Справа № 214/7991/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

за участю прокурора - ОСОБА_3

за участю захисника - ОСОБА_4

за участю обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у м. Кривому Розі кримінальне провадження № 0000307 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 121 ч.2 КК України, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор подав до суду клопотання, в якому просить: продовжити застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

В обґрунтування клопотання зазначив наступне. ОСОБА_5 висунуто обвинувачення в тому, що він зі своєю співмешканкою ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , знаходились за місцем спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Приблизно о 16 годині 00 хвилин між ОСОБА_6 та неповнолітнім ОСОБА_5 відбувалась сварка, в ході якої у неповнолітнього ОСОБА_5 раптово виникла гостра неприязнь до ОСОБА_6 та умисел на заподіяння їй тілесних ушкоджень за вказаних мотивів, шляхом підпалу. Відразу ж після цього, 26.05.2021 приблизно о 16.05 неповнолітній ОСОБА_5 , знаходячись в кімнаті квартири АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень способом, що має характер особливого мучення, з мотивів гострої неприязні до неї, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень небезпечних для життя ОСОБА_6 і бажаючи їх настання та не переслідуючи за мету заподіяти їй смерть, будучі обізнаним, що ОСОБА_6 перебуває в стані вагітності, взяв пластикову пляшку, що перебувала в кімнаті зазначеного житла, з написом "Керосин", в який знаходилась легкозаймиста речовина, та облив цією речовиною тіло ОСОБА_6 , яка в цей час знаходилась в положенні сидячи на дивані. Після цього, неповнолітній ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що спосіб спричинення тілесних ушкоджень завдасть ОСОБА_6 особливо сильних страждань, мук та нестерпного фізичного болю, підніс запалену запальничку, що була при ньому, до тіла ОСОБА_6 в результаті чого легкозаймиста речовина, якою була облита ОСОБА_6 спалахнула. Надалі, ОСОБА_5 не бажаючи настання смерті ОСОБА_6 за допомогою підручних засобів загасив полум`я та намагався надати першу медичну допомогу. Після чого залишив місце скоєння кримінального правопорушення, а ОСОБА_6 цього ж дня, з отриманими тілесними ушкодженнями бригадою швидкої медичної допомоги госпіталізовано до КЗ "Криворізька міська клінічна лікарня №2" КМР". Однак, 31.05.2021 року об 11 годині 15 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи на стаціонарному лікуванні в КП "Криворізька міська клінічна лікарня №2" КМР", від отриманих тілесних ушкоджень, померла. Зазначає, що внаслідок умисних злочинних дій ОСОБА_5 , ОСОБА_6 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: термічних опіків 1-3 ступеню голови, шиї, тулуба, верхніх кінцівок 70% поверхні тіла, стан після переривання вагітності, які, відповідно до висновків експерта № 1379 від 11.06.2021 року та № 1379/1 від 26.06.2021, за результатами проведених судово-медичних експертиз за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя, та за ознакою переривання вагітності. Виявлені ушкодження у вигляді опіків знаходяться у прямому причино-наслідковому зв`язку з настанням смерті та втратою вагітності. За висунутим, за вказаними обставинами, обвинуваченням, дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України за ознаками умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, вчиненого способом, що має характер особливого мучення, що спричинило переривання вагітності та смерть потерпілої. Вказує, що ухвалою суду від ОСОБА_5 продовжено застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, строк дії якого завершується 12 травня 2023 року. Зазначає, що до завершення дії обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судовий розгляд даного кримінального провадження не можливо завершити, а тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою має бути продовжений, виходячи з наступного. Відповідно до положень п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років. ОСОБА_5 висунуто обвинувачення у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 10 років. Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу. Крім того, ч.2 ст.492 КПК України передбачено, що тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу. Наполягає, що заявлені раніше ризики, які враховувались при обранні та продовженні запобіжного заходу, не зменшились, а продовжують існувати, обставини, передбачені ст.178 КПК України, не змінились, у зв`язку з чим, підстави для зміни або скасування запобіжного заходу відсутні, і є обґрунтовані підстави для продовження застосування до обвинуваченого виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відповідно до ст.177 КПК України, ризиками, яким неможливо запобігти, ніж застосуванням, відносно ОСОБА_5 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання наступним спробам обвинуваченого, запобігти переховуватися від органів досудового розслідування та суду. Вказує, що даний ризик підтверджується тим, що, за обставинами висунутого обвинувачення, ОСОБА_5 після спричинення потерпілій ОСОБА_6 тілесних ушкоджень до правоохоронних органів із заявою про вчинене кримінальне правопорушення не звернувся, а втік з місця скоєного злочину, що свідчить про його байдуже ставлення до скоєного. Крім того, враховує наявність можливості, в разі перебування на волі, здійснити виїзд за межі України, відсутність у нього таких міцних соціальних зв`язків, які б були дійовим стримуючих фактором, щоб не переховуватись від органів досудового розслідування та суду, що збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Зазначає, що враховуючи вказане, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, у подальшому може ускладнити процес встановлення його місцезнаходження та вплинути на розумність строків досудового розслідування й судового розгляду, свідчать про можливе виникнення у обвинуваченого бажання переховуватися від органів досудового розслідування та суду, тобто наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України. Запобігти незаконно впливати на свідків, показання яких мають досліджуватись під час судового розгляду кримінального провадження. При цьому, враховує що особи, які є свідками у даному кримінальному провадженні в судовому засіданні не допитувались, а відповідно до ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Наполягає, що, враховуючи характер, спосіб та наслідки вчиненого кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , вказаний ризик є обґрунтованим, що перешкоджатиме встановленню істини у справі, тобто ризик передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України є обґрунтованим. Відповідно до ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, зокрема правовим позиціям, викладеним в п.35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», вирішуючи питання про доцільність обрання, та/або продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та таким чином обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість, яке можливе лише у передбачених законом випадках та за встановленою процедурою, судом повинно бути враховано, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що в даному випадку є правом потерпілої сторони на особисту недоторканність, і яке, вчиненням кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , було порушено. Зазначає, що вчиненням злочинів, пов`язаних із посяганням на життя та здоров`я людини, порушено публічний порядок в суспільстві, яке піклується про гарантії прав людини і в якому життя та здоров`я людини є найвищою цінністю, що закріплено в ст.2 Конвенції. Європейським судом визнано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства та соціальні наслідки, які роблять виправданим ув`язнення особи протягом певного часу. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі "Ілійков проти Болгарії" № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів". Ст. 5 Рекомендації Комітету Європи від 27.06.1980 "Про взяття під варту до суду" зауважується на тому, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину. Важливим критерієм, орієнтуючись на який слід застосовувати вид запобіжного заходу, повинна бути санкція за злочин вчинений обвинуваченим. Зазначає, що враховуючи вимоги ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, фактичні обставини справи, особу ОСОБА_5 , якому висунуто обвинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, характер та спосіб вчинення кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, у їх взаємозв`язку з можливими ризиками у справі, є достатні підстави для продовження застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відмічає правові позиції Європейського суду з прав людини, викладеними за розглянутими справами: "Шалімов проти України", "Боротюк проти України", "Харченко проти України", в яких зазначено, що: утримання під вартою може бути виправданим по тій чи іншій справі лише при наявності специфічних ознак того, що цього вимагають справжні вимоги публічного інтересу, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, мають перевагу над правилом поваги до особистої свободи; судові органи мають дослідити всі факти «за» і «проти» існування реального суспільного інтересу, який, при належному обліку принципу презумпції невинності, виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи. Наполягає, що, виходячи з принципу презумпції невинуватості особи, приймаючи до уваги наявність існування обґрунтованих ризиків, передбачених ст.177 КПК України, зважуючи всі факти «за» і «проти» існування реального суспільного інтересу та публічний інтерес щодо обставин кримінальних правопорушень, зокрема, що ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, враховуючи їх в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що лише при наявності специфічних ознак того, що цього вимагають справжні вимоги публічного інтересу, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, мають перевагу над правилом поваги до особистої свободи, а також існування реального суспільного інтересу, який, при належному обліку принципу презумпції невинності, виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, тому застосування саме виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 є обґрунтованим, а запобігти встановленим ризикам, шляхом застосуванням більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою - неможливо.

У судовому засіданні прокурор підтримав клопотання та його зміст.

Обвинувачений заперечує проти продовження строку тримання під вартою, просить змінити запобіжний захід на домашній арешт.

Захисник погодився з позицією обвинуваченого, заперечує проти задоволення клопотання прокурора, просить задовольнити клопотання обвинуваченого.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 належить продовжити. При цьому суд враховує наступне.

Згідно ст.331 ч.3 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Згідно ч.2 ст.492 КПК України, тримання під вартою можуть застосовуватися до неповнолітнього лише у разі, якщо він підозрюється або обвинувачується у вчиненні тяжкого чи особливо тяжкого злочину, за умови, що застосування іншого запобіжного заходу не забезпечить запобігання ризикам, зазначеним у статті 177 цього Кодексу.

ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст.121 ч.2 КК України. Строк обраного під час досудового розслідування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою закінчується 12 травня 2023 року. Судове провадження на даний час не проведено, по справі досліджені не всі докази, тому з зазначених підстав закінчити судовий розгляд до вказаного часу неможливо. Суд приходить до переконання, що існують ризики передбачені ст. 177 ч.1 КК України, а саме, що обвинувачений який підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк до 10 (десяти) років, а тому перебуваючи на волі, під загрозою тяжкості покарання, маючи всі необхідні засоби та можливості, зможе переховуватись від суду.

Суд вважає, що існує ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_5 може впливати на потерпілу та свідків.

Також суд бере до уваги відомості про особу обвинуваченого, який є неповнолітнім, раніше не судимий, має мати, не має місця реєстрації.

Отже суд приходить до переконання, що доцільним є продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою. Суд приходить до переконання, що строк тримання під вартою обвинуваченому належить продовжити, згідно ст.197 КПК України, строком на 60 днів. Зважаючи на те, що юридичне значення ухвали про продовження строку тримання під вартою є в продовженні строку, який закінчується, то юридично значима дія цієї ухвали починається з дня закінчення строку тримання під вартою, та вказані 60 днів необхідно відраховувати з 12 травня 2023 року і продовжити строк тримання під вартою до 10 липня 2023 року.

На переконання суду інший запобіжний захід не буде достатнім для запобігання визначених судом ризиків, а тому у задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника належить відмовити.

Вирішуючи питання про те, з якого часу належить відраховувати вказані 60 днів, суд бере до уваги також наступне. Як зазначено у «Словнику української мови» в 11 томах (том 8, 1977р., стор.171.), тлумачення значення слова «продовжувати», визначено таким чином: «Робити довшим за часом, збільшувати строк чого-небудь».

Отже продовження строку починається з часу, коли такий строк закінчується, і такий строк необхідно збільшити, а не з часу, коли такий строк, ще продовжує тривати.

Відлік часу, з якого починає діяти продовжений строк тримання під вартою, з моменту винесення такої ухвали, а не з часу закінчення раніше продовженого строку є нелогічним і суперечить, наведеному вище, науковому тлумаченню слова «продовжити». При такому розумінні відліку продовженого строку, строк тримання продовжується не на 60 днів, а на фактично менший строк.

Керуючись ст.ст. 331, 369-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора - задовольнити.

Строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , продовжити до 10 липня 2023 року.

У задоволенні клопотання обвинуваченого та захисника про зміну запобіжного заходу - відмовити.

На ухвалу на протязі п`яти днів з дня її оголошення може бути подана апеляція до Дніпровського апеляційного суду.

Головуючий суддя: ОСОБА_1