УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2023 року

м. Київ

справа № 366/466/20

провадження № 51-3093 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 04 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року,

встановив:

Вироком Іванківського районного суду Київської області від 04 листопада 2021 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого у АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 роки.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме, в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілому за обставин, викладених у вироку.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року вирок районного суду залишено без зміни.

Захисник звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій та клопотанням про поновлення строку їх оскарження.

Розглянувши наведені у клопотанні захисника причини пропуску ним строку на касаційне оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Верховного Суду визнає такі причини поважними, а тому вважає за необхідне поновити цей строк.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого, порушує питання про зміну оскаржуваних судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особі засудженого через суворість, незастосуванням закону, який підлягає застосуванню, а саме, ст. 75 КК України. При цьому посилається на ту обставину, що районний суд, призначаючи ОСОБА_5 занадто суворе покарання за ч. 2 ст. 286 КК України без застосування ст. 75 КК України, не врахував всі дані про особу засудженого, а саме, його позитивну характеристику за місцем проживання, наявність сім`ї, офіційне працевлаштування, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та бажання повністю відшкодувати шкоду потерпілому у разі перебування його не в місцях позбавлення волі. При цьому захисник зазначає, що апеляційний суд необгрунтовано залишив вирок районного суду без зміни.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_5 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого

(ч. 1 ст. 50 КК України). Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами (ч. 2 ст. 50 КК України).

Частиною 1 статті 65 КК України установлено, що суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Слід зазначити, що у правовій державі покарання передусім є виправним та превентивним засобом, в якій має використовуватись не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи.

На реалізацію принципу, встановленого частиною другою статті 61 Конституції України, згідно з яким юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, спрямовані положення статті 65 КК України. Зазначений принцип, зокрема, конкретизовано у положеннях Кримінального кодексу України щодо системи покарань, звільнення від кримінальної відповідальності, звільнення від покарання та його відбування, у тому числі призначення більш суворого покарання.

Керуючись загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК України), суд має призначати покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання.

Призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки кримінального правопорушення, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину та передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Виходячи з мети покарання й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, кримінально-правовий зміст принципу справедливості полягає в тому, що покарання, яке застосоване до особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, повинно бути справедливим, тобто таким, що відповідає як тяжкості вчиненого кримінального правопорушення так і конкретним обставинам його вчинення, а також особливостям особистості злочинця.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити з їх класифікації, що передбачена нормами ст. 12 КК України, а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо кримінальне правопорушення вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

З огляду на викладене, справедливість розглядається як рівновага між злочином і наслідками для особи, що вчинила це діяння, тобто між поганим вчинком і покаранням.

Таким чином, на несправедливість покарання має вказувати істотна (очевидна) диспропорція (порушення рівноваги) між визначеним судом видом та розміром покарання, і видом та розміром покарання, яке б мало бути призначено, з урахуванням усіх обставин, що повинні враховуватись при призначенні покарання.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Доводи касаційної скарги захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Як вбачається із наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_5 , призначаючи йому покарання у виді позбавлення волі, згідно з вимогами ст. 65 КК України з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким, та дані про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований. Обставинами, які пом`якшують покарання винному судами визнано щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставин, які обтяжують покарання винному, судом не встановлено.

На підставі цих даних в їх сукупності та взаємозв`язку, а саме, тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особи засудженого, обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме наїзд на пішохода, який помер, ступеню негативних наслідків, що настали в результаті злочинних дій обвинуваченого, думки потерпілого, який просив призначити засудженому найсуворіше покарання, невідшкодування потерпілому матеріальних збитків, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України без звільнення винного від відбування покарання з випробуванням.

При цьому, як вірно зазначено апеляційним судом, обіцянка в апеляційній скарзі обвинуваченого у майбутньому відшкодувати завдану ним шкоду потерпілому, на думку колегії суддів, не може бути підставою для застосування положень ст. 75 КК України.

При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу засудженого залишив без задоволення, а вирок районного суду без зміни. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, враховуючи, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності пом?якшення призначеного засудженому покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судами покаранням та вчиненими злочинними діями, колегія суддів вважає, що призначене покарання, не порушує загальних засад його призначення, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості. У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість.

Тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним статтями 50, 65 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовними підставами для зміни судових рішень, не встановлено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Поновити захиснику ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 строк касаційного оскарження вироку Іванківського районного суду Київської області від 04 листопада 2021 року та ухвали Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іванківського районного суду Київської області від 04 листопада 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3