ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2023 року

м. Київ

справа № 595/1175/22

провадження № 51-1501 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженої ОСОБА_6 на вирок Тернопільського апеляційного суду від 18 січня 2023 року у кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Дуліби Бучацького району Тернопільської області, проживаючої у тому АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 158-1 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 158-1 КК, та призначено їй покарання із застосуванням положень статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки без позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК.

Прийнято рішення щодо процесуальних витрат.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватою у тому, що вона, будучи членом дільничної виборчої комісії, надала виборчий бюлетень для голосування, не маючи права його надавати, за таких обставин.

Відповідно до постанови Бучацької міської територіальної виборчої комісії Чортківського району Тернопільської області № 23 від 7 жовтня 2020 року утворено дільничні виборчі комісії з проведення місцевих виборів 25 жовтня 2020 року в Бучацькому єдиному виборчому окрузі, із затвердженням їх керівного складу. Одним із членів дільничної виборчої комісії (далі - ДВК) №610150 було призначено ОСОБА_6

25 жовтня 2020 року зранку ОСОБА_6 , перебуваючи на виборчій дільниці №610150, що на вул. Центральна, 49 у с. Дуліби Чортківського району Тернопільської області, отримала разом із ОСОБА_7 частину списку виборців на звичайній виборчій дільниці та відповідну кількість бюлетенів вказаної частини списку.

Після чого, цього ж дня в період часу з 8:20 (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_6 , виконуючи обов`язки щодо видачі бюлетенів виборцям, в порушення вимог частини 3 статті 248 Виборчого кодексу України,згідно з якими член дільничної виборчої комісії після пред`явлення виборцем одного з документів, зазначених у пунктах 1, 2 частини першої статті 8 цього Кодексу, за умови наявності виборця у списку виборців на відповідній виборчій дільниці та наявності у нього права голосу на відповідних місцевих виборах, надає виборцю список виборців для підпису, а також контрольний талон до виборчого бюлетеня, який є частиною виборчого бюлетеня, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 , який включений до списку виборців ДВК №610150, для голосування не прибув, оскільки перебував за її межами, діючи всупереч присяги члена ДВК, в порушення вимог статті 71 Конституції України, а також статей 5, 8 Закону України «Про місцеві вибори», умисно видала невстановленій досудовим розслідуванням особі бюлетені для голосування Єдиного одномандатного міського виборчого округу з виборів Бучацького міського голови виборчої дільниці №610150, Єдиного багатомандатного виборчого округу з виборів депутатів Чортківської районної ради Територіального виборчого округу №2 виборчої дільниці №610152, Єдиного багатомандатного виборчого округу з виборів депутатів Бучацької міської ради Територіального виборчого округу №3 виборчої дільниці №610152, а також бюлетень для голосування Єдиного багатомандатного виборчого округу з виборів депутатів Тернопільської обласної ради Територіального виборчого округу №5 виборчої дільниці №610150, що відповідає особі, внесеній до списку виборців за номером 212, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на час проведення місцевих виборів перебував за межами виборчої дільниці та участі у цих виборах не приймав.

18 січня 2023 року Тернопільський апеляційний суд скасував вирок Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_6 в частині призначеного їй покарання та постановив новий вирок, за яким ОСОБА_6 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 158-1 КК, та призначено їй покарання із застосуванням положень статті 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади або займатися певною діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом на строк 5 років. На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік, з покладенням обов`язків, передбачених статтею 76 КК.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої, просить вирок апеляційного суду щодо неї змінити та на підставі положень частини 2 статті 69 КК не призначати їй додаткове покарання.

Вважає, що апеляційний суд, призначаючи їй додаткове покарання, порушив загальні засади призначення покарання, безпідставно не застосував положення частини 2 статті 69 КК, що призвело до явної несправедливості призначеного їй покарання через суворість. Крім того, всупереч приписам кримінального процесуального закону, такого свого рішення не обґрунтував.

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити вирок суду апеляційної інстанції без зміни.

Інших учасників було повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду від них не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судове рішення суду апеляційної інстанції у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновки судів попередніх інстанцій про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 158-1 КК, та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оскаржуються.

З приводу доводів касаційної скарги засудженої про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону судом апеляційної інстанції при перегляді в апеляційному порядку вироку місцевого суду щодо неї, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину й особі засудженої через суворість, колегія суддів зазначає наступне.

За приписами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам повинен відповідати й вирок апеляційного суду, а також, згідно з положеннями частини 2 статті 420 КПК, й загальним вимогам до вироків. Крім того, у ньому має бути зазначено мотиви ухваленого рішення, статті закону, які порушено судом першої інстанції, та в чому саме полягають ці порушення або необґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 цим вимогам кримінального процесуального закону відповідає.

Так, перегляд вироку Бучацького районного суду Тернопільської області від 8 листопада 2022 року стосовно ОСОБА_6 в апеляційному порядку здійснено за апеляційною скаргою прокурора, в якій він, не оспорюючи кваліфікації скоєного кримінального правопорушення за частиною 3 статті 158-1 КК та доведеність вини ОСОБА_6 у його вчиненні, вказував на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винної внаслідок м`якості, а саме: застосування положень частин 1, 2 статті 69 КК. Просив вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання скасувати та постановити новий, яким призначити останній покарання за частиною 3 статті 158-1 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом на строк 5 років. На підставі статті 75 КК звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладенням на неї обов`язків, передбачених статтею 76 КК.

Апеляційний суд, здійснюючи провадження у справі, дійшов висновку про часткову прийнятність доводів апеляційної скарги прокурора, враховуючи наступне.

Відповідно до загальних засад призначення покарання (стаття 65 КК), суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення (частина 1 статті 69 КК).

На підставах, передбачених у частині 1 статті 69 КК, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (частина 2 статті 69 КК).

Окрім цього, за правилами частини 1 статті 75 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22 листопада 2018 року, що діяла на момент вчинення злочину) у разі якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у частині м`якості призначеного засудженій покарання, апеляційний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, який за приписами статті 12 КК, відноситься до категорії тяжких, дані про особу винної, котра раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, за місцем проживання та працевлаштування характеризується виключно позитивно.

Суд врахував, що засуджена вину у скоєному визнала повністю, щиро розкаялася, не заперечувала фактичних обставин вчиненого злочину, у зв`язку з чим судовий розгляд у місцевому суді здійснювався з урахуванням приписів частини 3 статті 349 КПК, також активно сприяла розкриттю злочину, є опікуном ОСОБА_9 , 1935 року народження, що у відповідності до статті 66 КК є обставинами, які пом`якшують покарання.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про те, що за наведених обставин гарантування виконання мети покарання, визначеної частиною 2 статті 50 КК, як заходу примусу, може бути забезпечено шляхом призначення ОСОБА_6 основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції частини 3 статті 158-1 КК, та із застосовуванням положень статті 75 КК, без ізоляції засудженої від суспільства, виклавши у цій частині належні мотиви.

У касаційному порядку призначення основного покарання та застосування положень статті 75 КК не оспорюються.

Водночас апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про невмотивованість рішення місцевого суду щодо застосування положень частини 2 статті 69 КК відносно ОСОБА_6 , на підставі яких останній судом не було призначено додаткове покарання, при цьому зазначив обставини, що не були враховані судом першої інстанції при обрані їй міри примусу, та мотиви, з яких він не погодився з висновками місцевого суду.

Так, суд, прерогативою якого є призначення покарання, «зв`язаний» системою покарань, і не може відступити від неї. Якщо додаткове покарання безпосередньо передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, то порядок його призначення залежить від особливостей конструкції цієї санкції. У випадку, коли додаткове покарання передбачається як обов`язкове до призначення, то це вже вирішено самим законодавцем, який, встановлюючи таку санкцію, тим самим покладає на суд обов`язок призначити додаткове покарання. При застосуванні таких санкцій відмова від призначення обов`язкового додаткового покарання можлива лише за наявності підстав, передбачених частиною 2 статті 69 КК.

Санкція частини 3 ст. 158-1 КК, за якою ОСОБА_6 апеляційним судом призначено додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом, визначає обов`язкове призначення додаткового покарання та не містить альтернатив в цьому питанні.

Як вірно зазначено у оскарженому вироку, без належної уваги місцевого суду залишилось те, що ОСОБА_6 , виконуючи функції члена дільничної виборчої комісії, вчинила тяжкий злочин проти виборчих прав громадян, які є конституційними правами кожної особи та однією із основних засад демократії в Україні. Незастосування до обвинуваченої додаткового покарання, яке повинно полягати у забороні обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом, є необґрунтованим і свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується й колегія суддів Верховного Суду.

Застосування додаткового покарання у цьому провадженні відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

З урахуванням викладеного, на думку колегії суддів, суд апеляційної інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язаною з виборчим процесом на строк 5 років. В даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження нових злочинів.

Таким чином оскаржений вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 374, 420 КПК, містить докладні мотиви ухваленого судом рішення. При цьому підстав, передбачених статтею 438 КПК, для скасування вироку суду колегія суддів не встановила, а тому вважає, що у задоволенні касаційної скарги засудженої необхідно відмовити.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Тернопільського апеляційного суду від 18 січня 2023 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженої - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3