У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2023 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 ОСОБА_6 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 ,

захисник ОСОБА_6 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити клопотання ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відзначає, що засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» не з його вини, оскільки відбував покарання за вироком суду та був залишений у слідчому ізоляторі на час розгляду іншої справи, у зв`язку з чим він не мав можливості бути залученим до виконання робіт з господарського обслуговування.

Вважає, що клопотання подано за місцем відбування покарання та порушення вимог щодо його територіальної підсудності не вбачається.

Звертає увагу суду на те, що відповідно до пояснень засудженого ОСОБА_5 , наданих під час судового розгляду, останній усвідомив свою провину, позитивно змінює свою поведінку (що підтверджується характеристикою), приймав участь у проведенні ремонтних робіт у слідчому ізоляторі, що у сукупності доводить його виправлення.

На думку захисника, адміністрація Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» не розглянула питання щодо умовно-дострокового звільнення ОСОБА_5 , хоча зобов`язана була це зробити, оскільки він був залишений відбувати покарання в умовах цієї установи до вирішення питання по кримінальній справі.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Суд першої інстанції встановив, що 06.10.2019 р. ОСОБА_5 був затриманий в зв`язку із вчиненням злочину, за який був засуджений 12.10.2022 р. Ленінським районним судом м. Миколаєва до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Протягом періоду з 06.10.2019 р. до моменту набрання вироком від 12.10.2022 р. законної сили ОСОБА_5 перебував у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» у зв`язку з розглядом цього та інших кримінальних проваджень. З моменту набрання чинності цим вироком й до часу розгляду клопотання він перебуває у цій же установі у зв`язку з поданням ним заяви про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, розглянутого Ленінським районним судом м. Миколаєва 12.10.2022 р.

Разом з цим, поставлене заявником питання може розглядатись лише у суді за місцем розташування виправної колонії або за місцем виконання засудженим робіт з господарського обслуговування. Місце ж, з якого здійснюється направлення засуджених до позбавлення волі або з використанням якого здійснюється переміщення засуджених (зокрема слідчий ізолятор тощо) не є? виправною установою, а за такого це місце й не є місцем відбуття покарання засудженим.

Крім того, суд відзначив й те, що ОСОБА_5 не маючи для такого об`єктивної потреби, висловив бажання знайомитись з матеріалами кримінального провадження, які (матеріали) вочевидь для нього не мають жодного значення ані для ухвалення відносно нього вироку, ані для визначення йому строку покарання, що свідчить про свідоме ухилення від направлення до установ виконання покарання.

Втім, надаючи оцінку вимогам засудженого по суті, суд першої інстанції відзначив, що до суспільно-корисної праці ОСОБА_5 не залучався. Із жодними зверненнями про його залучення до праці не звертався, у будь-який інший спосіб свого бажання бути залученим до такої праці не висловлював, що не дає жодних підстав для висновку про те, що він своїм ставленням до суспільно-корисної праці довів свого виправлення.

При цьому, з наданих стороною захисту документів вбачається, що адміністрація установи, у якій перебуває засуджений, не знайшла підстав не тільки для висновків що засуджений став на шлях виправлення, але навіть для застосування відносно ОСОБА_5 будь-якого заохочення протягом більш ніж трьох років.

Окрім наведеного, суд відзначив, що укладаючи угоду про визнання винуватості ОСОБА_5 висловив свою згоду на те, що за скоєне має відбути покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців. Проте, негайно після набрання вироком законної сили він же від цієї позиції відмовився та почав наполягати на своєму звільненні, що у сукупності доводить, що він виявляє нещирість та вживає усіх доступних йому суто організаційних заходів із тим, щоб уникнути відбуття покарання, що йому належить. Таке не є сумісним не тільки з «виправленням», але навіть з каяттям.

Наведене, на думку суду першої інстанції, у сукупності доводить те, що як юридичні (наявність поданого у встановленому законом порядку звернення), так й фактичні підстави для задоволення цього клопотання є відсутніми, а тому у його задоволенні слід відмовити.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

За змістом ст. 81 КК України, єдиною і достатньою підставою умовно-дострокового звільнення особи, яка має право за законом при відбутті певної частини покарання, є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 відбуває покарання як засуджений 12.10.2022 р. Корабельним районним судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 186 КК України, із застосуванням положень ч. 4 ст. 70 КК України, до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На день розгляду судом першої інстанції клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, останній, із призначених 4 років 6 місяців позбавлення волі, відбув більше 2/3 призначеного йому строку покарання.

Отже, з урахуванням того, що ОСОБА_5 засуджений за вчинення умисного тяжкого злочину, відбув більше двох третин строку покарання, призначеного судом, до нього можуть бути застосовані положення ст. 81 КК України.

Разом з тим, як зазначено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» № 2 від 26.04.2002 р., умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Розглядаючи подання про умовно-дострокове звільнення, суд зобов`язаний перевірити сумлінну поведінку та сумлінне ставлення особи за весь період відбування нею покарання, врахувати тяжкість вчиненого злочину та особу засудженого в цілому.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання про умовно-дострокове звільнення або відмову в такому, суд повинен його мотивувати.

Вказаних вимог суд першої інстанції дотримався та належним чином мотивував своє рішення.

З характеристики, наданої Державною установою «Миколаївський слідчий ізолятор» від 09.11.2022 р. вбачається, що ОСОБА_5 в установах виконання покарань знаходиться з 09.10.2019 р., характеризується посередньо. Вимоги режиму утримання та правил внутрішнього розпорядку порушував за що має одне стягнення у вигляді карцеру 10 діб (за невиконання законних вимог адміністрації та виражання нецензурною лайкою), заохочень не має. В умовах ув`язнення не агресивний, спокійний, стриманий. Стосунки зі співкамерниками намагається підтримувати рівні та спокійні, у створенні конфліктних ситуацій поміченим не був. Адаптація до перебування в умовах камерного типу протікає без ускладнень. Намірів аутоагресивного, суїцидального змісту не висловлює, на відповідних профілактичних обліках установи не перебуває. Психоемоційний стан задовільний. Соціально-корисні зв`язки підтримує шляхом отримання передач. До працівників слідчого ізолятору відноситься адекватно.

Як зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_5 за місцем відбування покарання характеризується посередньо, заохочень не отримував, притягувався до дисциплінарної відповідальності за порушення режиму утримання за невиконання законних вимог адміністрації, після чого, почав ставитись до працівників адміністрації «адекватно», що не свідчить про його належну поведінку, а лише підтверджує дотримання правил поведінки у зв`язку з усвідомленням наслідків таких порушень.

При цьому, як вірно зауважив суд першої інстанції, із жодними зверненнями про залучення ОСОБА_5 до суспільно-корисної праці останній не звертався, у будь-який інший спосіб свого бажання бути залученим до такої праці не висловлював, що не дає жодних підстав для висновку про те, що він своїм ставленням до праці довів свого виправлення. В той же час, адміністрація установи, у якій перебуває засуджений, не знайшла підстав не тільки для висновків що засуджений став на шлях виправлення, але навіть для застосування відносно ОСОБА_5 будь-якого заохочення протягом більш ніж трьох років.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 КВК України, виправлення засудженого процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним протягом всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Аналізуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції під час розгляду клопотання засудженого ОСОБА_5 повністю дотримався вимог кримінального закону та розділу 8 КПК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що застосування до засудженого умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є передчасним, з чим погоджується і апеляційний суд.

Твердження захисника щодо об`єктивної неможливості залучення засудженого ОСОБА_5 до виконання робіт з господарського обслуговування, у зв`язку із залишенням в умовах слідчого ізолятору, належним чином перевірені судом першої інстанції, який зазначив, що ОСОБА_5 не маючи для такого об`єктивної потреби, висловив бажання знайомитись з матеріалами кримінального провадження, які (матеріали) вочевидь для нього не мають жодного значення ані для ухвалення відносно нього вироку, ані для визначення йому строку покарання, що свідчить про свідоме ухилення від направлення до установ виконання покарання.

За такого, викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, з такими висновками погоджується і апеляційний суд.

Посилання апелянта на участь засудженого ОСОБА_5 у проведенні ремонтних робіт у слідчому ізоляторі жодним чином не підтверджено матеріалами провадження, в тому числі характеристикою, наданою установою саме на вимогу захисника.

Підсумовуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, належним чином врахував умови, передбачені ст. 81 КК України, для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за період часу відбування покарання засуджений ОСОБА_5 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці, а тому вважає, що підстав для скасування ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року, про що просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 березня 2023 року про відмову в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3