УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2023 року

м. Київ

справа № 399/658/22

провадження № 51-3706ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 09 січня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23 травня 2023 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 09 січня 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Крім того, вирішено питання щодо запобіжного заходу, початку строку відбування покарання, речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_4 28 серпня 2022 року приблизно о 10:00, усвідомлюючи, що в країні введено воєнний стан, пройшов до належного ОСОБА_6 домоволодіння на АДРЕСА_2 , звідки, шляхом вільного доступу, повторно, таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_6 майно, чим спричинив йому майнову шкоду на загальну суму 2 310,84 грн.

Кропивницький апеляційний суд ухвалою від 23 травня 2023 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_4 залишив без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, не оспорюючи доведеності винуватості свого підзахисного та правильності кваліфікації його дій, просить змінити вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 09 січня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23 травня 2023 року, звільнивши ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 КК.

Обґрунтовуючи свої вимоги, касатор стверджує, що судами попередніх інстанцій не було враховано низку пом`якшуючих покарання обставин, які, на її переконання, слугують підставою для застосування положень ст. 75 КК (звільнення від відбування покарання з випробуванням), або ст. 69 КК (призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом), а саме повне визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди.

Також скаржник зазначає, що покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років занадто суворе та несправедливе. Більш того, на переконання захисника, приймаючи таке рішення, суди не надали належної оцінки поведінці ОСОБА_4 після вчинення злочину, який сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щире каяття останнього та позицію потерпілого, який не має жодних претензій до засудженого.

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК Верховний Суд не перевіряє, оскільки касатор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Водночас безпідставними, на переконання колегії суддів Верховного Суду, є твердження захисника про наявність підстав для застосування, як положень ст. 75 КК так і ст. 69 КК, з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Частиною 1 ст. 69 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння) передбачено, зокрема, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Статтею 414 КПК встановлено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та визнання вини, та відсутність обставин, які його обтяжують; особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо; досудову доповідь уповноваженого органу з питань пробації.

Врахувавши вказані вище обставини, суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, у зв`язку з чим призначив йому покарання у виді позбавлення волі.

Були предметом перевірки місцевим судом і доводи сторони захисту щодо необхідності застосування стосовно засудженого положень ст. 69 КК або ст. 75 КК, проте вони визнані безпідставними.

Отже, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, і дійшов обґрунтованого рішення про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, яке необхідно відбувати реально. Саме таке покарання, на думку суду, забезпечить дотримання засад призначення покарання, в тому числі його індивідуалізації, буде справедливим, адекватним і співмірним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу.

Апеляційний суд, під час перегляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 , не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, аргументувавши таке рішення.

Так, Кропивницький апеляційний суд насамперед зауважив, зокрема, що ОСОБА_4 неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, в тому числі і тяжких, має не зняті й непогашені судимості.

Не залишилася поза увагою апеляційного суду й та обставина, що ОСОБА_4 був засуджений попереднім вироком до покарання, від відбування якого звільнений з випробуванням, проте вже через рік таке звільнення було скасовано, а ОСОБА_4 направлений для відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі. Надалі засуджений був звільнений у грудні 2020 року і через два роки знову вчинив тяжкий злочин проти власності.

Урахувавши викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що застосування стосовно ОСОБА_4 положень ст. 75 КК та звільнення від відбування покарання є невиправданим і не досягає мети, визначеної ст. 50 КК. Тобто, встановлення випробування не є стримуючим фактором від вчинення засудженим нових кримінальних правопорушень.

Звернула увагу колегія суддів апеляційного суду й на досудову доповідь органу пробації, згідно з якою призначення ОСОБА_4 покарання без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства та окремих осіб, а ризики вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки для суспільства оцінюються як високі.

Урахувавши зазначені вище обставини, апеляційний суд зауважив, зокрема про відсутність підстав для застосування положень ст. 75 КК стосовно засудженого, оскільки обставини, на які вказувала сторона захисту в апеляційній скарзі (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, повне визнання вини обвинуваченим), суд оцінив і врахував; позиція потерпілого та незаявлення останнім цивільного позову, з огляду на встановлені обставини цього провадження, не є достатніми для звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Зазначені вище обставини, на думку колегії суддів Верховного Суду, переконливо свідчать, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, визначивши його строк у мінімальному розмірі, передбаченому ч. 4 ст. 185 КК і саме таке покарання є необхідним та достатнім для його виправлення.

Також, Суд зауважує, що обставини, про які захисник зазначає у касаційній скарзі та які, на її думку, не врахували суди попередніх інстанцій, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та не є достатніми для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, з огляду на встановлені судами попередніх інстанцій обставини вчинення кримінального правопорушення, відомості про особу засудженого.

Таким чином, доводи захисника в касаційній скарзі не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, чи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 09 січня 2023 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 23 травня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3