УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2023 року

м. Київ

справа № 752/7451/22

провадження № 51-5261ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду

від 29 червня 2023 року в кримінальному провадженні № 0001069 щодо

ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 13 січня

2022 року за вироком Голосіївського районного суду

м. Києва за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді штрафу у розмірі

17 000 грн,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4

ст. 185 КК.

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року

ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч. 4 ст. 185 КК до покарання

із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року щодо

ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185 КК ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 засуджено за те, що він 26 травня 2022 року приблизно о 02:52 шляхом зламу навісного замка проник до складського приміщення, що належить ТОВ «Фора», розташованого на проспекті Науки, 24 у м. Києві, звідки

в умовах воєнного стану повторно викрав продукти харчування на загальну суму 3734,28 грн.

Київський апеляційний суд ухвалою від 29 червня 2023 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_4 залишив

без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги мотивує тим, що апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 безпідставно погодився із правильністю застосування до нього положень ст. 69 КК під час призначення покарання. При цьому суд, як зазначає прокурор, не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, дані про особу засудженого, який раніше судимий за вчинення аналогічного умисного корисливого кримінального правопорушення проти власності, не працює, завдану шкоду не відшкодував, за місцем проживання характеризується незадовільно, зловживає спиртними напоями, у 2022 році неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення публічного порядку, перебуває

на обліку як кривдник з 23 лютого 2022 року. Також вказує на безпідставне врахування судом пом`якшуючими покарання обставинами, які, як зазначає, формально перераховані в ухвалі, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та інших обставин, а також тяжка економічна ситуація в країні, що викликана військовою агресією російської федерації. Крім того, стверджує, що судом апеляційної інстанції проігнороване неправильне застосування місцевим судом закону України

про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 71 КК під час призначення покарання засудженому. Наголошує, що ОСОБА_4 раніше судимий за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року за ч. 1

ст. 185 КК до покарання у виді штрафу, який не сплатив, а новий злочин вчинив

26 травня 2022 року, не відбувши покарання за попереднім вироком, що залишилось поза увагою судів.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК, і правильність кваліфікації його дій

у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.

Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень

ст. 69 КК, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість, незастосування положень

ст. 71 КК колегія суддів вважає необґрунтованими.

Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і

не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.

Статтею 69 КК регламентовано, що за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають

на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.

Як убачається із копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального

правопорушення, дані про особу винного, який не працює, за місцем проживання характеризується незадовільно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра

не перебуває, а також взяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих та інших обставин, тяжку економічну ситуацію в країні, що викликана військовою агресією російської федерації, та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Відповідно до ст. 69 КК, оскільки наявні кілька обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення,

з урахуванням особи обвинуваченого, який до 2022 року злочинів не вчиняв, суд вважав за необхідне призначити йому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 185 КК.

Разом із тим, суд вказав на те, що перевиховання та виправлення ОСОБА_4

не можливе без ізоляції від суспільства, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі.

Крім того, як убачається з вироку, суд зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 72 КК вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року, яким

ОСОБА_4 призначено покарання за ч. 1 ст. 185 КК у виді штрафу в розмірі

17 000 грн, необхідно виконувати самостійно, що відобразив і в резолютивній частині рішення.

Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4

за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої в частині безпідставного застосування положень ст. 69 КК та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого через м`якість є аналогічними доводам касаційної скарги прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення та обґрунтовано залишив вказаний вирок без змін, зазначивши

в ухвалі підстави ухваленого такого судового рішення.

При цьому колегія суддів апеляційного суду, як убачається з постановленої ухвали, вказала на те, що рішення суду про призначення ОСОБА_4 покарання

із застосуванням ст. 69 КК у виді 3 років позбавлення волі, яке він повинен відбувати реально, відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є достатнім і необхідним

для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався

під час її постановлення.

Що стосується доводів прокурора про незастосування судом положень ст. 71 КК

під час призначення ОСОБА_4 покарання, то вони є безпідставними з огляду

на зміст вироку суду першої інстанції, який призначив остаточне покарання, яке складається з покарання за новим вироком та вирокомГолосіївського районного суду м. Києва від 13 січня 2022 року. Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що прокурор в апеляційній скарзі з цих підстав вирок суду першої інстанції не оскаржував.

Відсутність у резолютивній частині вироку посилання на ст. 71 КК, що залишилось поза увагою апеляційного суду, суд касаційної інстанції не вважає таким порушенням закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його м`якість.

В касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м`якості призначеного ОСОБА_4 покарання та безпідставності застосування до нього положень ст. 69 КК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судових рішень, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 червня 2023 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3