УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2023 року

м. Київ

справа № 607/9568/22

провадження № 51-3780 ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_6 ,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , є особою з інвалідністю 3 групи, не працюючого, згідно ст. 89 Кримінального кодексу України (далі - КК) не судимого, засуджено за ст. 390-1 КК до покарання у виді арешту на строк 1 місяць.

Цивільний позов представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 гривень.В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно з вироком суду, 10 січня 2022 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області у справі № 607/116/22 постановлено рішення про видачу обмежувального припису та заборонено ОСОБА_6 протягом двох місяців перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , з яким ОСОБА_6 належним чином ознайомлений. В подальшому, 21 лютого 2022 року близько 18:30, усвідомлюючи, що згідно рішення суду йому заборонено перебувати за місцем спільного проживання із ОСОБА_4 за вищезазначеною адресою, переслідуючи умисел, спрямований на порушення нормальної діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, розуміючи вимоги ч.4 ст.350-6 Цивільного процесуального кодексу України, прибув до місця спільного проживання з ОСОБА_4 , а саме до квартири АДРЕСА_1 , чим порушив вимоги обмежувального припису.

У касаційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_6 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженого через м`якість та призначити судовий розгляд. Свої вимоги обгрунтовує, зокрема, тим, що суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання у виді арешту на строк 1 місяць, оскільки належним чином не врахував його підвищену суспільну небезпеку, а також те, що неправомірні дії останнього були спрямовані щодо його матері. Зазначає, що видачу обмежувального припису було обумовлено тим, що протягом тривалого часу засуджений вчиняв психологічне та фізичне насильство стосовно потерпілої. Стверджує, що суд безпідставно визнав обставиною, що пом`якшує покарання - щире каяття, натомість не врахував обставину, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку. Зазначає також, що судом не врахована позиція потерпілої, яка наполягала на призначенні ОСОБА_6 суворого покарання.

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

За правилами ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 390-1 КК та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність зводяться до тверджень представника потерпілої про м`якість призначеного покарання ОСОБА_6 . Такі доводи касаційної скарги є безпідставними з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що представник потерпілої фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Як убачається з копії вироку, суд першої інстанції під час призначення ОСОБА_6 покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також дані про його особу, який є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно, раніше не судимий в силу ст. 89 КК. Обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, а обставин, які його обтяжують, судом не встановлено.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, наближеного до нижчої межі санкції статті, за якою його засуджено, оскільки саме таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, викладені в апеляційній скарзі представника потерпілого і, не встановивши підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, апеляційний суд зазначив, що призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно зі ст.12 КК відноситься до категорії кримінального проступку, обставину, що пом`якшує покарання й відсутність обставин, що його обтяжують та дані про особу винного, який є інвалідом ІІІ групи загального захворювання, раніше не судимий в силу ст. 89 КК, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується негативно та прийшов до висновку що те, що покарання у виді арешту на строк 1 місяць відповідатиме характеру та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, принципам гуманності, справедливості та принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод. До того ж, апеляційним судом враховано обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема, те, що потерпіла не заперечила показань ОСОБА_6 про те, що вона була ініціатором порушення ним умов обмежувального припису, оскільки зателефонувала йому з проханням придбати для неї ліки, а на його відповідь про існування обмежувального припису повідомила, що не бажає помирати.

Крім того, стосовно доводів представника потерпілої щодо неврахування судом обтяжуючої покарання обставини - вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, суд апеляційної інстанції зауважив, що відповідно до ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, проте орган досудового розслідування при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому місцевий суд визнав доведеним, не інкримінував ОСОБА_6 вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, а отже, такі доводи є безпідставними.

Необгрунтованими є також посилання представника потерпілої у касаційній скарзі щодо безпідставного визнання судом в якості обставини, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 - щирого каяття, оскільки місцевий суд навпаки заперечив наявність такої обставини та не враховував її під час призначення покарання.

З огляду на наведене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про правильність призначеного покарання в межах санкції ст. 390-1 КК.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень статей 370, 419 КПК із зазначенням короткого змісту вимог апеляційної скарги представника потерпілої, судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив під час постановлення ухвали, і положень закону, якими він керувався.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_6 покарання, представник потерпілої у касаційній скарзі не навів.

Таким чином, обгрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілої ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_6 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3