УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року

м. Київ

справа № 752/19949/17

провадження № 51-3111 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0008321,

встановив:

За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 5 вересня 2022 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, котрий народився у м. Києві, проживає на АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, котрий народився у с. Сулигівка Ізюмського району Харківської області, проживає на АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 рік та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК.

Згідно з вироком ОСОБА_5 та ОСОБА_6 визнано винуватими та засуджено за те, що вони 8 вересня 2017 року приблизно о 2:50, перебуваючи неподалік ПП «IMRR», що на просп. Голосіївський, 48, оф. 30 у м. Києві, діючи умисно, за попередньою змовою, з метою таємного викрадення чужого майна, розподілили ролі, після чого, ОСОБА_6 залишився спостерігати за обстановкою на дворі, з метою попередження, у разі загрози виявлення вчинення крадіжки, а ОСОБА_5 , піднявся на балкон другого поверху та шляхом відтиску невстановленим предметом дверей, незаконно проник до офісного приміщення, звідки таємно викрав належне потерпілому ОСОБА_7 майно, чим було завдано останньому матеріальну шкоду на загальну суму 8450 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 5 вересня 2022 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишено без змін.

Як убачається зі змісту касаційної скарги, прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає, що положення ст. 75 КК щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 судом застосовані неправильно, що призвело до призначення засудженим невиправданого м`якого покарання, яке не можна вважати справедливим. Виправлення засуджених вважає можливим лише в умовах відбування покарання у виді позбавлення волі.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Домірність покарання за злочин є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

У ст. 65 КК визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. За змістом ст. 75 КК рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.

Як вбачається з судових рішень, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дотримався наведених вимог матеріального права.

Прокурор у своїй скарзі зазначив про те, що призначене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 75 КК є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звідси - невиправдано м`яке покарання. На думку прокурора, суд не врахував ступеня тяжкості злочину та всіх даних про осіб винних.

Проте усупереч твердженням прокурора у касаційній скарзі місцевий суд, з рішенням якого погодився й апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання, врахував всі обставини встановлені судом, які мають правове значення для призначення покарання.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК, а також вирішуючи питання про можливість звільнення їх від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ними злочину, який за приписами ст. 12 КК відносяться до категорії тяжких, відсутність обставин, що обтяжують покарання та претензій з боку потерпілого, якому було повернуто усе викрадене майно, а також дані про осіб винних, котрі раніше не судимі, позитивно характеризуються за місцем проживання, не перебувають на обліку у лікаря нарколога та психіатра.

Окрім того, при ухваленні вироку взято до уваги наявність у останніх на утриманні неповнолітніх дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, що у відповідності до ч. 2 ст. 66 КК судом визнано обставиною, яка пом`якшує покарання.

Зазначені обставини, які підлягають обов`язковому врахуванню, і додержання принципу співмірності та індивідуалізації покарання стали підставою для висновку суду про можливість досягти мети заходу примусу без ізоляції ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від суспільства, але в умовах здійснення контролю за їх поведінкою впродовж іспитового строку тривалістю 1 рік, який є достатнім для того, щоб останні довели своє виправлення. Проте у разі порушення покладених на них обов`язків, вони будуть відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі. Таке рішення не суперечить умовам застосування ст. 75 КК.

Переглядаючи вирок стосовно ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за доводами апеляційної скарги сторони обвинувачення щодо м`якості призначеного засудженим місцевим судом покарання та безпідставного застосування інституту звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та своєю ухвалою від 23 березня 2023 року залишив вирок без змін, оскільки гарантування виконання мети покарання, визначеної ч. 2 ст. 50 КК, як заходу примусу може бути забезпечено без ізоляції засуджених від суспільства, тобто визначенні їм покарання із застосовуванням приписів ст. 75 КК, з чим погоджується і колегія суддів.

Інших обставин, які би перешкоджали застосуванню вищезазначеного кримінально-правового інституту, стороною обвинувачення не наведено ні у апеляційній, ні у касаційній скаргах, а відтак, не обґрунтовано необхідності скасування судового рішення у цій частині.

На думку колегії суддів, виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації, призначене ОСОБА_5 та ОСОБА_6 покарання, є справедливим та домірним вчиненому, а звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК - обґрунтованим.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора не вбачається підстав для її задоволення, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Враховуючи викладене і керуючись ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 березня 2023 року щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3