У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , на вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2023 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв, українця, громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого

- обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

захисник ОСОБА_5

( в режимі відеоконференції з Веселинівського районного суду Миколаївської області)

обвинувачений ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити. Призначити ОСОБА_6 , покарання за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, до покарання призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20 травня 2021 року та визначити йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців. В іншій частині вирок залишити без змін.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до покарання, призначеного за цим вироком, повністю приєднано невідбуте покарання за вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.05.2021 року і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

В задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 відмовлено.

Вирішено питання щодо речового доказу.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі захисник не оспорюючи фактично встановлених під час судового розгляду обставин вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, вважає оскаржуваний вирок незаконним та необґрунтованим, оскільки вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своєю мірою є занадто суворим і не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним злочину та даним про особу обвинуваченого.

Вказує, що обвинувачений визнав свою вину, надавав послідовні та правдиві покази, чим сприяв розкриттю злочину, звертався з вибаченнями до потерпілого та жалкував про вчинене. Зауважує, що ОСОБА_6 на даний час не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, з 1993 року по 2006 рік перебував на психіатричному обліку але був знятий у зв`язку з відбуванням у місця позбавлення волі. Неодноразово лікувався стаціонарно в психіатричних відділеннях з діагнозом: «змішані та інші розлади особистості», раніше судимий, має зареєстроване постійне місце проживання за яким характеризується посередньо. Вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо в умовах ізоляції від суспільства, проте із зменшеним терміном покарання.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 19.08.2021 року в обідній час ОСОБА_6 , перебуваючи в житловому будинку ОСОБА_8 , який розташований по АДРЕСА_2 , в одній із кімнат помітив ноутбук, після чого в нього виник умисел на його викрадення з даного житлового будинку. Реалізуючи свій задум, діючи умисно та повторно, переслідуючи ціль незаконного збагачення та корисливий мотив з кімнати будинку таємно викрав не працюючий ноутбук марки «LENOVO G 575» вартістю 500 грн. Після здійснення крадіжки ОСОБА_6 розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальні збитки на загальну суму 500 грн.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, думки прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Висновок суду, щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав правильну юридичну оцінку і обґрунтовано дійшов до висновку про його винність у вчинені вказаного злочину.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення злочину обвинуваченим.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.2 ст. 185 КК України є правильною і апелянтом не оспорюється. А тому відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника, щодо суворості призначеного покарання, апеляційний суд вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру . Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Захисник вказуючи в апеляційній скарзі на те, що суд призначив ОСОБА_6 явно несправедливе покарання та висуваючи вимогу про пом`якшення призначеного покарання, не наводить жодних мотивів про існування істотної диспропорції, неадекватності між визначеним судом розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке він просить призначити.

Обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, судом першої інстанції призначено з дотриманням вимог ст. 65, 66, 67 КК України Так, судом враховано відомості, що характеризують особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий за злочини проти власності, за місцем проживання характеризується посередньо, ніде не працює, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра на даний час не перебуває. Перебував на психіатричному обліку з 1993 року по 2006 рік (зняли з обліку у зв`язку з відбуванням у місцях позбавлення волі). Неодноразово лікувався стаціонарно в психіатричних відділеннях з діагнозом: «Змішані та інші розлади особистості». Разом з тим є осудною особою, оскільки згідно Висновку судово психіатричного експерта № 86 від 14.12.2022 року ОСОБА_6 хронічним психічним захворюванням, недоумством на момент інкримінованого правопорушення, а саме 19.08.2021 року, не страждав і не страждає на теперішній час, а виявляв та виявляє ознаки змішаного розладу особистості. На момент вчинення злочину ОСОБА_6 тимчасово хворобливих розладів психічної діяльності не виявляв, немає в нього й у теперішній час. Ступінь виразності (глибина) наявного в нього розладу особистості така, що в період час, що відноситься до інкримінованого йому кримінального правопорушення, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В даний час він також може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру не потребує. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання судом не встановлено. За такого, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що мета покарання, передбачена ч.2, 3 ст. 50 КК України, може бути досягнута при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 міри покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки.

Врахувавши всі вищезазначені обставини, а також той факт, що ОСОБА_6 раніше вісім разів притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких, умисних, в тому числі і корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, вчинив новий злочин в період іспитового строку, через нетривалий час після ухвалення стосовно нього попереднього вироку, яким він засуджений за вчинення аналогічного злочину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування принципу повного складання покарань, призначаючи ОСОБА_9 покарання за сукупністю вироків із урахуванням положень ст. 71 КК України, належним чином вмотивувавши таке рішення у вироку.

Зазначені вище обставини свідчать про високий рівень ризику вчинення ОСОБА_6 нових кримінальних правопорушень та його стійку антисоціальну поведінку, а тому його виправлення без відбування покарання в місцях позбавлення волі є неможливим і саме у розмірі, яке остаточно призначене судом першої інстанції.

Таке покарання, на думку апеляційного суду, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особі обвинуваченого, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. З урахуванням цього, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства, апеляційний суд не вбачає.

Судом у відповідності до п. 1 Постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання додержано вимоги ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, за принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Інших обставин, пом`якшуючих покарання або позитивно характеризуючих особу обвинуваченого, які б не були предметом розгляду та аналізу суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б стали підставою для зміни або скасування вироку, апеляційним судом не встановлено, у зв`язку з чим апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Веселинівського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2023 року, стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: