Справа № 484/2986/22
Провадження № 1-кп/484/103/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2023 року м. Первомайськ

Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Первомайську матеріали кримінального провадження № 0000212 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця в м. Первомайськ Миколаївській області, громадянина України, не працюючого, освіта вища, одруженого, на утриманні неповнолітніх дітей не має, інвалід ІІІ групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4

потерпілої - ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

Стаття 14 Закону України «Про дорожній рух» від 30.06.1993 (зі змінами і доповненнями) містить загальне поняття учасників дорожнього руху, а саме - «Учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів. До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин».

Згідно з частиною п`ятою цієї ж статті Закону України «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані: знати і неухильно дотримуватися вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху; створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Згідно з ч. 3 ст. 41 Закону України «Про дорожній рух» порядок початку руху, зміни руху за напрямком, розташування транспортних засобів і пішоходів, вибору швидкості руху та дистанції, обгону і стоянки, проїзду перехресть, пішохідних переходів і залізничних переїздів, зупинок транспортних засобів загального користування, користування зовнішніми світловими приладами, правила пересування пішоходів, проїзд велосипедистів, а також питання організації руху та його безпеки регулюються Правилами дорожнього руху, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 13.04.2022 року о 15:10 год. ОСОБА_3 керував на підставі посвідчення водія серії НОМЕР_1 від 22.11.2001, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 30.05.2003 та діючого полісу №АР/2235543 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 1985 року випуску, номер кузова НОМЕР_4 , на якому рухався у світлу пору доби по прямій та горизонтальній ділянці проїзної частини, за відсутності атмосферних опадів та явищ, які погіршують видимість, в межах правої смуги руху асфальтобетонного, вологого та чистого, без пошкоджень, покриття проїзної частини по вул. Київська в м. Первомайськ Миколаївської області, зі сторони вул. Вознесенська в напрямку вул. Автодорівська, зі швидкістю 24 км/год., яка не перевищувала допустиму швидкість в умовах населеного пункту, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу після перехрестям з вул. Трудової Слави, позначеного дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 «Пішохідний перехід» та дорожньою розміткою 1.1 «вузька суцільна лінія», 1.14.1 «зебра» Правил дорожнього руху України.

Перебуваючи за кермом вказаного автомобіля, рухаючись у зазначений час та в зазначених погодних і дорожніх умовах, ОСОБА_3 , діючи з необережністю, проявляючи злочинну недбалість та крайню неуважність, не стежачи належним чином за дорожньою обстановкою та не реагуючи на її зміну, яка полягала у виникненні небезпеки для руху у вигляді пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка вийшла на проїзну частину та рухалася справа-наліво по відношенню до напрямку руху автомобіля пішохідного переходу, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, хоча мав технічну можливість уникнути наїзду шляхом застосування екстреного гальмування, та на вказаному пішохідному переході допустив наїзд на вказаного пішохода передньою правою частиною керованого ним автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого осколкового перелому зовнішнього відростку лівої великогомілкової кістки.

Своїми діями ОСОБА_3 грубо та умисно порушив наступні вимоги Правил дорожнього руху України: п.1.3 Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими; пп. «б» п. 2.3 Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п.12.3 У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди; п. 18.1 Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Отже, через необережність у виді злочинної недбалості, умисно та грубо порушуючи зазначені вимоги Правил дорожнього руху України, ОСОБА_3 не передбачав настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, однак повинен був і міг їх передбачити. При цьому причин технічного характеру, які б перешкоджали йому дотримуватись вказаних вимог Правил дорожнього руху України, не існувало.

Допущене водієм ОСОБА_3 грубе порушення вимог п. 12.3 та п. 18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_5 .

Таким чином, ОСОБА_3 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення у вигляді порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, що передбачене ч. 1 ст. 286 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений свою вину визнав у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України повністю та підтвердив детально всі обставини, вказавши на механізм вчиненого, що викладене вище. У вчиненому щиро кається, просить суворо його не наказувати, фактичні обставини не оспорює. Позов потерпілої ОСОБА_5 про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди не визнав та просив відмовити в його задоволенні, вказуючи, що його відповідальність застрахована, отже шкода потерпілій має бути виплачена страховою компанією.

Окрім визнання вини самим обвинуваченим, його вина у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується сукупністю досліджених судом письмових доказів наданих прокурором.

Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.04.2022р., схеми та таблиці зображень, доданих до нього, оглянута ділянка дороги перехрестя вул. Київська та вул. Трудової Слави м.Первомайськ Миколаївської області, нерегульований пішохідний перехід, де перебував автомобіль «ВАЗ-21063» д.н.з. НОМЕР_3 , із механічними пошкодженнями.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/115-22/3084-ІТ від 04.05.2022 року на момент ДТП ходова частина, рульове керування та робоча гальмівна система автомобіля ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_3 знаходились у працездатному стані.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/115-22/3473-ІТ від 10.06.2022 року, автомобіль ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_3 контактував з пішоходом правою передньою частиною, а саме правою частиною переднього вітрового скла; наїзд автомобіля ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_3 на пішохода стався відповідно напрямку його руху в межах проїзної частини вул. Київської, а саме в межах смуги руху в напрямку вул. Автодорівської, перед початком ділянки осипу скла білого кольору (позиція № 4), при цьому у момен/наїзду автомобіль ВАЗ-21063 д.н.з. НОМЕР_3 рухався по траєкторії слідів гальмування передніх його коліс (позиція №№ 2, 3) позначених на схемі до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 13.04.2022, більш точне визначення місця наїзду на пішохода, а також розташування транспортного засобу і пішоходів щодо меж проїжджої частини в момент первинного контакту, через відсутність достатньої кількості ознак наведених вище не представляється можливим.

Відповідно до висновку експерта №СЕ-19/115-22/5299-ІТ від 09.08.2022 року, у вказаній дорожній ситуації, водій автомобіля «ВАЗ-21063» д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_3 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 18.1 та п. 12.3 Правил дорожнього руху України. В наведеній дорожній ситуації, в діях водія автомобіля «ВАЗ-21063» р,н. НОМЕР_3 ОСОБА_3 вбачаються невідповідності технічним вимогам п. 18.1 та п. 12.3 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди. Проведеним дослідженням встановлено, що в наведеній дорожній ситуації, водій автомобіля «ВАЗ-21063» д.н. НОМЕР_3 ОСОБА_3 мав технічну можливість запобігти виникненню дорожньо-транспортної пригоди.

Згідно висновку експерта №1425-М від 27.06.2022 року у ОСОБА_5 виявлено закритий оскольчатий перелом зовнішнього відростка лівої великогомілкової кіски, яке могло утворитися від дії тупого предмету, можливо при ДТП і відноситься до категорії середнього ступеня тяжкості, як те, що потягло за собою тривалий розлад здоров`я.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також підтвердили, що вони були пасажирами автомобілю обвинуваченого і бачили, що дійсно зіткнення автомобіля було з пішоходом, яка перебувала на пішохідному переході, після зіткнення дійсно жінка не могла стати на праву ногу.

Досліджені судом докази є послідовним, повністю узгоджуються між собою та відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті.

Оцінивши за своїм внутрішнім переконанням у сукупності досліджені докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про те, що вина ОСОБА_3 у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду. Характер дій обвинуваченого встановлених судом, свідчать про умисне порушення ним правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження. Дії обвинуваченого ОСОБА_3 вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 286 КК України.

Відповідно до вимог, викладених в п. п. 1, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Крім того, відповідно до п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст.. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію транспортних засобів, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України є щире каяття та активне сприяння досудовому розслідуванню.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 67 КК України судом не встановлено.

Обираючи ОСОБА_3 міру покарання, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, раніше не судимого, позитивну характеристику, обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд вважає необхідним і достатнім призначити покарання у виді обмеження волі в межах передбачених санкцією ч. 1 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 75 КК України з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1.2 ч.1 ст. 76 КК України, оскільки на думку суду, саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим враховуючи конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, а саме те, що інкриміноване правопорушення вчинено обвинуваченим, який є інвалідом ІІІ групи і авто необхідне йому для повсякденних потреб, то суд вважає за необхідне не застосувати додаткову міру покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Також, в межах кримінального провадження на підготовчому судовому засіданні потерпілою ОСОБА_5 було подано позов про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 матеріальної шкоди у розмірі 28931,51 грн. та моральної шкоди розмірі 50652 грн.

Заперечуючи проти задоволення позову обвинувачений та його захисник вказали, що потерпіла не звертались до страхової компанії, якою застрахована цивільна-правова відповідальність обвинуваченого, щодо отримання страхових виплат, отже заявлений нею позов є передчасними.

Цивільний позивач, підтримуючи вимоги, зазначила, що вона має право звернутися з таким позовом до обвинуваченого. Також вона вказала, що дійсно до страхової компанії, якою застрахована цивільна-правова відповідальність обвинуваченого, вона не звертались, оскільки вона не знала про поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, отриманого обвинуваченим.

Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

В силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд України у справі №6-954цс16 висловив правову позицію, відповідно до якої право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Однак Велика Палата Верховного Суду у постанові у справі № 755/18006/15-ц від 04.07.2018 р. зробила висновки, відповідно до яких у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

Відповідно до копії полісу обов`язкового страхування, який наданий захисником обвинуваченого, та оригінал якого знаходиться у обвинуваченого та був оглянутий під час розгляду справи, між обвинуваченим та ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРІЇНА» укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності строком дії до 25.08.2022 р. та встановлено, що страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю складає 260 000 грн., за шкоду, заподіяну майну 130 000 грн.

Відповідно до ст.23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно ст. 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Відповідно ст.28 зазначеного Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Судом встановлено, що цивільний позивач не зверталась до ПрАТ «СК «ЄВРОІНС УКРІЇНА» із заявою про сплату страхового відшкодування, а тому не отримувала відмову у виплаті такого відшкодування. Цивільний позов заявлений лише до обвинуваченого.

Таким чином, зазначений вище цивільний позов не підлягає задоволенню, як заявлений передчасно. У випадку недостатності суми страхового відшкодування потерпіла не позбавлена можливості звернутись із відповідними позовними вимогами до обвинуваченого в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 124 КПК України слід покласти на обвинуваченого судові витрати по справі, які складаються із вартості проведених під час досудового розслідування експертних досліджень, а саме: судової експертизи №СЕ-19/115-22/3084-ІТ від 04.05.2022 року в розмірі 1372,96 грн., №СЕ-19/115-22/3473-ІТ від 10.06.2022 року в розмірі 1372,96 грн., №СЕ-19/115-22/5299-ІТ від 09.08.2022 року в розмірі 1887,80 грн., а всього на загальну суму 4633 (чотири тисячі шістсот тридцять три) грн. 72 копійки.

Питання про речові докази суд вирішує у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу обвинуваченому ОСОБА_3 не обирати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.369-371, 373, 374 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 3 років обмеження волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у виді обмеження волі з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти вказаний орган про зміну місця проживання, роботи, та не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до вступу вироку в законну силу не обирати.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_5 , на користь держави судові витрати за проведення експертних досліджень в сумі 4633 (чотири тисячі шістсот тридцять три) грн. 72 копійки.

У задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 матеріальної шкоди у розмірі 28931,51 грн. та моральної шкоди розмірі 50652 грн. відмовити.

Речовий доказ: автомобіль марки «ВАЗ-21063», реєстраційний номер НОМЕР_3 , який на підставі зберігальної розписки знаходиться на відповідальному зберіганні у ОСОБА_3 (за адресою: АДРЕСА_1 ) - залишити останньому.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

СУДДЯ: ОСОБА_1