УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 серпня 2023 року

м. Київ

справа № 676/7835/19

провадження № 51-4393ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:

За вироком Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

та жителя АДРЕСА_1 , раніше засудженого 25 квітня 2019 року Кам`янець-Подільським міськрайонним судом Хмельницької області за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу

України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі

ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 2 роки; 29 листопада 2019 року ухвалою суду скасовано звільнення від відбування покарання з випробуванням та направлено засудженого ОСОБА_4 для реального відбування покарання, призначеного вироком від 25 квітня 2019 року,

визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 2 ст. 121 КК та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Органом досудового розслідування ОСОБА_4 обвинувачувався у тому, що 06 вересня 2019 року о 3-й годині під час розпивання спиртних напоїв з потерпілим ОСОБА_5 у кімнаті будинку по АДРЕСА_2 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, у зв`язку з вимогою ОСОБА_5 покинути житло, умисно наніс в голову потерпілого не менше семи ударів кулаками, внаслідок чого заподіяв ОСОБА_5 тяжкі тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_5 помер на місці події.

Окрім цього, згідно обвинувального акту, ОСОБА_4 умисно наніс руками численні удари в тулуб та по верхніх кінцівках потерпілого, внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження середнього та легкого ступеню тяжкості.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2023 року вказаний вище вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Доводи касаційної скарги та її вимоги

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду через допущення істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що в порушення приписів ст. 419 Кримінального процесуального

кодексу України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції не перевірив доводів прокурора та не дав на них вичерпних переконливих відповідей. Вважає, що, залишаючи без змін вирок Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2022 року в частині виправдування ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції не застосував закон, який підлягав застосуванню.

За доводами касаційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції не спростував його доводів щодо достатності доказів, наявних у матеріалах провадження, для доведення поза розумним сумнівом вини ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Прокурор вважає необґрунтованим висновок суду апеляційної інстанції про недопустимість відомостей здобутих в ході проведення негласних слідчих (розшукових)

дій (далі-НСРД ), а саме аудіо- та відеоспостереження за ОСОБА_4 під час його перебування в ІТТ № 6 ГУНП в Хмельницькій області, а свою позицію обґрунтовує, посилаючись на ухвалу слідчого судді Апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року. Вважає необґрунтованим висновок суду апеляційного суду про отримання в ході НСРД доказів з порушенням права особи на мовчання та свободи від самовикриття, оскільки, на думку прокурора, суд не зазначив, у чому саме полягало таке порушення. Прокурор не погоджується з висновком суду про те, що фактично мала місце розмова представника агентурного апарату із підозрюваним, що не можна вважати втручанням у приватне спілкування у розумінні ст. 260 КПК.

На його думку, змістом висновку судово-психіатричної експертизи від 06 листопада 2019 року № 627 пояснюються розбіжності між показаннями ОСОБА_4 на слідчому експерименті та висновком експерта від 08 вересня 2019 року № 197 щодо кількості, локалізації та механізму заподіяних тілесних ушкоджень.

Вказує, що висновок судово-медичної експертизи від 12 вересня 2019 року № 328 та відеозапис слідчого експерименту спростовують твердження виправданого про його жорстоке побиття свідком ОСОБА_6 .

Вказує про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань

за № 0000013 щодо неправомірних дій працівників поліції стосовно ОСОБА_4 та звертає увагу на відсутність скарг на дії працівників правоохоронного органу від ОСОБА_4 та його захисника.

Також прокурор звертає увагу, що місцевий суд не врахував показань свідка ОСОБА_6 щодо обставин заподіяння смерті ОСОБА_5 , а апеляційний суд у свою чергу не звернув уваги на доводи апеляційної скарги в цій частині та помилку місцевого суду не виправив.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, зміст оскаржених судових рішень, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Із долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції убачається, що аналогічні за змістом із доводами касаційної скарги, доводи, в апеляційній скарзі прокурора щодо необґрунтованого, на його переконання, виправдання ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 121 КК, були предметом перегляду суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги прокурора та надав на них мотивовану відповідь, навівши докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.

Як і в апеляційній скарзі, у касаційній скарзі прокурор заперечує висновок про те, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів не доводить винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. На думку прокурора, суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на його доводи про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину поза розумним сумнівом.

Однак такі аргументи колегія суддів суду касаційної інстанції вважає безґрунтовними з таких підстав.

Положеннями ст. 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ - з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору їх достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч. 1 ст. 17 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву - на користь обвинуваченого»), згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає у тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

За результатом розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, даючи кримінально-правову оцінку діям ОСОБА_4 , дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинено саме ОСОБА_4 та виправдав останнього відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Крім додержання інших передбачених ст. 377 КПК вимог, в ухвалі слід проаналізувати

і зіставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати на кожен із них вичерпну відповідь з посиланням на відповідний матеріальний чи кримінальний закон. Ці доводи мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів. Усі зазначені в апеляційній скарзі доводи мають бути ретельно вивчені та проаналізовані, щоб жоден із них не залишився без відповіді в апеляційній ухвалі.

Згідно зі статтями 362 та 365 КПКсуд апеляційної інстанції зобов`язаний перевіряти всі наведені в апеляції доводи, у тому числі, за необхідності, шляхом проведення судового слідства. Як визначено у ст. 377 КПК, у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов`язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою, а доводи апеляції - безпідставними.

Цих вимог закону апеляційний суд дотримався.

Згідно з приписами ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи.

Здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і в порядку, встановленому

ст. 405 цього Кодексу, апеляційний суд частково погодився з доводами прокурора, зокрема в частині визнання недопустимими доказами протоколів огляду місця події з фототаблицями від 07 вересня 2019 року, проведення слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_4 від 12 вересня 2019 року та огляду трупа в морзі від 08 вересня 2019 року. Незважаючи на це суд апеляційної інстанції уважав, що наведені докази у сукупності з іншими доказами, що містяться, у матеріалах провадження, а саме протокол вилучення речей - одягу ОСОБА_5 у морзі від 08 вересня 2019 року, висновки експертів лише фіксують у визначеному КПК порядку обставини, встановлені слідством, які підлягають доказуванню згідно положень ст. 91 КПК, що стосуються події вчинення злочину, але ніяким чином не доводять причетність та винуватість обвинуваченого ОСОБА_4 до вчинення злочину за інкримінованих йому обставин. Також на переконання апеляційного суду не доводять таких обставин і покази свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Зі змісту оскарженого судового рішення вбачається, що доводи в апеляційній скарзі прокурора щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_4 були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином перевірив аргументи сторони обвинувачення, надав на них мотивовану відповідь, навів докладні мотиви прийнятого рішення і в ухвалі зазначив підстави, з яких визнав їх необґрунтованими.

З таким висновком апеляційного суду колегія суддів погоджується, вважає його правильним та таким, що ґрунтується на дотримання судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 94 КПК.

Колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про те, що сукупність наданих стороною обвинувачення доказів не доводить винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення поза розумним сумнівом. Доводи касаційної скарги таких висновків суду також не спростовують.

Усупереч тверджень прокурора, зі змісту оскарженого рішення апеляційного суду вбачається, що суд апеляційної інстанції детально перевіряв аргументи прокурора про те, що вина виправданого підтверджується, зокрема, результатами НСРД, які проводилися в приміщенні ІТТ № 6 ГУНП в Хмельницькій області щодо ОСОБА_4 .

Перевіряючи такі доводи прокурора, апеляційний суд врахував, що НСРД у цьому кримінальному провадженні проводилися на підставі ухвали слідчого судді Апеляційного суду Хмельницької області від 20 вересня 2019 року, а отже безпідставними є доводи касаційної скарги, що зміст цього рішення залишився поза увагою суду апеляційної інстанції.

При цьому, незважаючи на наявність такої ухвали в матеріалах кримінального провадження, колегія суддів погодилася з рішенням місцевого суду, який дійшов висновку, що здобуті в ході НСРД дані не підтверджують винуватість ОСОБА_4 в інкримінованому злочині та суперечать тим даним, які сторона обвинувачення вважає встановленими за результатами досудового розслідування. Місцевий суд, дослідивши цей доказ, з`ясував, що ОСОБА_4 не розповідав про присутність під час події ОСОБА_6 (який сам цього не заперечував), при цьому вказав, що не знав про смерть потерпілого та стверджував, що не бив його, а у інкримінованому злочині зізнався під тиском незаконних методів слідства.

Колегія суддів враховує, що сторона обвинувачення в касаційній скарзі не стверджує про неправильне, неповне або перекручене відображення у вироку місцевого суду відомостей, отриманих за результатами дослідження та оцінки протоколів НСРД, натомість наполягає на тому, що апеляційний суд безпідставно визнав вказані протоколи недопустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції протоколи, разом з аудіо- та відеозаписами оперативних слідчих дій оцінив як недопустимі докази виходячи з того, що не вбачав у слідчих діях ознак втручання у приватне спілкування у розумінні приписів ст. 260 КПК. Суд зазначив, що зміст протоколів НСРД свідчить, що в даному конкретному випадку мала місце розмова представника агентурного апарату підконтрольного слідству, який ставить питання та уточнює відповіді, особі, яка має чітко визначений статус підозрюваного, і вказане свідчить про недотримання приписів КПК щодо порядку отримання показань під час досудового розслідування.

Прокурор у касаційній скарзі не ставить під сумнів той факт, що участь у проведенні НСРД приймала особа, яка була представником агентурного апарату і діяла під контролем органу досудового розслідування, і мотиви апеляційного суду в цій частині. Водночас, відповідно до приписів ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції може ухвалити рішення про погіршення становища засудженого не тільки за наявності таких вимог в касаційній скарзі, а й відповідних обґрунтованих доводів учасника кримінального провадження, змістом яких охоплюються належні підстави для такого рішення, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 26 КПК.

Колегія суддів касаційного суду вважає правильним висновок про недопустимість як доказів протоколів НСРД аудіо-, відеоконтороль особи, де зафіксовані відомості, отримані під час спілкування підозрюваного з уповноваженою органом досудового розслідування особою, яка діяла з метою отримати зізнавальні показання від ОСОБА_11 . Таким чином, органом досудового розслідування було порушено право особи не свідчити проти себе, а також усупереч вимогам ст. 52 КПК в ході слідчої дії, яка за своїм змістом є допитом особи, яка підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, не було забезпечено участі захисника без роз`яснення йому прав, передбачених КПК.

Частиною 1, пунктами 1, 4 ч. 2 ст. 87 КПК передбачено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права.

За приписами статей 86, 87 КПК недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. В силу положень ч. 3 ст. 62 Конституції України і ст. 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом.

На підставі наведеного, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком про недопустимість відомостей отриманих у результаті проведення НСРД, оскільки,

як правильно зазначив апеляційний суд, він узгоджується з практикою Верховного Суду (див., зокрема, постанову ККС ВС від 05 березня 2020 року у справі № 666/5448/15-к (провадження № 51-5934км19).

Водночас колегія суддів касаційного суду звертає увагу, що посилання місцевого суду

у виправдувальному вироку на зміст НСРД, наданих стороною обвинувачення з метою доведення винуватості особи і в подальшому визнаних апеляційним судом недопустимими доказами, позаяк вони були отримані в ході досудового розслідування з недотриманням положень КПК, не суперечить загальним засадам кримінального провадження і правилам оцінки доказів. У кримінальному процесі такий підхід до оцінки доказів розроблявся в межах доктрини «асиметрії правил допустимості доказів». Протилежний від вказаного вище підхід до оцінки доказів спричиняє порушення права, гарантованого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому. Позбавлення сторони захисту такого права призводить до покладення на неї негативних наслідків недотримання положень кримінального процесуального закону, допущених стороною обвинувачення щодо доказів, які виправдовують особу. Така правова позиція була неодноразово висловлена

Верховним Судом у справах № 588/1199/16-к (постанова від 18 грудня 2019 року, провадження № 51-3127км19), № 601/1143/16 (постанова від 29 вересня 2020 року, провадження №51-2996км19),№ 346/553/15-к (постанова від 05 жовтня 2022 року, провадження № 51-5697км21).

Також не підтвердилися доводи прокурора про залишення поза увагою показань свідка ОСОБА_6 .

Вирок місцевого суду свідчить, що зазначений свідок відмовлявся свідчити в суді,

а коли погодився, то суд першої інстанції оцінив критично його показання та вважав, що показання цього свідка надані з метою захисту власних інтересів, намагався відвести підозри від себе.

В межах частково проведеного за клопотанням прокурора судового слідства апеляційним судом було повторно допитано свідка ОСОБА_6 , який пояснив, що 5 вересня 2019 року вечірньої пори прийшов до ОСОБА_4 , але останнього дома не було. Він пішов за ним до ОСОБА_5 , побачив, що брат і потерпілий розпивають спиртне, запропонував брату піти додому, але ОСОБА_4 відмовився, тому він пішов додому один. Заперечував факт бійки та стверджував, що йому невідомо про події, які сталися коли він пішов. Вказав, що наступного дня він працював у с. Калачківці, а 07 вересня 2019 року у його присутності відбулася розмова між поліцейськими та його братом ОСОБА_4 , який їм казав, що вони не поділили горілку з загиблим ОСОБА_5 , намагався вигнати його з будинку і ОСОБА_4 його вдарив. Поліцейські самі сказали ОСОБА_4 що ОСОБА_5 помер. Також пояснив, що коли кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 вже перебувало на розгляді в суді, він спочатку відмовився свідчити проти брата, а потім коли дізнався, що той намагається перекласти вину у вчиненні злочину на нього, дав свідчення в суді, про те, що брат повідомляв йому, що вночі вбив ОСОБА_5 .

Суд апеляційної інстанції, врахувавши пояснення цього свідка під час апеляційного перегляду провадження, де він повідомляв суду про зізнання ОСОБА_4 у нанесенні ОСОБА_5 тілесних ушкоджень лише після того, як дізнався від представників обвинувачення, що ОСОБА_4 намагається обмовити його у вчиненні цього злочину, відхилив їх та вважав, що покази свідка про обставини, які йому відомі, взагалі не можна вважати вагомим доказом вини ОСОБА_4 , та виходив з того, що свідок ОСОБА_6 є упередженою особою, разом з ОСОБА_4 був у будинку ОСОБА_5 в ніч на 06 вересня 2019 року і може мати мотиви для обмови обвинуваченого.

Таким чином, змістом оскарженого судового рішення спростовуються твердження прокурора про залишення поза увагою показань свідка ОСОБА_6 , оскільки апеляційний суд належно перевірив доводи, особи яка подала апеляційну скаргу та оцінив показання вказаного свідка відповідно до положень ст. 94 КПК.

Посилання прокурора на висновок експерта від 06 листопада 2019 року № 627 щодо зловживання ОСОБА_4 алкоголем протягом тривалого часу, випадків амнезії та запоїв з боку ОСОБА_4 , не спростовують встановлених судом розбіжностей між показаннями ОСОБА_11 на слідчому експерименті та висновком експерта

від 08 вересня 2019 року № 197 та не доводять винуватість ОСОБА_4 у спричиненні тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_5 .

Аналізуючи ці письмові докази суд апеляційної інстанції надав перевагу показам ОСОБА_4 , які той надав під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції, а також під час частково проведеного судового слідства в суді апеляційної інстанції,

та в яких він заперечував свою причетність до побиття ОСОБА_5 06 вересня 2019 року. Суд апеляційної інстанції виходив з того, що обставини та кількість ударів, зафіксованих в протоколі слідчого експерименту з підозрюваним ОСОБА_4 не відповідають кількості ударів в область голови та тілесних ушкоджень встановлених за висновком судово-медичної експертизи від 08 вересня 2019 року № 197. При цьому показання ОСОБА_4 щодо необхідності обмовити себе під час досудового розслідування, зокрема при проведенні слідчого експерименту, суд вважав щирими. ОСОБА_4 пояснив, що не бажав, щоб брат, який має родину та неповнолітню дитину був ув`язнений, при цьому стверджував, що побоюється свого брата, який часто застосовує до нього фізичне насильство. Такі показання підтверджуються поясненнями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які повідомляли суду, що ОСОБА_6 застосовує до обвинуваченого та інших фізичне насильство, тому у ОСОБА_4 є причини побоюватися ОСОБА_6 .

Крім того, поза увагою апеляційного суду не залишився висновок судово-біологічної експертизи, якою встановлено відсутність крові потерпілого на одязі ОСОБА_4 , однак виявлено його власну кров. На переконання апеляційного суду, ця обставина підтверджує версію захисту, що обвинувачений був побитий свідком ОСОБА_6 .

Посилання прокурора на внесення в порядку ст. 214 КПК відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000013 щодо неправомірних дії працівників поліції стосовно ОСОБА_4 та проведення досудового розслідування у цьому провадженні не спростовують обґрунтованого та вмотивованого висновку судів, що під час досудового слідства не було зібрано та досліджено достатньо доказів, які би підтверджували вину ОСОБА_4 поза розумним сумнівом у спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, тобто у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.

Що стосується доводів прокурора про неврахування судом висновку судово-медичної експертизи від 12 вересня 2019 року № 328 для доведення факту побиття свідком ОСОБА_6 ОСОБА_4 , то колегія суддів звертає увагу прокурора,

що суд першої інстанції вважав цей висновок таким, що не доводить винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, і апеляційний суд погодився

з таким висновком. Згідно з висновом експерта від 12 вересня 2019 року № 328, що був досліджений судом першої інстанції, у ОСОБА_4 виявлено легке тілесне ушкодження, яке могло утворитися як від дії тупого твердого предмета, так і при ударі об такий по механізму «удар» біля 5-8 діб тому назад від моменту проведення судово-медичної експертизи. Суд першої інстанції вважав, що таке тілесне ушкодження могло бути спричинене як 5 вересня 2019 року після 20 години у житлі потерпілого (де зі слів обвинуваченого його побив ОСОБА_6 ) так і 7 вересня 2019 року після фактичного затримання у поліції. В той же час, факт побиття ОСОБА_4 не підлягає доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

У касаційній скарзі прокурора не міститься прийнятних і достатніх доводів про те, що апеляційним судом допущено таких істотних порушень норм кримінального процесуального права, які тягнуть за собою скасування оскарженого рішення з підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК.

Оскаржена ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою з огляду предмет апеляційного перегляду та встановлені судом обставини.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би могли бути підставами для безумовного скасування чи зміни оскарженого судового рішення щодо ОСОБА_4 , за змістом оскарженого судового рішення та доводів касаційної скарги, судом апеляційної інстанції допущено не було. Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюпрокурора на ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 15 травня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3