ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1568/23 Справа № 185/7936/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження кримінального провадження №0000214 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 та прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року, ухвалений щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Шишкіно, Кіровоградської області, громадянина України, з середньою-спеціальною освітою, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком 8 років 6 місяців.

Строк відбуття покарання ухвалено обчислювати з 13 серпня 2021 року, й до набрання вироком чинності запобіжний захід щодо ОСОБА_7 залишено у вигляді тримання під вартою.

Окрім того, судом вирішено питання про долю речових доказів.

Цим вироком дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяні смерті іншій людині.

За обставин, встановлених судом та викладених в мотивувальній частині вироку, ОСОБА_7 , приблизно о 21.30 год. 12 серпня 2021 року, будучи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в якості гостя у дворі будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_10 які виникли внаслідок сварки, діючи по раптово виниклому злочинному умислу, спрямованому на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , взяв в літній кухні, яка розташована на території вказаного домоволодіння, кухонний ніж, з яким вибіг на подвір`я, де знаходився ОСОБА_10 , та тримаючи ніж у своїй лівій руці, продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_10 , наніс останньому три удари ножем в область черевної порожнини. В свою чергу, потерпілий ОСОБА_10 , з метою припинення умисних протиправних дій ОСОБА_7 , схопив останнього своєю лівою рукою за шию та став утримувати, а правою рукою схопив ліву руку ОСОБА_7 , в якій він тримав ніж, для уникнення подальшого нанесення тілесних ушкоджень, та таким чином припинив злочинні дії ОСОБА_7 та припинив скоєння ним кримінального правопорушення.

Внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_7 у потерпілого ОСОБА_10 утворились тілесні ушкодження у вигляді: двох проникаючих колото-різаних поранень передньої черевної стінки, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння, непроникаюча колото-різана рана на передній поверхні грудної клітини праворуч, яка за своїм характером відноситься до ступеню легких тілесних ушкоджень, які утворилися по ударному механізму від дії твердого плаского предмету, який володів колючо-ріжучими властивостями та таким предметом могло бути лезо ножа.

Таким чином, ОСОБА_7 , виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення вбивства ОСОБА_10 до кінця, але злочин не був закінчений з причин, що не залежали від його волі, чим скоїв закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений подав апеляційну скаргу, а якій посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження. Так, обвинувачений вказує на неточності викладених у обвинувальному акту та встановлених судом фактичних обставин, а саме те, що він не перебував на території домоволодіння як гість, а був співмешканцем господарки будинку, та всупереч викладеному в обвинувальному акті, прийшов додому не о 21.30 а о 18.30, де вживаючи алкогольні напої з потерпілим о 21.3 між ними стався конфлікт, та саме потерпілий його спровокував, а він побоючись за своє життя та здоров`я, враховуючи, що потерпілий агресивно себе поводив та є вдвічі більшим за нього, взяв ножа для захисту. При цьому, саме через те, що потерпілий почав його душити, йому довелось застосувати ніж аби послабити потерпілого. Окрім того, обвинувачений вказує і на зацікавленість свідків у провадженні, а саме ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , оскільки вони є родичами потерпілого.

В апеляційній скарзі захисник в інтересах обвинуваченого просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, захисник посилається на незаконність рішення суду, через порушення крмінального процесуального закону та недоведення наявності в діях обвинуваченого складу інкримінованого злочину. Так, захисник вказує, що суд ненадав належної оцінки тому, що жоден свідок не повідомляв про наявність умислу у обвинуваченого на вбивство потерпілого та що саме обвинувачений погрожував потерпілому. До того ж, захисник вказує, що між потерпілим та обвинуваченим відбувся конфлікт та бійка, яку розпочав потерпілий, а обвинувачений, тримав ножа в руці з метою захисту через фактичне домінування потерпілого, який в ході бійки розбив голову обвинуваченому. При цьому, висновки суду фактично грунтуються на показах потерпілого, незважаючи на те, що обвинувачений зазначав про те,що взяв ніж з метою самозахисту. Разом з цим, захисник вказує, що суд у вироку не повністю відобразив покази свідка ОСОБА_13 , яка повідомляла про добрі стосунки між потерпілим та обвинуваченим.

Окрім того, адвокат зазначає, що суд здійснив формальний розгляд провадження, та на підтвердження винуватості обвинуваченого лише перерахував докази у провадженні, не надавши їм оцінки, з точки зору їх належності та допустимості, та з огляду на наявні у справі докази дії Віцімського слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 121 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання суду як на доказ на витяг з ЄРДР від 12.08.2021.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, прокурор вказує, що суд під час прийняття рішення щодо Віцімського у вироку послався на витяг з ЄРДР, який в розумінні ст. 84 КПК України, не є доказом у кримінальному провадженні, а тому посилання на нього слід виключити з мотивувальної частини вироку.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачений та його захисник підтримали подані ними апеляційні скарги і з викладених у них підстав, просили їх задовольнити, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Прокурор заперечувала проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, та вказувала, що вирок підлягає зміні, з виключенням з мотивувальної частини посиалння суду, як на доказ на витяг з ЄРДР.

Потерпілий до апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце апеляційного перегляду був повідомлений належним чином, заяв про відкладення або про поважність причин не прибуття до суду не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи за його відсутності, відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання апеляційного суду, вищезазначених вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції дотримався в повній мірі, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів цього провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, є обґрунтованим та з ним погоджується апеляційний суд. Такий висновок зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, безпосередньо дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

В основу обвинувального вироку судом першої інстанції покладено показання потерпілого ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_12 , а також письмові докази, які зібрані під час досудового розслідування та безпосередньо досліджені судом першої інстанції, детальний зміст, яких відображено у вироку суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченого про відсутність в обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство, вчинення ним дій в межах самооборони, а також про неправильність кваліфікацію дій обвинуваченого, апеляційний суд зазначає таке.

Як видно з оскарженого вироку суду, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншої людини.

При цьому, обвинувачений, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції не заперечував факту заподіяння потерпілому ОСОБА_10 ударів ножем в область черевної порожнини та погоджувався з висновком експерта, яким встановлена наявність у потерпілого двох проникаючих колото-різаних поранень передньої черевної стінки, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент заподіяння, непроникаючої колото-різаної рани на передній поверхні грудної клітини праворуч, яка за своїм характером відноситься до ступеню легких тілесних ушкоджень.

Разом з цим, обвинувачений не погоджувався з кваліфікацією його за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, вказуючи на відсутність у нього умислу на вбивство ОСОБА_10 , через його провокування самим потерпілим, та зазначив, що ніж він взяв з літньої кухні, через те, що начебто побачив ніж у потерпілого.

Згідно з ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Апеляційний суд зауважує, що стан необхідної оборони існує лише протягом суспільно небезпечного посягання, яке має початковий і кінцевий момент, а також лише за умови необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання. Необхідність негайного відвернення або припинення суспільно небезпечного посягання виникає там і тоді, де і коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди посягальнику загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних інтересів.

При цьому, твердження обвинуваченого та захисника про те, що потерпілий перший штовхнув обвинуваченого, внаслідок чого той впав та розбив голову, а тому обвинувачений пішов до літньої кухні та взяв ножа, не свідчать про наявність такого суспільно небезпечного посягання з боку потерпілого, яке потребувало необхідності негайного відвернення або припинення такого посягання.

Більше цього, враховуючи, що між зазначеними подіями, якщо вони мали місце, та конфліктом між обвинуваченим та потерпілим, в ході якого останній отримав тілесні ушкодження пройшов певний проміжок часу, вказані обставини не входять до предмету доказування у даному кримінальному провадженні, оскільки попередній конфлікт був вичерпаний, а тому обвинувачений об`єктивно не міг перебувати у стані необхідної оборони

Водночас, як зазначили допитані судом першої інстанції потерпілий ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_12 , ОСОБА_7 перебував на території домоволодіння в стані алкогольного сп`яніння, та в ході словесної сварки обвинувачений зайшов до літньої кухні, розташованої на території вказаного домоволодіння, взяв ніж, й вибіг на подвір`я почав наносити удари потерпілому, після чого потерпілий схопив його за шию та руку в якій той тримав ніж, через що обвинувачений припинив свої дії.

Про обставини нанесення потерпілому ударів ножем ОСОБА_7 добровільно розповів і показав під час проведення слідчого експерименту, проведеного 13.08.2021, про що було складено відповідний протокол. Також 10.09.2021 було проведено слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_10 , який повідомив про перебіг вчинення обвинуваченим злочину та наслідки вчинених ним злочинних дій, зазначаючи, що обвинувачений ОСОБА_7 , умисно наніс йому три удари ножем в область черевної порожнини, про, що було складено відповідний протокол. Про аналогічне повідомляла свідок ОСОБА_12 , під час проведення слідчого експерименту за її участю.

При оцінці дій обвинуваченого апеляційний суд виходить з того, що у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, версія сторони захисту про те, що ОСОБА_7 діяв в умовах самооборони, не ґрунтуються на матеріалах справи та не підтверджується жодним доказом.

Стосовно відсутності у обвинуваченого ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілого, колегія суддів доходить таких висновків.

Визначальним для відмежування замаху на умисне вбивство від умисного завдання тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження умислом винного охоплюється лише заподіяння таких ушкоджень за відсутності прямого наміру на вбивство. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони передбачалися ціллю його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж винний діяв з непрямим умислом, він не може нести відповідальності за замах на вбивство.

Умисел має дві характерні ознаки - інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна - це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків.

Вольова - наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел - це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК).

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Аналогічні висновки містяться в Постановах ККС ВС від 09.10.2018 у справі №760/4968/15-к, від 09.07.2019 у справі №213/1127/17 та від 17.09.2020 у справі № 286/4163/19.

У цьому кримінальному проваджені судом першої інстанції встановлено, та не оскаржується самим обвинуваченим та його захисником, що між обвинуваченим та потерпілим мав місце конфлікт, в ході якого обвинувачений, перебуваючи на подвірї, пішов до літньої кухні, взяв ніж, вийшов на подвір`я та наніс три удари ножем в область черевної порожнини, тобто у життєво важливі органи, внаслідок яких потерпілому було завдано тяжких тілесних ушкоджень, а причиною припинення злочинних дій стало те, що потерпілий, з метою припинення умисних протиправних дій ОСОБА_7 , схопив останнього своєю лівою рукою за шию та став утримувати, а правою рукою схопив ліву руку ОСОБА_7 , в якій він тримав ніж, для уникнення подальшого нанесення тілесних ушкоджень, та таким чином припинив злочинні дії ОСОБА_7 , що вказує на неможливість обвинуваченим довести свій злочинний умисел до кінця, з причин, що об`єктивно не залежать від його волі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що враховуючи сукупність обставин вчинення злочину, причину виникнення та розвиток конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що умисел ОСОБА_7 був спрямований саме на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_14 . При цьому, апеляційний суд зазначає, що обвинувачений після вчинення ним кримінального правопорушення, не намагався надати першу невідкладну допомогу потерпілому.

Отже, з огляду на фактичні обставини провадження, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, характер, кількість та локалізацією тілесних ушкоджень нанесених потерпілому, колегія суддів, вважає, що дії обвинуваченого були спрямовані саме на спричинення смерті потерпілому, а тому доводи сторони захисту про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого та відсутність мотиву на вбивство є неспроможними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України є правильними, оскільки ґрунтуються на безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказах.

При цьому, порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення ОСОБА_15 інкримінованого злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість обвинуваченого й кваліфікацію його дій та які б, у відповідноті до ст.ст. 412, 415 КПК України, слугували підставою для призначення у цьому провадженні нового розгляду в суді першої інстанції, про що йдеться в апеляційній скарзі захисника, колегією суддів не встановлено та стороною захисту доказів на підтвердження існування таких надано не було.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що доводи обвинуваченого та його захисника, які є аналогічними позиції сторони захисту під час розгляду справи судом першої інстанції, щодо спричинення обвинуваченим ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, не знайшли свого підтвердження, як в ході розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного перегляду справи, не відповідають фактичним обставинам справи та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами у їх сукупності, а тому апеляційні скарги обвинуваченого та захисника не підлягають задоволенню.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначене у відповідності з положеннями ст. ст. 50, 65 КК України з належним врахуванням тяжкості кримінального правопорушення, відомостей про особу обвинуваченого, що відповідає принципам законності, співмірності та справедливості і не оскаржуються в апеляційних скаргах.

Разом з цим, апеляційний суд вважає обгрунтованою скаргу прокурора про допущення судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, через посилання в мотивувальній частині вироку як на доказ на витяг з ЄРДР від 12.08.2021, оскільки, в розумінні ст. 84 КПК України, він не є доказом у кримінальному провадженні, внаслідок чого апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду зміні в цій частині.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та захисника задоволенню не підлягають, а апеляційна скарга прокурора є обгрнутованою, а відтак вирок підлягає зміні в цій частині.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скарну прокурора Павлоградської окружної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 лютого 2023 року, ухвалений щодо ОСОБА_7 змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду як на доказ на витяг з ЄРДР від 12 серпня 2021 року.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4