ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2871/23 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1123/23 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Державна зрада
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 липня 2023 року щодо продовження дії запобіжного заходу ОСОБА_8 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України,-

УСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченій ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 11 вересня 2023 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовлено.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції вказав на те, що не зменшилися та продовжують існувати ризики переховування обвинуваченої від суду та незаконного впливу на свідків, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які існували на час обрання обвинуваченій запобіжного заходу.

При цьому судом враховано тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , суспільну небезпечність та покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою, дані про особу обвинуваченої.

Разом з тим, не знайшли свого підтвердження обставини, які б свідчили про наявність ризику, передбаченого п.4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Таким чином колегія суддів місцевого суду дійшла висновку про неможливість запобігання встановленим ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої ОСОБА_8 шляхом застосування до обвинуваченої більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченої ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та задовольнити клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Змінити запобіжний захід у вигляді тримання відносно ОСОБА_8 на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою її реєстрації або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімальному розмірі визначеному КПК України.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ухвала суду не відповідає вимогам КПК України та підлягає скасуванню у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вказує, що ризики, заявлені прокурором, ним не доведені та не підтверджені в суді.

Суд безпідставно дійшов висновку про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, хибно дійшов висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України.

Зазначає, що ОСОБА_8 раніше не судима, до адміністративної відповідальності не притягувалася, має на утриманні малолітнього сина, 2018 року народження, який має ряд вроджених захворювань, і потребує постійного догляду з боку матері, має постійне місце проживання в будинку своїх батьків, які в разі необхідності готові внести грошову заставу за обвинувачену.

Заслухавши доповідь судді, захисника, яка підтримала апеляційну скаргу, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, виходячи з наступного.

Так ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Місцевий суд, вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у відношенні обвинуваченої ОСОБА_8 , врахував дані про особу обвинуваченої, яка на момент вчинення злочину працювала на посаді інспектора з інформаційної підтримки відділу поліції №2 Харківського районного управління поліції № 2 ГУНП в Харківській області, перебувала на тимчасово окупованій території, не має нерухомого майна, офіційного місця роботи та доходу, має малолітню дитину, раніше не судима.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що обвинуваченій ОСОБА_8 інкримінується злочин, покарання за який передбачено на строк п`ятнадцять років або довічне позбавленням волі, з конфіскацію майна, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі не застосування запобіжного заходу, є підстави вважати, що обвинувачена може виїхати за межі території України та переховуватись від суду.

Отже, правильним є висновок стосовно того, що усвідомлюючи ризик бути засудженою до тривалого терміну ув`язнення, обвинувачена перебуваючи на свободі може переховуватися від суду.

Таким чином, зважаючи на тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_8 , суспільну небезпечність та покарання, яке загрожує обвинуваченій у разі визнання її винуватою, дані про особу обвинуваченої, колегія суддів вважає, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, доведені прокурором, не зникли та продовжують існувати, та виправдовують тримання останньої під вартою.

Також колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченої не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Продовжуючи дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються обвинуваченій, а саме того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти основ національної безпеки України під час дії воєнного стану, який введений на території України відповідно до указу президента України від 24.02.2022 за № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», що є найбільш небезпечним посяганням на суспільні відносини, які забезпечують державну безпеку, обороноздатність, незалежність країни, її конституційний лад, що свідчить про підвищену суспільну небезпечність інкримінованого злочину.

Враховуючи вищенаведені відомості, у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, якими прокурор обґрунтовував та суд першої інстанції визнав доведеним.

Отже існує обґрунтована необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченої під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченої та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.

Колегія суддів ставиться критично до тверджень захисника щодо недоведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачена має на утриманні малолітнього сина, 2018 року народження, який має ряд вроджених захворювань, і потребує постійного догляду з боку матері, має постійне місце проживання в будинку своїх батьків, на думку колегії суддів недостатньо свідчать про можливість належного виконання процесуальних обов`язків покладених на обвинувачену, у тому числі щодо забезпечення її явки до суду, оскільки зазначені обставини існували на час вчинення злочину, який їй інкримінується, та не стали для неї стримуючим фактором, а тому не можуть бути достатніми для спростування наявності ризику переховування її від правосуддя.

З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, менш суворих запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами її апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Червонозаводського районного суду м. Харкова від 14 липня 2023 року щодо продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.111 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: