Справа №127/2253/23
Провадження №1-кп/127/62/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

інших учасників судового процесу: потерпілої ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в місті Вінниці кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.12.2022 за № 0000619, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Лозовата Липовецького Району Вінницької області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм в ТОВ «АТП 0128», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

Близько 07.30 год. 19.12.2022 водій ОСОБА_5 , керуючи автомобілем «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , рухаючись вулицею В. Чорновола в м. Вінниці, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не відреагував на зупинку перед пішохідним переходом автомобіля марки «Тоyota», д.н. НОМЕР_2 , що рухався у лівій смузі руху у попутному напрямку, не вжив заходів до зменшення швидкості руху, аж до зупинки транспортного засобу, не переконався у тому, що на пішохідному переході немає пішоходів, продовжив рух та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , яка перетинала проїзну частину зліва-направо, по ходу руху автомобіля, в межах нерегульованого пішохідного переходу. Крім того, під час наїзду на пішохода, автомобіль «ЗИЛ-130 КО», також допустив дотичне зіткнення з передньою правою частиною автомобіля «Тоyota».

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 від отриманих травм загинула на місці пригоди.

Потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми (рани в потиличній ділянці, крововиливів в м`які покрови голови, перелому склепіння та основи черепа, субарахноїдальних крововиливів в скронево-потиличній ділянці справа, ділянки забою мозкової речовини); закритої тупої травми грудної клітки та живота (переломів ребер та грудини з крововиливами в м`які тканини, підкапсулярного розриву печінки з ділянками забою речовини печінки); синця на обличчі, саден на нижніх кінцівках, та крововиливів в м`які тканини в клубових ділянках, що утворились від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), що сталася 19.12.2022, належать до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості, за критерієм небезпечного для життя явища, та стоїть в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_7 настала від сполучної травми тіла з розвитком травматичного шоку. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_7 є прямий причинний зв`язок.

При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_7 етилового спирту не було виявлено, що свідчить про її тверезий стан на момент настання смерті.

На момент експертного огляду у деталях та вузлах робочої гальмівної системи автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , експлуатаційних несправностей, які могли виникнути та впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

У деталях та вузлах робочої гальмівної системи, рульового керування автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

У даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору регламентувались вимогами пунктів 10.1, 18.4 Правил дорожнього руху України (далі ПДР).

Водій автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди.

В діях водія автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам пункту 18.4 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.

Отже, водій ОСОБА_5 порушив вимоги пункту 18.4 ПДР, відповідно до якого якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення ОСОБА_5 вимог пункту 18.4 ПДР знаходиться у причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками - настанням смерті ОСОБА_7 .

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та надав суду чіткі й послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які узгоджуються з відомостями, зазначеними в обвинувальному акті. Зокрема, пояснив суду, що .

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснила, що про обставини ДТП їй відомо зі слів слідчого. Загибла була її матір`ю. Мати переходила дорогу, вуличне освітлення та світлофори не працювали, та її збила машина.

Обвинувачений ОСОБА_5 допомагав їй фінансово, тому претензій до обвинуваченого вона не має.

Просила суд не карати обвинуваченого суворо.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

З урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд за клопотанням сторін кримінального провадження дослідив такі докази:

-висновок експерта № 929 від 18.01.2023, відповідно до якого при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_7 виявлено сполучну травму тіла: відкриту черепно-мозкову травму (рана в потиличній ділянці, крововиливи в м`яких покровах голови, перелом склепіння та основи черепа, субарахноїдальні крововиливи в скронево-потиличній ділянці справа, ділянки забою мозкової речовини); закриту тупу травму грудної клітки та живота (перелом ребер та грудини з крововиливами в м`які тканини, підкапсулярний розрив печінки з ділянками забої речовини печінки); синець на обличчі, садна на нижніх кінцівках, та крововиливи в м`яких тканинах в клубових ділянках, що утворились від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо внаслідок ДТП, що сталася 19.12.2022, належать до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості, за критерієм небезпечного для життя явища, та стоїть в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Смерть ОСОБА_7 настала від сполучної травми тіла з розвитком травматичного шоку. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_7 є прямий причинний зв`язок. При судово-токсикологічній експертизі трупа ОСОБА_7 етилового спирту не було виявлено, що свідчить про її тверезий стан на момент настання смерті.

-висновок експерта № СЕ-19/102-22/18701-ІТ від 27.12.2022, відповідно до якого на момент експертного огляду у деталях та вузлах робочої гальмівної системи автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , експлуатаційних несправностей, які могли виникнути та впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено. У деталях та вузлах робочої гальмівної системи, рульового керування автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено;

-висновок експерта № СЕ-19/102-22/18883-ІТ від 23.12.2022, згідно з яким у даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору регламентувались вимогами пунктів 10.1, 18.4 ПДР. Водій автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 мав технічну можливість уникнути дорожньо-транспортної пригоди. В діях водія автомобіля «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , ОСОБА_5 з технічної точки зору вбачається невідповідність вимогам пункту 18.4 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП;

-висновок експерта № СЕ-19/102-22/18700-ІТ від 26.12.2022, відповідно до якого на момент експертного огляду рульове керування, робоча гальмівна система автомобіля Toyota, д.н. НОМЕР_2 , знаходилась у працездатному стані. У деталях та вузлах робочої гальмівної системи автомобіля на момент експертного огляду експлуатаційних несправностей, які б виникнули до ДТП та могли впливати на можливий некерований рух чи керованість даного автомобіля до початку розвитку події ДТП не виявлено.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілої, надані суду стороною обвинувачення докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні факту наїзду на пішохода не заперечував, повідомивши, що такий наїзд відбувся внаслідок поганої видимості. Такі показання обвинуваченого повністю узгоджуються з наданими стороною обвинувачення доказами, а саме висновками експертів. Зокрема, за результатом проведення зазначених експертиз встановлено, що автомобіль «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , на якому рухався обвинувачений ОСОБА_5 , на момент ДТП був у справному стані. Крім того, висновками експертів, зміст яких суд вже навів вище, встановлена невідповідність дій ОСОБА_5 вимогам пунктів ПДР, а саме 18.4. Саме порушення вимог пункту 18.4 ПДР ОСОБА_5 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками ДТП.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в судовому засіданні підтверджений факт порушення водієм обвинуваченим ОСОБА_5 пункту 18.4 ПДР.

Згідно з обвинувальним актом потерпіла ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження у вигляді сполучної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми (рани в потиличній ділянці, крововиливів в м`які покрови голови, перелому склепіння та основи черепа, субарахноїдальних крововиливів в скронево-потиличній ділянці справа, ділянки забою мозкової речовини); закритої тупої травми грудної клітки та живота (переломів ребер та грудини з крововиливами в м`які тканини, підкапсулярного розриву печінки з ділянками забою речовини печінки); синця на обличчі, саден на нижніх кінцівках, та крововиливів в м`які тканини в клубових ділянках, що утворились від дії тупого твердого предмету (предметів), можливо внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), що сталася 19.12.2022, належать до тілесних ушкоджень тяжкого ступеня тяжкості, за критерієм небезпечного для життя явища, та стоїть в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Смерть ОСОБА_7 настала від сполучної травми тіла з розвитком травматичного шоку. Між сполучною травмою тіла та смертю ОСОБА_7 є прямий причинний зв`язок.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії ОСОБА_5 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом що спричинило смерть потерпілого.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з необережності, винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому щиро розкаявся. Суд також враховує, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 у повному обсязі відшкодував, завдані потерпілій збитки, та остання згідно з наданими суду поясненнями претензій матеріального чи морального характеру до обвинуваченого не має, а також просила суд не карати ОСОБА_5 суворо.

Отже, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, є щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, думку потерпілої, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах від 3 до 8 років.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності правових підстав для застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення кримінального правопорушення, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Відповідно до пункту 21 вищезазначеної Постанови від 23.12.2005 у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 (справа № 361/2704/16-к) ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.

Суд вважає за доцільне звернути увагу на висновки ВС, зроблені у постанові від 12.03.2019 у справі №495/9188/16-к. У зазначеній постанові ВС вказав, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи із загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації. Крім того, у зазначеній постанові ВС вказав на те, що кримінальне правопорушення, передбачене статтею 286 КК, законодавець відніс до злочинів проти безпеки руху, тому в цьому питанні думка потерпілого щодо виду та розміру покарання не є вирішальною.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що саме грубе порушення водієм ОСОБА_5 ПДР призвело до ДТП з тяжкими наслідками, а саме до загибелі людини. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що покарання без позбавлення обвинуваченого права керувати транспортними засобами очевидно не сприятиме запобіганню вчиненню нових правопорушень у сфері безпеки дорожнього руху ні обвинуваченим, ні іншими особами. Тому, зважаючи на приписи статей 50, 65 КК, з метою попередження спричинення ОСОБА_5 шкоди здоров`ю іншим особам внаслідок порушення ним вимог ПДР, суд вважає за доцільне застосувати до нього додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Враховуючи, що внаслідок спричиненої ОСОБА_5 ДТП загинула людина, суд вважає за доцільне визначити обвинуваченому максимальний строк додаткового покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням, суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме: відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачений раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав, у вчиненому розкаявся та повністю відшкодував завдані потерпілій збитки, й остання не наполягала на суворому покаранні для обвинуваченого. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив тяжкий злочин з необережності. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченого встановити йому іспитовий строк тривалістю 1 рік.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Слід зауважити, що частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду. Тому, зважаючи на те, що ОСОБА_5 підлягає звільненню від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком, суд вважає, що іспитовий строк слід рахувати саме за правилами, встановленими частиною першою статті 165 КВК.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 судом окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначене і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК України з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 судом звільнений від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

До обвинуваченого ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в певний період доби, який за результатами проведення підготовчого судового засідання був продовжений відповідно до приписів кримінально-процесуального закону.

Враховуючи, що судовий розгляд на даний час завершений, ризики, які існували на час застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу відпали, суд вважає за доцільне скасувати застосований до обвинуваченого запобіжний захід.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

З реєстру матеріалів досудового розслідування убачається, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 22.12.2022 у кримінальному провадженні був накладений арешт на майно. Разом з тим, жодного процесуального рішення про накладення арешту у кримінальному провадженні, стороною обвинувачення надано не було, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання щодо доцільності чи недоцільності скасування арешту.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 3 (три) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк обчислювати з моменту проголошення вироку суду.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази:

- автомобілі марок «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , та «Тоyota», д.н. НОМЕР_2 , які поміщені на спеціальний ГУНП у Вінницькій області (вул. Г. Арабея, 17, м. Вінниця) - повернути власникам або іншим уповноваженим особам;

- посвідчення водія НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_5 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 на автомобіль «ЗИЛ-130 КО», д.н. НОМЕР_1 , які приєднані до матеріалів кримінального провадження, - залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 2831 (дві тисячі вісімсот тридцять одну) гривню 70 (сімдесят) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: