печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2023 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в м. Києві клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:

31.05.2023 року в провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора другого відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів у сфері протидії організованій злочинності Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна в межах кримінального провадження №0000441.

Клопотання обґрунтоване тим, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000441 від 13.04.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 КК України.

В межах зазначеного кримінального провадження в ході проведення обшуку 24.05.2023, який здійснювався на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 8-А, було виявлено та вилучено майно, яке, на думку органу досудового розслідування може бути пов`язано з легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великих розмірах.

Відповідно до постанови слідчого від 25.05.2023, вилучені вищевказані предмети та речі, визнані речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000441.

Орган досудового розслідування у своєму клопотанні посилається на те, що вилучені речі мають значення речових доказів в зазначеному вище кримінальному провадженні та можуть бути використані як доказ, під час встановлення всіх обставин зазначеного вище кримінального провадження, у зв`язку з чим просить накласти арешт на майно.

Прокурор у судове засідання не з`явився, разом з тим надав на адресу суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, вимоги підтримав, просив задовольнити. Додатково надав документи, що здобуті органом досудового розслідування в ході проведення слідчої дії.

Представник влачника майна ФОП ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутності, проти задоволення клопотання прокурора заперечив, про що надав письмові пояснення. Додатково надав документи на підтвердження легального походження вилученого під час обшуку майна.

Слідчим суддею визнано можливим проводити розгляд клопотання у відсутності прокурора та представника власника майна.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Відповідно до ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Згідно з ч. 3 ст.170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього кодексу, тобто якщо воно зберегло на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та є предметами, що були об`єктом кримінально протиправних дій, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В судовому засіданні встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000441 від 13.04.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 КК України.

В межах зазначеного кримінального провадження в ході проведення обшуку 24.05.2023, який здійснювався на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 8-А, було виявлено та вилучено майно третьої особи, яке, на думку органу досудового розслідування може бути пов`язано з легалізацією майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великих розмірах.

Постановою слідчого від 25.05.2023 року вилучені в ході проведення обшуку речі визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Відповідно до п. 2 ч. 3. ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора.

Отже, процесуальний закон ставить в чітку залежність застосування заходів забезпечення кримінального провадження з обов`язком слідчого довести слідчому судді, що такі заходи виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який слідчий зазначає у своєму клопотанні.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як зазначено вище, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000441 року здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364-1, ч. 2 ст. 366 КК України.

Чинним кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Так, встановлено, що згідно зовнішньоекономічного контракту ФОП ОСОБА_4 придбав, оплатив та розмитнив товар, який, зокрема, було вилучено в ході проведення обшуку 24.05.2024 року. Нереалізовані залишки товару були перевезені на склад за адресою Героїв Космосу, 8А, на підставі договору зберігання з ТОВ «ЛОГІСТАР ГРУП» від 01.05.2023 року. Таким чином, правомірність володіння тимчасово вилученим майном ФОП ОСОБА_4 підтверджується наданими документами, а саме: договором зберігання, зовнішньоекономічним контрактом, інвойсами та пакувальними листами, платіжними дорученнями, митними деклараціями та актами приймання-передачі відповідальності (згруповані реєстри відправлень).

Таким чином, описане вище спростовує відповідність тимчасово вилученого майна, критеріям речового доказу, у відповідності до ст. 98 КПК України.

При цьому, аналіз наданих в розпорядження слідчого судді матеріалів, свідчить про те, що відсутні будь-які дані на обґрунтування правової підстави для арешту тимчасово вилученого майна під час проведення обшуку 24.05.2023, який здійснювався на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва, за адресою: м. Київ, вул. Героїв Космосу, буд. 8-А, можливості використання такого майна, як доказу в кримінальному провадженні, в межах якого подано клопотання про арешт майна, а так само, розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна для третіх осіб.

Згідно зі ст. 7, 16 КПК України загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Статтею 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження слідчий суддя зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

З урахуванням наведеного, в ході розгляду клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя прийшов до висновку, що відсутні дані, які б свідчили про те, що вказане майно було об`єктом кримінально протиправних дій, набуте кримінально протиправним шляхом або отримане юридичними особами внаслідок вчинення розслідуваних кримінальних правопорушень, відповідно до яких є необхідність у накладенні арешту на майно, їх збереження як речових доказів.

З урахуванням наведенного, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, у зв`язку з відсутністю для цього правових підстав.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 170-173, ст. 309, 372 КПК України слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, яке було вилучене в ході проведення обшуку 24.05.2023, в рамках кримінального провадження №0000441 від 13.04.2022 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1