Справа № 357/6702/20
У Х В А Л А

про тримання під вартою

11 травня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0001737, яке внесене до ЄРДР 29 квітня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України,

У С Т А Н О В И В :

у судовому засіданні, прокурором ОСОБА_3 заявлене клопотання в якому вона просила: застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_4 , строком на 60 (шістдесят) днів та утримувати його в Державній установі «Київський слідчий ізолятор».

В обґрунтування клопотання зазначала, що обвинувачений ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України.

Згідно з установленими даними, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Біла Церква, Київська область, громадянин України, з середньою освітою, неодружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2019 року, за ч. 1 ст. 309 КК України, до позбавлення волі на строк 2 (два) роки, від відбування покарання звільнений, на підставі ст. 75 КК України, з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки;

2) вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 травня 2019 року, за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70 КК України, до позбавлення волі на строк 1 (один) рік, яке відбув повністю, звільнився 13 травня 2020 року.

Вважала, що у разі, якщо не застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід існує ймовірність, що останній може переховуватися від суду, вчиняти інші кримінальні правопорушення.

На її думку, про ризик переховування від суду свідчить те, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного нетяжкого злочину проти власності, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, до того ж він не працевлаштований, немає постійного джерела доходу, що дає йому можливість легко змінити місце свого проживання, з метою переховування від суду. У свою чергу, ОСОБА_4 протягом довгого часу у призначені судові засідання не з`являвся, хоча належним чином про них повідомлявся, неодноразово до нього застосовувався привід та він оголошувався в розшук.

На її думку, про ризик вчинення інших кримінальних правопорушень свідчить те, що ОСОБА_4 не має постійного джерела доходів і засобів для існування, задоволення побутових потреб, у нього відсутні будь-які стримуючі фактори щодо протиправної поведінки, до того ж маючи непогашену судимість вчинив новий злочин.

Вважала, що запобігти вказаним ними ризикам можливо лише за допомогою тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , оскільки інші запобіжні заходи не забезпечать досягнення мети визначеної у ч. 1 ст. 177 КПК України, дієвості кримінального провадження та виконання ним процесуальних обов`язків.

У ході розгляду, обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання прокурора, адвокат ОСОБА_5 покладалася на розсуд суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частина перша статті 194 КПК України передбачає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Судом установлено, що згідно із обвинувальним актом, ОСОБА_4 пред`явлене обвинувачення за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, а саме у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), так як злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, вчинений повторно.

Суд зазначає, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, принцип презумпції невинуватості, закріплений у пункті 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, буде порушено, якщо судове рішення або по суті твердження представника держави щодо обвинуваченого у вчиненні злочину відображає думку, що він є винним, тоді як його вину ще не доведено відповідно до закону. За відсутності формального висновку цього достатньо для припущення, що суд або відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним, і передчасне висловлення такої думки судом неодмінно порушить принцип презумпції невинуватості. Однак слід розрізняти твердження, які відображають думку про винуватість особи, та твердження, які просто описують «стан перебування під підозрою». Перші порушують презумпцію невинуватості, тоді як другі розглядаються як беззаперечні у різних ситуаціях, розглянутих Судом (п. 136 рішення ЄСПЛ у справі «Грибник проти України» за заявою № 58444/15, від 17 вересня 2020 року).

Отже, вирішуючи питання про продовження строку запобіжного заходу, у суду відсутнє право наперед вирішувати питання про фактичні обставини кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого, доведеність чи недоведеність винуватості обвинуваченого, давати оцінку доказам щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, оскільки ці питання вирішуються судом при ухваленні судового рішення по суті.

Згідно з ч. 1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою. Але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України», заява № 33579/04, від 16 грудня 2010 року). Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою (п. 21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», заява № 74297/11, від 12 лютого 2015 року). У цьому контексті має враховуватися, зокрема, особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування, а також міжнародні контакти (п. 33 рішення ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року). Сама по собі відсутність постійного місця проживання не свідчить про ризик втечі (п. 128 рішення ЄСПЛ у справі «Олександр Макаров проти Росії», заява № 15217/07 від 12 березня 2009 року).

Суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_4 є раніше судимим, непрацюючий, неодружений, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , у судові засідання не з`являвся, про причини неявки суд не повідомляв, більше того, у ході кримінального провадження його вже двічі оголошували в розшук та незважаючи на це, після розшуку, він продовжує свої неявки в судові засідання, без поважних причин.

На думку суду, усе перелічене, у сукупністю з тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_4 , свідчить про те, що існує ризик, що він, без застосування запобіжного заходу, ухилятиметься від суду та який, зважаючи на процесуальну поведінку, обвинуваченого ОСОБА_4 є високим.

У свою чергу, суд вважає недоведеним ризик вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, оскільки за більш ніж 2 (два) роки, поки здійснюється судове провадження, нових кримінальних правопорушень не вчиняв.

Отже, суду доведене існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд зазначає, що зважаючи на ступінь установленого ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який, як доведено прокурором ОСОБА_3 є високим, оскільки про це свідчать відомі про особу обвинуваченого ОСОБА_4 дані, суд вважає, що запобігти їм за допомогою особистого зобов`язання чи домашнього арешту не буде можливим, а від поручителів заяв не надходило.

За таких обставин, обвинуваченому ОСОБА_4 слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі слідчого судді, суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. 1 ст. 182 КПК України, застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. Можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України, розмір застави визначається у таких межах: щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, у випадку ОСОБА_4 йому має бути визначений розмір застави, як альтернативний запобіжний захід і перелік обов`язків, які передбачені ст. 194 КПК України та які будуть застосовані до нього в разі внесення застави.

Слідчий суддя зазначає, що оскільки ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, розмір застави йому має бути визначений у розмірі від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Розмір застави визначається виходячи з обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого інших даних про його особу та установлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. До того ж, він має достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Слідчий суддя враховує усі вище наведені обставини та зважаючи на них, вважає, що ОСОБА_4 має бути визначена застава в розмірі семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» від 03 листопада 2022 року № 2710-IX, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня становить 2 600 гривні.

Отже, розмір застави становить 18 200 грн.

Надалі, відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя визначає перелік обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які необхідно покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 , у разі внесення застави.

Згідно з ч. 5 ст. 183 КПК України, якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, слідчий суддя, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Отже, слідча суддя вважає, що з огляду на дані про особу ОСОБА_4 , ступінь установленого ризику, слідчим та прокурором доведена необхідність покладення на ОСОБА_4 обов`язків, передбачених п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, суд вирішив не визначати розмір застави.

Керуючись ст. 175, 177, 183, 194, 196, 197, 205, 331, 392, 394, 532 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

клопотання прокурора Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 , про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні № 0001737, яке внесене до ЄРДР 29 квітня 2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, - задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, строком на 60 (шістдесят) днів, тобто 09 липня 2023 року.

Визначити ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі семи прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто 18 200 грн.

Застава може бути внесена обвинуваченим, так і іншою фізичною чи юридичною особою (заставодавцем).

Обвинувачений або заставодавець мають право внести заставу в будь-який момент протягом строку дії ухвали.

В разі внесення застави звільнити ОСОБА_4 з-під варти та покласти на нього такі обов`язки, передбачені п. 1, 2, 3 ч. 5 ст. 194 КПК України:

1) з`являтись до суду за першою вимогою;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

3) повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

Встановити двохмісячний строк дії покладених судом обов`язків, який обчислювати починаючи з дня внесення застави.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, прокурором, обвинуваченим, захисником, безпосередньо до Київського апеляційного суду, протягом п`яти днів, з дня її оголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

В іншій частині ухвала оскарженню не підлягає, заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення передбачене ч. 1 ст. 392 КПК України.

Ухвала набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Ухвала виконується негайно, після її оголошення.

Повний текст ухвали проголошений 16 травня 2023 року.

Суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1