Номер провадження: 11-кп/813/1170/23
Справа № 522/2799/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Приморського райсуду м. Одеси від 17.02.2023 у к/п №0000023 від 28.01.2023 відносно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Станіслав, Білозерського р-ну, Херсонської обл., громадянина України, працюючого по найму, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-26.05.2014 Білозерським райсудом Херсонської обл. за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, звільнений 16.11.2017 по відбуттю строку покарання.

-обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та йому призначено покарання у виді обмеження волі строком 1 рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробування з іспитовим строком 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він, переслідуючи прямий умисел, направлений на порушення встановленого правового режиму обігу наркотичних засобів, встановленого ст. 7 Закону України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» в редакції від 22.12.2006, згідно з якою обіг наркотичних засобів та психотропних речовин включених до таблиць 1-2, списку № 1 переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, затвердженого Постановою КМ України № 770 від 6.05.2000, на території України заборонено, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, умисно, незаконно, на початку вересня 2022на полі за межами с. Станіслав Херсонського (Білозерського) району Херсонської області, зірвав рослину роду «Конопля», таким чином незаконно придбав, яку після процесу сушіння подрібнив руками, тобто виготовив придатний для вживання наркотичний засіб та в подальшому незаконно без мети збуту зберігав, в кишені верхнього одягу, з метою особистого вживання, до моменту її вилучення працівниками поліції під час огляду місця події 28.01.2023.

В ході огляду місця події поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у ОСОБА_7 виявлено та вилучено полімерний пакет з подрібненою речовиною рослинного походження, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено - канабіс, масою в перерахунку на висушену речовину 18,193 г.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі заступник керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій вказує на те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого з таких підстав:

- особі, яка вчинила кримінальне правопорушення має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення, водночас поширення наркоманії та зростання злочинності, пов`язаної із незаконним обігом наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів набувають усе більших масштабів і стають серйозним соціальним чинником, який негативно впливає на життя, здоров`я та благополуччя людей;

- відповідно до постанови Пленуму ВСУ судам слід обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили кримінальні правопорушення на ґрунті наркоманії;

- судом 1-ої інстанції не взято до уваги те, що ОСОБА_7 вже втретє притягується до кримінальної відповідальності, будучи раніше судимим, у тому числі за вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, а також за вчинення злочину проти власності;

- обвинувачений ОСОБА_7 визнав вину під тиском зібраних доказів, що свідчить про відсутність щирого каяття та активного сприяння розкриттю правопорушення;

За таких обставин, прокурор ОСОБА_8 просить скасувати оскаржуваний вирок від 17.02.2023, в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року обмеження волі. Строк відбування покарання обраховувати з моменту прибуття обвинуваченого та його обліку у виправному центрі.

Захисник ОСОБА_9 у судове засідання не з`явився, направив на адресу апеляційного суду заяву про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Однак, у зв`язку із технічними перешкодами не вийшов на відеозв`язок, при цьому обвинувачений ОСОБА_7 наполягав, а прокурор ОСОБА_6 , не заперечувала проти апеляційного розгляду за відсутності захисника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається матеріалів провадження, учасники кримінального провадження надали згоду на розгляд обвинувального акту за їх відсутності, обвинувачений беззаперечно визнав свою вину у зв`язку з чим судовим розгляд був проведений у спрощеному порядку, який перебачений ст. 382 КПК України.

Враховуючи те, що зазначені висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку та правильність кваліфікації його дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора відносно призначеного покарання апеляційний суд приходить до таких висновків.

Стаття 50 КК України передбачає, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 №15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд 1-ої інстанції, пославшись на положення ст. 65 КК України зазначив, що враховує ступінь тяжкості кримінального проступку та особу винуватого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, має місце проживання, за яким посередньо характеризується, веде нормальний здоровий спосіб життя, скарг на нього не надходило, офіційно не працевлаштований.

Обставиною, що згідно зі ст. 66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого суд 1-ої інстанції визнав щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання згідно з положеннями ст. 67 КК України судом 1-ої встановлено не було.

Апеляційний суд критично оцінює посилання прокурора відносно того, що обвинувачений визнав вину під тиском зібраних доказів, що свідчить про відсутність щирого каяття та активного сприяння розкриттю правопорушення, оскільки такі обставини були встановлені стороною обвинувачення та зазначені в обвинувальному акті, при цьому ОСОБА_7 погодився на розгляд обвинувального акту щодо нього у спрощеному порядку (а.п. 4, 9).

Більш того, судом 1-ої обставиною, яка пом`якшує покарання визнано лише щире каяття.

Колегія суддів враховує посилання прокурора відносно того, що ОСОБА_7 вже втретє притягується до кримінальної відповідальності, однак зауважує, що вказана обставина не є безумовною та вирішальною підставою для призначення більш суворого покарання, з огляду на те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

При цьому, Колегія суддів також враховує правову позицію Другої судової палати ККС у складі Верховного Суду, викладені в постанові від 28.05.2020 у справі №753/13972/17 (провадження №51-986км20), у якій Верховний Суд зазначив, що законодавцем визначено, що саме суду надано дискреційні повноваження, щодо визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину.

Колегія суддів також враховує, що обвинувачений ОСОБА_7 самостійно, за першим викликом, з`явився до суду апеляційної інстанції з території Херсонської області, яка тривалий час була окупована російськими загарбниками, що свідчить про можливість надання йому останнього шансу, а саме застосування до нього ст. 75 КК України та звільнення від відбуття призначеного покарання з випробуванням.

Відповідно до приписів п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

З огляду на викладене вище, суд апеляційної інстанції вважає доводи прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання такими, що не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду провадження, а призначене покарання таким, що узгоджується із принципами справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , у зв`язку з чим не вбачає підстав для зміни або скасування оскарженого вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Приморського райсуду м. Одеси від 17.02.2023 яким ОСОБА_7 визнаний винуватиму вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3