Справа № 459/3431/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/733/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 липня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 13 липня 2023 року про продовження щодо останнього строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, починаючи з 13 липня 2023 року до 10 вересня 2023 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, захисник ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 менш тяжкий запобіжний захід, зокрема цілодобовий домашній арешт та звільнити його з-під варти; покласти на обвинуваченого ОСОБА_7 обов`язок протягом 48 годин із часу оголошення ухвали суду про зміну запобіжного заходу з`явитись в ІНФОРМАЦІЯ_2 - АДРЕСА_2 , з метою його мобілізації та проходження служби в ЗСУ.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що в оскарженій ухвалі суд не навів мотивів, чому до ОСОБА_7 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, зокрема домашній арешт. Вважає рішення суду формальним, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що обвинувачений має постійне місце проживання (проживає разом із цивільною дружиною), є особою молодого віку, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, військовозобов`язаний, проходив службу в період 2014-2016 років у ВЧ НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, має позитивну характеристику, до затримання працював. Наведене, на думку захисника, доводить відсутність ризиків втечі та ухилення від суду, а також ризиків продовження злочинної діяльності.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 має намір проходити військову службу в лавах ЗСУ, про це свідчить подане до прокурора звернення в порядку ст. 615 КПК України. Крім цього, обвинувачений проявляв громадську активність в ході Революції Гідності, де брав участь у ГО «Всеукраїнська організація Самооборони Майдану».

Як зазначає апелянт, попередній злочин, передбачений ч. 4 ст. 296 КК України, за який ОСОБА_7 був засуджений, вчинений ним під час проходження військової служби, такий не ніс у собі суспільної небезпеки.

Також адвокат вказує на те, що потерпілий не має претензій до обвинуваченого. При цьому конфлікт між ними відбувся через спілкування ОСОБА_7 російською мовою та вимогу потерпілого до нього про перехід на державну мову. При цьому ОСОБА_7 дістав пістолет, коли потерпілий повалив його на землю. Наведене дає підстави стороні захисту вважати, що кваліфікація дій ОСОБА_7 неправильна, його дії підпадають під ознаки злочину, передбаченого ст. 125 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечив проти задоволення апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Червоноградського міського суду Львівської області перебуває кримінальне провадження №0000714 від 23 вересня 2021 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.

У межах цього кримінального провадження слідчим суддею Червоноградського міського суду Львівської області від 24 вересня 2021 року до ОСОБА_7 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строк дії якого неодноразово було продовжено, востаннє - ухвалою Червоноградського міського суду від 13 липня 2023 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може: переховуватися від суду, що зумовлене тяжкістю інкримінованого йому злочину та можливої міри покарання за нього; незаконно впливати на свідків та потерпілого у цьому кримінальному провадженні; вчинити інші кримінальні правопорушення.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту, про який просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, сторонами не надано.

Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Москаленко проти України» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 є особою молодого віку, має цивільну дружину та постійне місце проживання, військовозобов`язаний, проходив службу в батальйоні «Айдар» та має позитивні характеристики, самі по собі не можуть слугувати підставою для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, адже наведені обставини не можуть підтверджувати належну процесуальну поведінку обвинуваченого та відсутність ризиків, з якими закон пов`язує можливість застосування або продовження такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Покликання сторони захисту на те, що дії ОСОБА_7 підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України, оскільки конфлікт мав місце через спілкування обвинуваченого російською мовою, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні злочину та кваліфікації її дій за відповідними статтями кримінального закону, які ґрунтуються на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відхиляє колегія суддів і твердження апелянта про що потерпілий не має претензій до обвинуваченого, оскільки думка потерпілого враховується судом при призначенні покарання, однак така не може братися до уваги при обранні запобіжного заходу чи продовженні строку його дії.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, що попередній злочин, за який засуджено ОСОБА_7 (ч. 4 ст. 296 КК), був учинений під час проходження військової служби та не ніс у собі суспільної небезпеки, відображають лише суб`єктивне ставлення захисника до дій свого підзахисного. Втім, наявність судимості за ч. 4 ст. 296 КК України, ще й під час несення військової служби, на переконання колегії суддів, свідчить швидше про негативну репутацію обвинуваченого, ніж про протилежне.

Не беруться до уваги і доводи захисника про те, що ОСОБА_7 має намір проходити військову службу в лавах Збройних сил України, оскільки згідно з ч. 1 ст. 616 КПК України останній має право звернутися до прокурора з клопотанням про скасування цього запобіжного заходу для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Частиною 2 цієї статті визначено, що за результатами розгляду клопотання, передбаченого абзацом першим цієї частини, прокурор має право звернутися до слідчого судді або суду, який розглядає кримінальне провадження, з клопотанням про скасування цій особі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для проходження військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Таким чином, у випадку, якщо ОСОБА_7 звернувся до прокурора з відповідним клопотанням, про що зазначає апелянт, йому необхідно дочекатися рішення прокурора про наявність чи відсутність підстав для звернення до суду з клопотанням про скасування запобіжного заходу, як це визначено ч. 2 ст. 616 КПК України. Оскільки чинним кримінальним процесуальним законом установлено порядок вирішення таких клопотань, рішення щодо підставності скасування обвинуваченому запобіжного заходу приймає прокурор, а тому сам лише намір проходити військову службу, висловлений суду, не може бути підставою для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, поєднаного із погрозою застосування насильства, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у виді застави є недоцільним.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість застосування виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідивши належним чином всі матеріали провадження та навівши в ухвалі мотиви, на підставі яких прийняв відповідне рішення.

За сукупності таких обставин, колегія суддів вважає, що судом правильно продовжено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, зокрема запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, не можуть на цьому етапі судового провадження забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема, прибувати за кожною вимогою до суду.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 13 липня 2023 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4