ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 686/8061/21

Провадження № 11-кп/4820/462/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4

обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 , ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Хмельницький слідчий ізолятор» апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника обвинуваченого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 липня 2023 року включноу кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000360 від 24.12.2019 р., -

в с т а н о в и л а:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року за результатами розгляду клопотання прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченому за ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 255-1 КК України, та ОСОБА_6 , обвинуваченому за ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1 КК України продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 16 липня 2023 року включно, у задоволенні решти клопотань відмовлено.

Своє рішення суд обґрунтовував тим, що продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків. А тому, з урахуванням ступеня тяжкості кримінальних правопорушень, у яких обвинувачуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , тяжкості можливого покарання у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених та запобігти ризикам, визначеним у ст. 177 КПК України. З урахуванням цих обставин, суд визнав доцільним продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_8 просила ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року в частині продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_5 та відмови у зміні щодо нього запобіжного заходу скасувати, змінити застосований до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання: АДРЕСА_1 , або визначити для ОСОБА_5 розмір застави, достатньої для забезпечення виконання ним обов`язків, передбачених КПК України.

Вважає, що ухвала суду в частині продовження дії запобіжного заходу ОСОБА_5 є незаконною та необґрунтованою, а тому, підлягає скасуванню.

Зокрема, посилалася на те, що ризики, вказані у клопотанні прокурора, а саме: переховування від суду, вплив потерпілого на свідків, не підтверджені жодними доказами.

Прокурор не довів, що інші, більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти наведеним ризикам. А тому, прокурор не довів, що наведені ним обставини виправдовують подальше тримання його під вартою ОСОБА_10 .

На її думку, ризик переховування від суду відсутній, оскільки ОСОБА_10 має постійне місце проживання, одружений, має сина, його батько потребує стороннього догляду, під час досудового розслідування адвокат зверталась до слідчого з метою здати паспорт ОСОБА_10 на зберігання.

Ризик впливу на потерпілого та свідків також не має місця з огляду на те, що останні уже були допитані, крім того, вони не вказали на ОСОБА_10 як на особу, яка вчинила злочин.

Суд не здійснив аналіз вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, не дослідив характеристику, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Суд не взяв до уваги позицію захисту, що призвело до порушення принципу рівності та повноти судового розгляду.

Крім того, не враховано стан здоров`я ОСОБА_10 та необхідність оперативного втручання, що унеможливлює його перебування у слідчому ізоляторі.

ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, звільнити його з-під варти, а також просив врахувати, що за час його перебування у слідчому ізоляторі стан його здоров`я погіршився.

Посилається на недопустимість доказів у справі, вважає, що обвинувачення побудоване лише на припущеннях.

Крім того, вказує, що під час постановлення рішення суд не взяв до уваги його позитивні характеристики.

Узагальнені позиції учасників апеляційного перегляду провадження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачені та їх захисники підтримали подані апеляційні скарги, а прокурор заперечив проти їх задоволення.

Заслухавши суддю - доповідача, учасників апеляційного перегляду провадження, вивчивши матеріали провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Мотиви суду з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 4221 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Виходячи з положень ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту, колегія суддів вважає, що суд, з врахуванням обставин провадження, при відсутності підстав для обрання іншого, більш м`якого запобіжного заходу, обґрунтовано продовжив обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбачених ст. 177 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 у співучасті з іншими особами, в тому числі ОСОБА_6 , обвинувачується у вчиненні особливо тяжких умисних злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 3 ст. 255-1 КК України, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких умисних злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 255-1 КК України. Санкції інкримінованих йому правопорушень передбачають покарання у виді позбавлення волі понад 10 років з конфіскацією майна. Закінчити судовий розгляд кримінального провадження до закінчення строку дії попередньої ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою неможливо. Виходячи з пояснень учасників апеляційного провадження, по справі здійснюється судове слідство, усі свідки у даному провадженні ще не допитані. З урахуванням наведених обставин, колегія суддів вважає, що ризик незаконного впливу згідно ст. 177 КПК України на потерпілого, свідків не зменшилися та об`єктивно продовжують існувати. Враховуючи тяжкість можливого покарання у разі доведеності вини обвинувачених в інкримінованих злочинах, колегія суддів вважає реальним і ризик їх переховування від суду.

Відповідно до вимог ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставин, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Поряд з наведеними національними нормами кримінально-процесуального закону, регламентуючими обрання та продовження судом виду запобіжного заходу особі, колегія суддів керується і Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477 від 23.02.06 року, ст.2, 17 якого передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як обов`язкове джерело права. Основним джерелом правозастосовної діяльності ЄСПЛ є Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», якою на міжнародному рівні закріплені головні принципи право на свободу та особисту недоторканість, за яким особа може бути позбавлена свободи виключно на підставах передбачених законом, права на справедливий публічний розгляд справи незалежним та безстороннім судом, права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Зокрема, за усталеною практикою ЕСПЛ суди мають визнавати основним джерелом права при вирішення питання про запобіжний захід ст. 5 Конвенції, за якою кожному гарантується право на особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи , крім випадків та у межах процедури передбаченої законом. Такі випадки охоплюються законним арештом за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після її вчинення. Таким чином, норми Конституції України, національного законодавства, в тому числі і кримінально процесуального законодавства мають узгоджуватися з нормами Конвенції та рішеннями ЄСПЛ.

Пріоритетність та загальна значущість норм Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» та практики ЄСПЛ закріплена і в принципі законності, визначеному в ст. 9 КПК України в редакції 2012 року, за якою в пріоритеті застосовуються положення відповідного міжнародного договору України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, кримінально - процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ. Питання законності обрання, особам, що знаходяться під контролем правоохоронців запобіжного заходу в виді тримання під вартою, його тривалості та правових аспектів утримання особи під вартою в Україні неодноразово порушувалось в рішеннях ЄСПЛ, зокрема «Харченко проти України» 10.02.11 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.11 року та ін.

У світлі положень ст. 28 КПК України, з урахуванням специфіки інкримінованих обвинуваченим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочинів, обставин, передбачених ст. 178 КПК України, тримання їх під вартою у даному випадку колегія суддів вважає виправданим.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_5 щодо відсутності обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 , спростовуються матеріалами кримінального провадження. Судом першої інстанції, як і колегією суддів апеляційної інстанції розглядалась можливість обрання іншого, менш суворого запобіжного заходу, однак з огляду на сукупність наявних в провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, застосування до обвинуваченого іншого, менш суворого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, не забезпечить належної його процесуальної поведінки на даній стадії судового розгляду.

Як у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду кримінального провадження прокурор та слідчий довели, що застосування щодо ОСОБА_5 більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доводи захисника про необхідність зміни запобіжного заходу ОСОБА_5 у зв`язку із незадовільним станом його здоров`я та необхідністю обстеження та оперативного втручання колегія суддів до уваги не бере з огляду на наступне.

Відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту (далі Порядок), затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, цей Порядок визначає взаємодію закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту.

Відповідно до п. 2.1. зазначеного Порядку усі особи, які прибули до слідчих ізоляторів, у тому числі особи, які переміщуються під вартою (конвоюються), проходять первинний медичний огляд з метою виявлення осіб, яким заподіяно тілесні ушкодження та які становлять епідемічну загрозу для оточення або потребують невідкладної медичної допомоги.

Згідно п. 2.3. Порядку медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО.

Відповідно до п.п. 2.6., 2.7. Порядку особа, узята під варту, має право на вільний вибір лікаря. У разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Враховуючи вищевказані положення, особи, які перебувають під вартою, та є хворими, отримують медичну допомогу в амбулаторних умовах в медичних частинах та в спеціально визначених закладах охорони здоров`я. З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що перешкоди для лікування ОСОБА_5 під час перебування його під вартою - відсутні.

Доводи захисника про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховування, вплив на потерпілих та свідків, є безпідставними, виходячи з наступного.

Наявність таких ризиків у межах кримінального провадження ґрунтується на реальних фактичних даних, наведених слідчим у поданому клопотанні та доведених як прокурором в судовому засіданні першої та апеляційної інстанцій. Специфіка, інкримінованих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 злочинів свідчить про кримінальну поєднаність інтересів цих обвинувачених з іншими, високу ймовірність впливу на інших обвинувачених, що є фігурантами кримінального провадження та незаконного позапроцесуального впливу на свідків та потерпілого з метою зміни ними показів.

До того ж, запобіжний захід є превентивним заходом та має на меті припинити та запобігти ймовірним ризикам у майбутньому. Стороною обвинувачення такі ризики відповідно до ст. 177 КПК України доведені, які в сукупності з іншими обставинами, зокрема тяжкістю злочинів, стали підставою для застосування запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою, що відповідає характеру суспільного інтересу в даному випадку.

Посилання на те, що слідчий суддя не розглянув можливість обрання підозрюваному менш суворого запобіжного заходу, не заслуговують на увагу суду, оскільки спростовуються змістом оскаржуваної ухвали, з якої вбачається, що слідчий суддя, врахувавши всі ризики та обставини, визначені ст. 178 КПК України в їх сукупності, прийшов до висновку, що лише найсуворіший запобіжний захід у вигляді тримання під вартою зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 на даному етапі судового розгляду кримінального провадження, з чим погоджується апеляційний суд.

Твердження апеляційних скарг про те, що під час продовження запобіжного заходу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 суд не врахував положення ч. 1 ст. 178 КПК України, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки вказані обставини були враховані місцевим судом при продовженні запобіжного заходу. Разом з тим, слід зазначити, що такі обставини як: наявність постійного місця проживання, дружини, дітей, батьків, які потребують допомоги, а також позитивна характеристика не є визначальною підставою для зміни запобіжного заходу, оскільки обставини справи враховуються в сукупності.

Доводи апелянтів про те, що обставини, викладені в обвинувальному акті щодо ОСОБА_5 , не відповідають дійсним обставинам справи, а також щодо недопустимості доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 на увагу суду не заслуговують, оскільки це не є предметом розгляду на даному етапі провадження. Такі питання вирішуються під час розгляду справи по суті.

Посилання ОСОБА_6 на те, що під час його перебування у слідчому ізоляторі стан його здоров`я погіршився, що унеможливлює його перебування під вартою, є безпідставними, оскільки докази на підтвердження вказаного у матеріалах справи відсутні. Крім того, під час перебування у слідчому ізоляторі за необхідності йому може бути надана медична допомога.

Враховуючи викладене, потреба в обмеженні права на особисту свободу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 шляхом продовження їм найсуворішого запобіжного заходу є виправданою та відповідає суспільним інтересам.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_5 про необхідність визначення застави, то такі апеляційний суд не враховує, виходячи з наступного.

Так, відповідно до п.п. 1, 4 ч. 4 ст. 183 КК України суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, передбаченого статтями 255-255 - 3 Кримінального кодексу України. Кримінально - процесуальний закон відносить це питання до дискреційних повноважень суду, яке вирішується за результатом аналізу всіх чинників в сукупності.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 255-1 ч. 3 КК України, розмір застави на даному етапі судового розгляду провадження, враховуючи наведені ризики, колегія суддів не визначає.

За таких обставин колегія суддів вважає ухвалу суду законною, обґрунтованою та вмотивованою, порушень норм чинного КПК України, які могли б стати підставою для скасування чи зміни судового рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 194, 196, 197, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 травня 2023 року, якою строк тримання під вартою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продовжено до 16 липня 2023 року включно, залишити без змін, а апеляційні скарги ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3