Справа № 159/2865/22 Провадження №11-кп/802/434/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

законного представника

обвинуваченого - ОСОБА_9 ,

потерпілих - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 0000254 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2023 року,

В С Т А Н О В И В:

Згідно вироку суду першої інстанції ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Ковель, Волинської обл., зареєстрований та проживає: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, студент Луківського професійно-технічного училища №22, не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 286-1 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

Строк покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з дня затримання для виконання вироку.

Вироком вирішено долю речових доказів і арештованого майна.

Згідно вироку ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 06.03.2022 року близько 17.30 години, всупереч вимог Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій, але легковажно розраховуючи на їх відведення, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним транспортним засобом марки «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_1 без відповідного посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, рухаючись по автошляху М07 «Ягодин-Ковель-Київ» з с. Туполи Ковельського району в напрямку м. Ковель, поблизу с. Старі Кошари Ковельського району, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, перед перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод та небезпеки іншим учасникам руху під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожньої обстановки, стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, чим порушив вимоги п.п. 2.1(а), 2.3(б), 2.9(а), 10.1, 12.1 Правил дорожнього руху України в результаті чого, виїхав праворуч за межі проїзної частини, де допустив перекидання даного транспортного засобу. Внаслідок вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_15 , помер на місці події, ще один пасажир вказаного транспортного засобу ОСОБА_16 , помер в реанімаційному відділені Ковельського МТМО, а інші пасажири, зокрема ОСОБА_10 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , отримали тілесні ушкодження різного ступеня тяжкості.

Так, смерть ОСОБА_15 настала від закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток основи черепа та забоєм головного мозку. Смерть ОСОБА_16 настала від поєднаної тупої травми тіла: закритої тупої травми грудної клітки з множинними переломами ребер справа та зліва з двобічним гемотораксом, закритої тупої травми живота з розривами селезінки та з гемоперитонеуму з розвитком складного травматично-геморагічного шоку. ОСОБА_13 отримав наступні тілесні ушкодження у вигляді закритої хребетно-спінальної травми: лінійних переломів остистих відростків 6-7 шийних хребців та 8-9 грудних хребців без порушення функції хребта та спинного мозку з торакалгією, закритої травми грудної клітки лінійного перелому 4 ребер справа з правобічним пневмогемомотораксом, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, згідно пункту 2.1.3.й. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень». ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді - закритого вивиху лівої плечової кістки та перелому акроміального кінця лівої ключиці без зміщення, що утворилися від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо від виступаючих частин салону автомобіля, в час, вказаний в медичній документації і за ступенем тяжкості відноситься до категорії - тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, згідно пункту 2.2.1.в. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали перебуває грубе порушення неповнолітнім ОСОБА_7 вимог п.п. 2.1(а), 2.3(б), 2.9(а), 10.1, 12.1, Правил дорожнього руху України:

-п. 2.1(а) Водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії;

- п. 2.3(б) Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 2.9(а) Водієві забороняється керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції;

-п. 10.1 Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам;

- п. 12.1 Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Таким чином ОСОБА_7 своїми необережними діями, що виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження та спричинило загибель кількох осіб, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 286-1 КК України.

Захисник ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого, вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його суворості.

Вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає меті покарання виправлення обвинуваченого внаслідок занадто каральності вироку через засурове обмеження прав і свобод ОСОБА_7 , який тільки почав доросле життя.

На переконання апелянта місцевим судом не правильно оцінено фактичні обставини, які вплинули на призначення надто сурового покарання обвинуваченому.

Перш за все, судом першої інстанції не правильно зазначено в оскаржуваному вироку, що обвинувачений не працює, оскільки вказане не відповідає дійсності, адже ОСОБА_7 у 2022 році закінчив професійно-технічне училище № 22 смт Луків і здобув професію, зразу після чого почав працювати на тимчасових підробітках.

Також судом не правильно оцінено пояснення потерпілих і свідків, з яких вбачається, що на вмовляння ОСОБА_15 обвинувачений ОСОБА_7 взяв автомобіль, таким чином саме на прохання дорослого останній сів за кермо.

Крім того не відповідає дійсності, що обвинувачений ОСОБА_7 за період часу судового розгляду не просив вибачення у потерпілих. Так, як сам обвинувачений так і його батьки неодноразово вибачалися перед усіма потерпілими за вчинене, зокрема, перед матір`ю загиблого ОСОБА_15 потерпілої ОСОБА_12 на стадії досудового розслідування, підготовчого судового розгляду, судового розгляду та по сьогоднішній день.

Також матеріали справи не містять підтвердження щодо ведення обвинуваченим веселого способу життя після вчинення злочину, як про це вказувала потерпіла ОСОБА_12 . Адже обвинувачений від початку судового розгляду перебував під домашнім арештом з забороною залишати житло у нічну пору доби, зобов`язань покладених на нього не допускав, постійно працював, веселого способу життя не вів. Враховуючи вказане та ту обставину, що потерпіла ОСОБА_12 і обвинувачений ОСОБА_7 проживають у різних населених пунктах, між собою не пересікаються, захисник вважає пояснення потерпілої голослівними.

При цьому, потерпілі та їх представники не наполягали на призначенні обвинуваченому найсуворішого покарання.

На підставі викладеного, апелянт просить оскаржуваний вирок в частині покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 призначити покарання у виді штрафу у розмірі 4 тисячі неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 68 000 грн, в решті вирок залишити без змін.

Додатково просить під час апеляційного розгляду повторно дослідити докази, які стосуються даних про особу обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та його захисника, які апеляцію підтримали та просили задовольнити, думку прокурора, який вважав скаргу безпідставною та просив залишити без задоволення, а судове рішення, - без змін, потерпілих, які щодо міри покарання підтримали апеляційну скаргу сторони захисту, апеляційний суд доходить наступного висновку.

За положеннями, які містяться у ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції відповідно до норм ч.1 ст.404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, та кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 286-1 КК України, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюється.

Разом з тим, сторона захисту у поданій апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі внаслідок суворості.

Проте такі твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) (2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, відповідно до положень ст.ст.66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання, тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Водночас, як зазначав Верховний Суд, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені кримінально-процесуальним законом, який передбачає повноваження судів апеляційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого, зокрема коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Згідно із положеннями ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим як внаслідок м`якості, так і суворості.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні цієї ж норми процесуального права, означає з`ясування судом насамперед питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст.12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що відображено у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин справи в їх сукупності визначає тяжкість конкретного злочину, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію злочину, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання, а також зважаючи на принцип індивідуалізації покарання.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій стороною захисту.

Як убачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, та дані про його особу. При цьому, судом наведено переконливі доводи про неможливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без ізоляції від суспільства і саме на той строк, який визначений судом.

Обставин, що обтяжують покарання судом першої інстанції не встановлено, до обставин, що пом`якшують віднесено визнання обвинуваченим повністю своєї вини у вчиненому, щире каяття, відшкодування збитків, сплата судових витрат, вчинення кримінального правопорушення будучи неповнолітнім.

Крім того, місцевий суд, призначаючи покарання обвинуваченому, врахував дані про його особу, який скоїв необережний особливо тяжкий злочин із тяжкими наслідками. які потягли загибель двох людей працездатного віку, на обліку в наркологічному диспансері та психлікарні не перебуває, на теперішній час не працює, на час вчинення правопорушення навчався в ПТУ №22, не судимий, не одружений, дітей не має. За місцем проживання характеризується задовільно, на обліку у службі у справах дітей не перебував. Проживає в повноцінній сім`ї разом із матір`ю, батьком та двома сестрами, умови проживання задовільні, видимих ознак неблагополуччя в сім`ї не виявлено. Його сім`я в поле зору служби дітей не потрапляла. За місцем навчання характеризується позитивно, виконує основні навчальні та позаурочні завдання, дотримується правил розпорядку училища і правил поведінки учня.

Таким чином місцем судом враховані ті обставини, на які посилається апелянт у своїй скарзі.

Разом з тим, суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.69 та ст.75 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Судом першої інстанції враховану і думку потерпілих, які не наполягали на призначені обвинуваченому суворого покаранні у вигляді позбавлення волі.

Однак судова колегія зауважує, що думка потерпілих може бути врахована судом в сукупності з іншими обставинами, однак не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у своїй постанові від 21 лютого 2019 року у справі №742/584/18.

Аналогічна думка викладена і в постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 березня 2019 року, де зазначено, що кримінальне правопорушення, передбачене ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілого, щодо виду та розміру покарання, сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.

Таким чином, суд першої інстанції, взявши до уваги пояснення та емоційний стан потерпілої ОСОБА_12 , надав належну їм оцінку у сукупності з іншими обставинами справи та зробив обґрунтований висновок щодо призначення обвинуваченому саме того виду та міри покарання, яке є співрозмірне вчиненому останнім кримінального правопорушення та наслідків, які від нього настали.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на обставини справи, а саме на той факт, що потерпілий керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння без отримання права на керування транспортним засобом і цим самим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, що призвели до тяжких непоправних наслідків у вигляді смерті кількох людей.

Крім цього слід зазначити, що суд першої інстанції, дотримуючись вимог ст. 50, 65 КК України, призначив обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 4 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі на мінімальний строк 7 (сім) років.

Призначене покарання, на думку апеляційного суду, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 , попередження вчинення ним нових злочинів, і не є надто суворим, як про це зазначено в апеляційній скарзі сторони захисту.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Посилання захисника на той факт, що обвинувачений є особою молодого віку, в якого лише починається життя, здобув професійно-технічну освіту, почав працювати на тимчасових підробітках, не вів розгульного життя після вчинення злочину, неодноразово просив вибачення у потерпіли. не є достатніми мотивами для обґрунтування висновку про можливість пом`якшення покарання та призначення останньому покарання у виді штрафу. Вказаний вид покарання, на переконання апеляційного суду, не забезпечить досягнення мети загальної превенції і попередження вчинення обвинуваченим злочинів у сфері безпеки дорожнього руху.

Положеннями ст.404 КПК України чітко регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження апеляційний суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду цей факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Однак, заявляючи клопотання про повторне дослідження доказів встановлених під час судового розгляду, захисником обвинуваченого не вказано як ці вимоги кореспондуються з приписами ч. 3 ст. 404 КПК України, оскільки не було зазначено обґрунтованих доводів про порушення, допущені судом першої інстанції при їх дослідженні, та не зазначено в апеляційній скарзі обґрунтованих мотивів неправильної оцінки місцевим судом наданих стороною обвинувачення доказів, або не врахування будь-яких доказів.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що всі доводи апеляційної скарги сторони захисту фактично зводяться до його незгоди з висновками суду першої інстанції щодо оцінки доказів щодо особи обвинуваченого, його характеризуючи даних, які були досліджені судом та наведені у вироку.

На переконання судової колегії, судом першої інстанції правильно надано оцінку наявним в матеріалах провадження доказам, які характеризують особу обвинуваченого в соціальному плані.

Враховуючи вищевикладене, підстав для зміни вироку, пом`якшення обвинуваченому призначеного покарання з мотивів наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить. Тому доводи захисника про призначення його підзахисному надто суворого покарання не відповідають фактичним обставинам справи і є безпідставними.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Таким чином, апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2023 року - без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 березня 2023 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді