ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1402/23 Справа № 192/1880/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2023 року про відмову у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2023 року відмовлено у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 .

Відмовляючи у задоволенні подання суд першої інстанції зазначив, що дані про особу засудженого, його ставлення до вчиненого злочину та повіденка під час відбування покарання, свідчать про нестабільну поведінку засудженого ОСОБА_8 під час відбуття всього періоду покарання, і хоча існують в його поведінці і позитивні зміни, однак це в повній мірі не дає підстави вважати, що він своєю поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що після умовно-дострокового звільнення зобов`язується піти на роботу і більше не вчиняти кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі захисник просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 .

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу зазначає, що засуджений відшкодував завдану злочином шкоду потерпілим, на протязі досудового розслідування та судового розгляду надавав правдиві показання, не намагаючись уникнути відповідальності за вчинені злочини. Вказує, що під час відбування покарання засуджений був працевлаштований, мав відповідні заохочення, були стягнення, які на час розгляду подання були погашені. Звертає увагу, що суду надавалась довідка про майбутнє працевлаштування засудженого, як гарантія того, що останній буде мати стабільний дохід.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 та захисник ОСОБА_7 підтримали апеляційні скарги та просили їх задовольнити, а ухвалу суду скасувати.

Прокурор під час апеляційного розгляду в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Із матеріалів провадження слідує, що суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув подання установи відбування покарання про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що засуджений не довів своє виправлення, а тому не може бути звільнений умовно-достроково.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З вищенаведених положень закону про кримінальну відповідальність вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певної частини строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також досягнення цілей покарання.

Як слідує із роз`яснень, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення, і для цього дані беруться в їх сукупності.

Під сумлінною поведінкою розуміють, що засуджений за період відбування покарання сумлінно виконував вимоги встановленого режиму утримання у колонії, не допускав порушень, визнав вину у скоєному злочині, розкаюється у вчиненому, сплатив повністю або частково завдані злочином збитки, за час відбування покарання поводив себе як у загальній масі засуджених, так і при спілкуванні з представниками адміністрації ввічливо, тактовно, виконував законні вимоги представників адміністрації, приймав активну участь у виконанні умов розробленої для нього програми диференційованого виховного впливу, тощо.

З матеріалів провадження слідує, що ОСОБА_8 засуджений вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 20 січня 2020 року за ч. 3 ст. 185 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 2 місяці.

Початок строку відбування засудженим покарання 07 червня 2019 року.

Кінець строку відбування засудженим покарання 07 серпня 2023 року.

Згідно наявної в матеріалах провадження характеристики на ОСОБА_8 останній в місцях позбавлення волі знаходиться з 10 червня 2019 року.

Під час утримання в державній установі Дніпровська установа виконання покарань (№4) характеризувався посередньо, заохочень та стягнень не мав.

З 29 серпня 2019 року відбуває покарання у державній установі Солонянська виправна колонія (№21) та за час відбування покарання характеризується позитивно, працевлаштований оператором насосної станції по водовідведенню, має 3 заохочення, мав 2 стягнення, які погашені у встановленому законом порядку, приймає участь у виховних заходах, що проводяться в установі, приймає участь у програмі диференційованого виховного впливу Підготовка до звільнення, бере участь в роботі самодіяльних організацій, підтримує зв`язки з рідними шляхом посилок та передач.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що 30 жовтня 2020 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_8 змін умов тримання відповідно до ст. 101 КВК України, як такому, що не стає на шлях виправлення.

16 липня 2021 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_8 заміни невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням відповідно до ст. 82 КК України.

08 квітня 2022 року комісією установи відмовлено у застосуванні щодо ОСОБА_8 умовно-дострокового звільнення від відбування покарання відповідно до ст. 81 КК України.

Також, суд першої інстанції взяв до уваги, що ОСОБА_8 згідно наявних в особовій справі характеристик за весь період відбування покарання характеризувався посередньо, не приймав участь в організації виховних заходів, які проводилися в установі, в роботі самодіяльних організацій та в реалізації програм диференційованого виховного впливу.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що з огляду на вказані обставини не можна поведінку засудженого за весь період відбування покарання визнати сумлінною та останній на даний час не довів свого виправлення, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно дослідив необхідні матеріали провадження та особової справи і надав їм відповідну оцінку, а тому обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення, оскільки відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди потерпілим, надання правдивих показань, працевлаштування засудженого під час відбування покарання та наявність в нього заохочень, ще не підтверджує того, що засуджений повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, адже лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого зазнає позитивних змін.

Крім того, суд першої інстанції взяв до уваги, що засуджений, перебуваючи в місцях позбавлення волі з 10 червня 2019 року отримав лише 3 заохочення, що застосовані до нього у 2022 року, що свідчить про те, що застосовані до нього заохочення не носять систематичного характеру, при цьому висновок про виправлення засудженого має ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь період відбування покарання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції і не находить підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Ті обставини, що засуджений після умовно-дострокового звільнення зобов`язується піти на роботу і більше не вчиняти кримінальних правопорушень, не можуть свідчити, що засуджений виправився та до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Зазначені обставини свідчать лише про намагання засудженого використати формальні підстави - факт відбуття певної частини покарання для звільнення з місць позбавлення волі.

Той факт, що у засудженого на даний час відсутні порушення режиму утримання під час перебування в колонії, має місце, проте згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України неухильне додерження правил поведінки, які передбачені для засуджених, є обов`язком засудженого, і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.

Достатніх даних на підтвердження необхідності застосування щодо засудженого умовно-дострокового звільнення засуджений не навів в апеляційній скарзі та не надав при її розгляді.

Доводи засудженого та захисника про упереджене ставлення до засудженого суду є безпідставними, як і його твердження, що суд не в повній мірі врахував обставини провадження. Судом досліджені всі обставини, які мали значення для прийняття по провадженню законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до ч. 6 КВК України виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки. Основними засобами такого виправлення є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), суспільно-корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Апеляційний суд, виходячи з положень ст. 81 КК України та роз`яснень, які містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш мяким" від 26 квітня 2002 року № 2, проаналізувавши дані щодо ставлення засудженого до вчиненого ним злочину, щодо праці, додержання ним вимог режиму, дані про його особу за весь період перебування в установах відбування покарань, оцінюючи у сукупності з даними щодо обставин скоєного злочину та строку реального відбуття призначеного покарання, приходить до висновку, що засуджений за весь період відбування покарання не довів свого виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці.

Також враховується, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

З огляду на вищевикладене доводи засудженого та захисника не спростовують висновки суду першої інстанції щодо безпідставності подання установи відбування покарання, а також не свідчать про доведення ОСОБА_8 свого виправлення та про наявність підстав для його звільнення від відбування покарання умовно-достроково, а тому ці доводи апеляційний суд розцінює як непереконливі, у зв`язку з чим вважає оскаржувану ухвалу суду законною та обґрунтованою і підстав для її зміни чи скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 537, 539 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2023 року про відмову у задоволенні подання державної установи "Солонянська виправна колонія (№21)" про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_8 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4