УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2023 року

м. Київ

справа № 723/4588/21

провадження № 51-3618ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року, яку постановлено в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Апеляційного суду Чернівецької області від 31 липня 2018 року за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 304 Кримінального кодексу України (далі - КК України), на підставі ст. 70 КК України до позбавлення волі на строк 4 роки (звільненого 16 вересня 2019 року по відбуттю строку покарання),

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст.186 та ст.126-1 КК України,

Суть питання

За вироком Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 15 лютого 2023 року ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК України - на строк 2 роки; за ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК України - на строк 4 роки; за ст. 126-1 КК України - на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за те, що він 24 жовтня 2021 року біля 21 год 00 хв, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, повторно, шляхом відкриття дверей проник до салону автомобіля марки «Mercedes-Benz ML270» д.н.з. НОМЕР_1 , який був припаркований по АДРЕСА_2 , звідки викрав мобільний телефон марки «Samsung Galaxy J7», чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальну шкоду в розмірі 1 тис. 420 грн.

Крім цього, ОСОБА_4 , 09 листопада 2021 року біля 20 год 00 хв, перебуваючи за місцем свого проживання, умисно вчинив словесну суперечку із своєю матір`ю ОСОБА_6 , в ході якої висловлював в її адресу словесні образи, погрози фізичною розправою над нею, а також вигнав останню із приміщення будинку та не впускав в середину, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.

Також ОСОБА_4 , 11 листопада 2021 року біля 11 год. 30 хв., перебуваючи в приміщенні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, усвідомлюючи, що за його діями спостерігає потерпіла ОСОБА_7 , яка намагалась зупинити його злочинні дії, відкрито заволодів планшетом марки «PRI STIGIO» моделі «GRACE 3118 3G», що знаходився на столі однієї з кімнат житла, чим спричинив останній майнову шкоду в розмірі 627 грн 00 коп.

Крім цього, 11 листопада 2021 року біля 12 гол. 00 хв. ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні магазину «Сандоліно», який розташований за адресою: м. Сторожинець, Чернівецький район Чернівецької області (вул. Чернівецька, 3/2), діючи повторно, скориставшись тим, що продавець магазину не спостерігає за його діями, шляхом вільного доступу з полиці прилавку викрав грошові кошти в сумі 2 тис. 500 грн 00 коп, чим спричинив потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму.

Чернівецький апеляційний суд ухвалою від 25 квітня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 без змін.

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості, просить змінити рішення апеляційного суду і призначити йому покарання із застосуванням ст. 75 КК України, з покладенням на нього певних обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу або із застосуванням положень ст. 69 КК України.

На обґрунтування своїх вимог засуджений вказує про те, що він потерпілим все повернув та просить пробачення, бо дуже шкодує за свої вчинки, щиро розкаявся, розрахувався за експертизи, сприяв розкриттю злочинів, за весь період під вартою характеризується добре.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 2 ст.185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст.186 та ст.126-1 КК України відповідно до вимог ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засуджений не оскаржує.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Кримінально-правові норми, що визначають загальні засади та правила призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Зваживши наведені обставини суд з урахуванням положень, зокрема ст. 75 КК приймає рішення про можливість чи неможливість звільнити особу від відбування покарання з випробуванням.

Разом із тим, як уже раніше зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження суду касаційної інстанції скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість, а також у разі неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, у разі необґрунтованого застосування, зокрема, положень статей 69, 75 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Оскільки у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд, призначаючи покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності, визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мету і засади його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке би мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначеня покарання.

Як слідує з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно з указаними нормами закону врахував тяжкість злочинів, які у відповідності до ст. 12 КК України відносяться до нетяжких злочинів та тяжких, дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, негативно характеризується по місцю проживання, позитивно характеризується з місяця ув`язнення. При цьому щире каяття обвинуваченого, сприяння розкриттю злочинів, суд визнав обставинами, які пом`якшують його покарання, а вчинення злочинів у стані алкогольного сп`яніння та вчинення правопорушення щодо особи похилого віку - визнав обставинами, які його обтяжують.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання в межах санкцій статей за якими його засуджено, визначивши його остаточний вид і розмір шляхом поглинення менш суворого більш суворим, і таким чином, призначивши остаточне покарання, що відповідає мінімальному за найбільш тяжке кримінальне правопорушення, за яке засуджено ОСОБА_4 . Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи, зокрема, щодо невідповідності призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі, внаслідок суворості та безпідставне не застосування до нього ст. 75 КК України, які аналогічні доводам, викладеним в його касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені засудженим у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду в частині призначення засудженому покарання,вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що обставини, на які посилається в апеляційній скарзі обвинувачений, в тому числі і дані про його особу, були відомі суду під час розгляду кримінального провадження та цілком враховані судом при призначенні обвинуваченому покарання.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність висновків судів попередніх інстанцій з питання правильності призначеного засудженому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, він у касаційній скарзі не навів, а тому Суд не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості, як і не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України та звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком або застосування положень ст. 69 КК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційних скарг та наданих до них судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3