Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2256/23 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника-адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі апеляційну скаргу представника власника майна адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.03.2023 (судове провадження №296/2256/23),

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою задоволено клопотання старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБ України в Житомирській області підполковника юстиції ОСОБА_8 та накладено арешт на кошти, що надходять та вже знаходяться на картці НОМЕР_1 , випущеної АТ КБ «ПриватБанк» (, юридична адреса: м. Київ, вул.Грушевського, буд.1Д) на ім`я ОСОБА_9 . Зупинено видаткові операції по зазначеній картці за винятком видаткових операцій, пов`язаних з перерахуванням грошових коштів по сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів) в бюджет або державні цільові фонди по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та видатків, пов`язаних з виплатою заробітної плати. Зобов`язано службових осіб вказаного банку зробити відмітку на ухвалі суду з даними про залишок грошових коштів на арештованій картці із зазначенням часу, дати та суми залишку грошових коштів на картці, та негайно надати особі, яка оголошує ухвалу, відомості про залишок грошових коштів на картці.

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати вище зазначену ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого у кримінальному провадженні, про арешт грошових коштів на зазначеній банківській карті та зупинення видаткових операцій з неї у кримінальному провадженні № 0000028 від 23.02.2022. При цьому, зазначає, що безготівкові кошти не є індивідуалізованими матеріальними об`єктами, відповідно режим поводження з ними не може бути аналогічний тому, який запроваджений до речових доказів, тому, накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на рахунках, враховуючи їх нематеріальний і неіндивідуалізований характер, не узгоджується з заявленою метою - збереження речових доказів, адже їх неможливо використати як доказ у кримінальному провадженні. Наголошує, що на момент розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на банківську карту № НОМЕР_1 , грошові кошти, які містились на вказаній банківській карті не були визнані речовим доказом (обґрунтування на приналежність зазначених коштів до зазначеного кримінального провадження). Звертає увагу, що органом досудового розслідування не винесено відповідної постанови та не надано її в якості додатку до клопотання про накладення арешту, у зв`язку із чим в ухвалі відсутнє посилання на відповідну постанову слідчого/прокурора. Крім того, органом досудового розслідування не було визначено кількість та джерело надходження безготівкових грошових коштів, яка містилась на той момент на вищезазначеній банківській карті, а тому неможливо було позиціонувати як речові докази безготівкові грошові кошти, які містились та надходили на банківську карту № НОМЕР_1 . Також, в ухвалі про накладення арешту відсутні будь-які дані, які б вказували, що належні ОСОБА_10 кошти, які знаходяться на його банківській картці № НОМЕР_1 набуті кримінально - протиправним шляхом, зберегли на собі сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Наголошує, що ухвалу про арешт майна постановлено 15.03.2023, і до цього часу власнику банківської картки - ОСОБА_10 не повідомлено про підозру, більш того, власник картки навіть не був допитаним в якості свідка в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження. Вважає, що слідчим суддею при прийнятті оскаржуваного рішення за необґрунтованості наведених слідчим підстав для накладення арешту на майно, зроблено висновки, які не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Також, безпідставним та неспівмірним є обмеження власника у користуванні та розпорядженні вказаним майном.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи адвоката ОСОБА_7 в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційних вимог, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу слідчого судді в межах, передбачених, ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу №1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу №1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 року).

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.94, ст.132, ст.173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п.7 ч.2 ст.131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п.1 ч.3 ст.132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно із п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів. Відповідно до ч.3 зазначеної статті, в цьому випадку арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України вбачається, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, підстави для накладення арешту з іншою метою, окрім тих, що закріплені в ч.2 ст.170 КПК України, чинний кримінальний процесуальний кодекс України не передбачає.

Частиною 2 ст.173 КПК України передбачено перелік обставин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про арешт майна, в тому числі, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу, врахуванню підлягає: 1) правова підстава для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, відповідно до вимог ч.2 ст.173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна і можливість використання майна, як доказу у кримінальному провадженні.

Крім того, згідно з нормами Глав 10 та 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Як встановлено судом апеляційної інстанції за результатами перевірки матеріалів провадження, ці вимоги кримінального процесуального закону слідчим суддею не дотримано.

У відповідності до матеріалів судового провадження №296/2256/23, в провадженні в провадженні СВ УСБ України в Житомирській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000028 від 23.02.2022 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28, ч.1 ст.203-2, ч.2 ст.203-2, ч.1, ч.2 ст.255, ч.3 ст.258-5 КК України.

Згідно змісту клопотання, досудовим розслідуванням встановлено, що у порушення вказаних вимог Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», у невстановлений досудовим розслідуванням період часу, однак не пізніше 2021 року, на території Херсонської області, з метою отримання незаконного прибутку, шляхом вчинення умисних особливо тяжких злочинів, пов`язаних з незаконним проведенням азартних ігор (без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності), створено злочинну організацію, до складу якої, задля забезпечення злочинної діяльності та досягнення цілей самої організації, увійшли громадяни України ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , а також інші невстановлені на даний час особи.

Вищевказана злочинна організація являється стійким ієрархічним об`єднанням декількох осіб, члени якого за попередньою змовою зорганізувались для спільної діяльності з метою безпосереднього вчинення особливо тяжких злочинів учасниками цієї організації, яка має порядок підпорядкування (ієрархію), чітко визначену структуру та склад учасників, з розподілом функцій злочинної діяльності, відомий всім учасникам злочинної організації, з дотриманням правил конспірації злочинної діяльності та визначеним розподілом між учасниками цієї організації доходів, отриманих внаслідок вчинення злочинів. З метою забезпечення досягнення мети злочинної організації та її належного функціонування, до відома всіх членів злочинного угрупування також доведено мету та цілі такої діяльності, функції кожного члена при вчиненні кримінальних правопорушень.

У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України та окупацією частини території Херсонської області, у 2022 році, більш точної дати в ході досудового розслідування не встановлено, вказана злочинна організація, створена з метою організації та проведенням азартних ігор без ліцензії на провадження відповідного виду діяльності з організації та проведення азартних ігор, що видається відповідно до закону, розпочала свою злочинну діяльність на території Київської та Житомирської областей.

Зокрема для досягнення вказаної мети, вищезазначені учасники злочинної організації, які за попередньою змовою зорганізувалися для спільної діяльності з метою вчинення особливо тяжких злочинів, діючи під керівництвом ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , винайшли та облаштували нежитлові приміщення для незаконної діяльності з організації та проведення азартних ігор у м. Житомирі, за адресами: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , які функціонували до 28.02.2023, коли їх діяльність було припинено працівниками правоохоронних органів.

Встановлено, що для реалізації зазначеного злочинного умислу організаторами та фігурантами кримінального провадження використовується зокрема наступна банківська карта: НОМЕР_1 , випущена АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_17 .

07.03.2023 старший слідчий в ОВС СВ Управління СБ України в Житомирській області ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира з відповідним клопотанням про арешт вище зазначеного майна, за результатами судового розгляду слідчим суддею постановлена оскаржувана ухвала.

Як встановлено апеляційним судом за результатами апеляційної перевірки матеріалів провадження, клопотання про арешт майна не відповідає вимогам ст.171 КПК України, що залишилось поза увагою слідчого судді.

Так, посилаючись у клопотанні, що вилучене майно (банківська карта: НОМЕР_1 , випущена АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_17 ) є речовим доказом у кримінальному провадженні №0000028 від 23.02.2022 та наявні підстави, передбачені ст.170 КПК України, для його арешту, слідчий та прокурор, який погоджував клопотання, повинні були зібрати і надати слідчому судді достатні на цьому етапі досудового розслідування докази на підтвердження такого висновку.

Між тим, жодних доказів того, що банківська картка є предметом та доказом у даному кримінальному провадженні, в матеріалах провадження не міститься. Не приведені такі докази і в клопотанні слідчого, що свідчить про безпідставність вказаних тверджень органу досудового розслідування.

Так, з аналізу змісту матеріалів, долучених до клопотання слідчого вбачається, що фактично відсутні будь-які докази на його обґрунтування та підтвердження того, що грошові кошти, які знаходяться на банківській картці № НОМЕР_1 набуті кримінально - протиправним шляхом, зберегли на собі сліди або містять інші відомості які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Органом досудового розслідування не було встановлено кількість та джерело надходження безготівкових грошових коштів, яка містилась на той момент на вищезазначеній банківській карті, а тому неможливо позиціонувати як речові докази безготівкові грошові кошти, які містяться та надходять на банківську карту № НОМЕР_1 .

Крім того, слідчим у клопотанні не було доведено необхідність накладення арешту на вище зазначене майно (банківська карта: НОМЕР_1 , випущена АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_17 ). Клопотання слідчого в контексті мотивації необхідності накладення арешту на вище зазначене майно є безпідставним, оскільки за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження такої необхідності відповідними доказами.

Апеляційний суд також звертає увагу на те, що кримінальне провадження №0000028 від 23.02.2022, порушено за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28, ч.1 ст.203-2, ч.2 ст.203-2, ч.1, ч.2 ст.255, ч.3 ст.258-5 КК України, однак з наданих матеріалів органом досудового розслідування, не зрозуміло, яке відношення, зокрема, ОСОБА_18 має до вказаного кримінального провадження. При цьому, на даний час, як встановлено судом апеляційної інстанції, останній не є підозрюваним в цьому провадженні, та не має статусу свідка у ньому.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурором також не було надано доказів на підтвердження обґрунтованості накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на відповідному банківському рахунку, не надано будь-яких доказів щодо причетності ОСОБА_18 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.28, ч.1 ст.203-2, ч.2 ст.203-2, ч.1, ч.2 ст.255, ч.3 ст.258-5 КК України.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено правову підставу та мету для накладення арешту на майно (банківська карта: НОМЕР_1 , випущена АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_17 ), передбачені п.1 ч.2 ст.170 КПК України.

В свою чергу, розглядаючи клопотання про арешт майна слідчий суддя мав ретельно перевірити чи слідчий та прокурор, зібрали вагомі докази, які дають право на втручання у права відповідних власників мирно володіти своїм майном, а саме арештовувати майно останніх з метою забезпечення кримінального провадження.

Відповідно до пунктів 69,73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції" (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що відповідно до ст.132 КПК України, слідчим не надано достатніх і належних доказів тих обставин, на які орган досудового розслідування вказує у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя, відповідно до положень ст.94 КПК України, належним чином не оцінив їх з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

При цьому, при розгляді клопотання про арешт майна, слідчим суддею не дотримані вимоги ч.ч.2, 4 ст.173 КПК України, зміст ухвали слідчого судді не відповідає вимогам ч.5 ст.173 КПК України.

Згідно із ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_7 знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому ухвала слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.03.2023, є незаконною та підлягає скасуванню з постановленням апеляційним судом нової ухвали, якою необхідно відмовити в задоволенні клопотання слідчого щодо накладення арешту.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника-адвоката ОСОБА_7 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 15.03.2023, якою накладено арешт на кошти, що надходять та вже знаходяться на картці НОМЕР_1 , випущеної АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_9 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання старшого слідчого в ОВС СВ Управління СБ України в Житомирській області підполковника юстиції ОСОБА_8 про накладення арешту на кошти, що надходять та вже знаходяться на картці НОМЕР_1 , випущеної АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_9 , - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :