями, що містяться у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання суд в кожному випадку і щодо кожного засудженого, який визнається винним у вчиненні злочину, повинен дотримуватися вимог ст.65 КК України, а саме: враховувати характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, особу засудженого та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, оскільки саме через останні реалізується принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначене судом покарання повинно бути достатнім, для виправлення засуджених і попередження здійснення ними нових злочинів.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Також, відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо однакового і правильного застосування положень статті 75 КК України, які містяться в абз.2 п.9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

При вирішенні питання про застосування ст.75 КК України суд першої інстанції повинен був належним чином дослідити й оцінити всі обставини, які мають значення для справи, у тому числі обставини вчинення кримінальних правопорушень, ступінь суспільної небезпеки, відношення обвинуваченого до вчиненого ним кримінального правопорушення та належним чином обґрунтувати підстави для висновків про можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів без реального відбування покарання.

Проте, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції вказаних вимог закону не дотримався та не зазначив підстав, за наявності яких він дійшов такого висновку й належним чином не мотивував свого рішення про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Так, звільняючи ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження у скороченому порядку на підставі ч.3 ст.349 КПК України, врахував тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, обставину, що пом`якшує покарання, зокрема щире каяття обвинуваченого, яка також була встановлена органом досудового розслідування, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, офіційно не працевлаштований, на диспансерному обліку нарколога не перебуває.

Наведені обставини, за висновком суду першої інстанції, свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання.

Разом з тим, звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 із застосуванням статей 75, 76 КК України від відбування призначеного йому судом першої інстанції покарання з випробуванням, колегія суддів вважає таким, що повною мірою не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, не сприятиме його виправленню та попередженню вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, а отже і досягненню мети, визначеної ст.50 КК України.

Оскільки по кримінальному провадженню має місце невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання на підставі ст.414 КПК України підлягає скасуванню з постановленням у відповідності до положень ст. 420 КПК України апеляційним судом у цій частині нового вироку.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції при призначені ОСОБА_8 покарання були залишені без належної уваги наступні обставини.

Звертаючись до характеризуючи даних, слід відмітити, що обвинувачений ОСОБА_8 раніше неодноразово судимий, у тому числі за аналогічні злочини проти власності, відбував покарання реально в місцях позбавлення волі, вчинив злочин через короткий проміжок часу після звільнення з місць відбування покарання за останнім вироком, офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, не має міцних соціальних зв`язків, знаходиться на диспансерному обліку у лікаря нарколога.

Вказані обставини щодо свідомого нехтування обвинуваченим встановлених загальносуспільних правил переконливо свідчать про усталеність протиправної поведінки ОСОБА_8 , підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого і одночасно вказують на недоцільність застосування до останнього положень ст.ст.75, 76 КК України.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу, що до обвинуваченого ОСОБА_8 раніше вже застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням, проте останній відповідних висновків для себе не зробив та продовжував вчиняти кримінальні правопорушення у встановлений судом випробувальний термін, та який був врахований наступним вироком суду при призначенні покарання на підставі ст.71 КК України, що засвідчує неефективність застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України.

Судова колегія не знаходить вагомих та переконливих обставин, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 без реального відбування покарання. З урахуванням відсутності виключних обставин справи, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, колегія суддів вважає, що виправлення останнього неможливе без реального відбування покарання, оскільки в іншому випадку не буде досягнуто мети призначення покарання.

Що стосується щирого каяття та визнання ОСОБА_8 своєї вини, то це само по собі, при наявності вищевказаних обставин, не є підставою для застосування ст.75 КК України і звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням та враховується апеляційною інстанцією на користь мінімального виду та розміру покарання, визначеного санкцією ч.2 ст.185 КК України.

Враховуючи вищенаведені дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , фактичні обставини кримінального провадження та тяжкість вчиненого злочину, а також наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому ОСОБА_8 потрібно призначити менш обтяжливий вид покарання у виді арешту і не в максимальному розмірі, встановленої санкцією ч.2 ст.185 КК України, але у реальному його вимірі, що буде домірним скоєному і відповідатиме визначеній ст.50 КК України меті призначення покарання та особі обвинуваченого.

За таких обставин вирок суду в частині призначення покарання підлягає скасуванню з постановленням свого вироку, що обумовлює задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 414, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу заступника керівника Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 січня 2022 року відносно ОСОБА_8 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.15 ч.2 ст.185 КК України покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці.

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4