ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/719/22 Номер провадження 11-кп/814/1689/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2023 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарем з участю прокурора представника виправної колонії захисника засудженогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2023 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою стосовно ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого двох неповнолітніх дітей, засудженого вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року за ч.2 ст.307, ст.69, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю,

суд відмовив у задоволенні подання начальника Державної установи «Полтавська виправна колонія (№64)» та голови спостережної комісії Подільської районної ради м. Полтави про умовно-дострокове звільнення засудженого від відбування покарання, призначеного вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року.

В обґрунтування прийнятого рішення суд зазначив, що ОСОБА_9 поведінкою та ставленням до праці не довів свого виправлення.

В апеляційній скарзі засуджений просить задовольнити подання та звільнити його від подальшого відбування покарання умовно-достроково.

При цьому зазначає про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Наголошує, що суд при дослідженні рішення комісії виправної колонії від 01 квітня 2022 року не звернув увагу на висновок про доведення його виправлення.

Вказує про відсутність законних підстав для обмеження права на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки він довів своє виправлення поведінкою та сумлінним ставленням до праці.

Інші учасники провадження ухвалу суду не оскаржили.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, міркування представника виправної колонії про можливість звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання умовно-достроково, думку прокурора, який вважав ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Згідно зі ст.81 КК України до осіб, що відбувають покарання, зокрема, у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття ним не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Разом з тим, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.

При цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення (ч.2 ст.81 КК України).

Висновок суду про виправлення засудженого повинен ґрунтуватися на всебічному врахуванні даних про його поведінку і ставлення до праці за весь час відбування покарання, а не за час, який безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення.

Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» наголошує, що при розгляді питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід ретельно з`ясовувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо прилучення до суспільно корисної праці та потребу в наданні допомоги при обранні місця проживання і працевлаштування.

При цьому, умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень.

Доводи засудженого про наявність підстав для звільнення його умовно-достроково від відбування покарання є непереконливими.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, ОСОБА_9 вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 липня 2019 року засуджений за ч.2 ст.307 КК України із застосуванням ст.69 цього Кодексу, ч.2 ст.309, ч.1 ст.70 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, що є його власністю.

За період відбування покарання в Державній установі «Полтавська установа виконання покарань (№23)» ОСОБА_9 характеризувався задовільно.

З 18 вересня 2019 року ОСОБА_9 відбуває покарання у Державній установі «Полтавська виправна колонія (№64)» і в цей час до нього дійсно неодноразово застосовувались заохочення за виконання покладених обов`язків та додержання правил поведінки, а сам засуджений приймав участь у реалізації декількох програм диференційованого виховного впливу та отримав спеціальність столяра.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого, відповідно до ст.9 КВК України, є його обов`язком, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

При цьому, місцевий суд обґрунтовано звернув увагу, що крім заохочень до ОСОБА_9 двічі застосовано стягнення за відмову виконувати обов`язки чергового, а згідно з рішенням комісії виправної колонії №20 від 02 жовтня 2020 року, йому відмовлено у зміні умов тримання та переведенні до дільниці соціальної реабілітації у зв`язку з недосягненням необхідного ступеню виправлення.

Наведене свідчить, що поведінка ОСОБА_9 за весь період відбування покарання є нестабільною.

Крім того, за період відбування покарання засуджений працював не постійно, а згідно з довідкою головного бухгалтера установи, заробітна палата нараховувалась засудженому лише у червні 2020 року.

З психологічної характеристики ОСОБА_9 видно, що засуджений не схильний проявляти зацікавленість до досягнень, охоче перекладає свої обов`язки на інших людей, залишається байдужим до якості виконуваної роботи, потребує зовнішніх стимулів для активізації діяльності.

Також суд врахував, що ОСОБА_9 зобов`язаний відшкодувати судові витрати на суму 12298 грн, проте жодних відрахувань не проводив, не зважаючи на отриману заробітну плату.

Звертає увагу колегія суддів і на ту обставину, що останнє заохочення було застосоване до засудженого ще 18 січня 2022 року, тобто безпосередньо перед настанням строку, після відбування якого можливе умовно-дострокове звільнення, після чого він не заохочувавсяза сумлінну поведінку чи ставлення до праці.

Наведене свідчить, що протягом періоду відбування покарання у поведінці ОСОБА_9 дійсно мали місце позитивні тенденції, проте у своїй сукупності вони не доводять, що засуджений досяг такого стану, за якого від нього не доводиться очікувати вчинення в майбутньому нових злочинів, оскільки його поведінка за час відбування покарання не завжди була сумлінною, а відбутий ним строк покарання є недостатнім в даному випадку для об`єктивного висновку про його виправленн.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваної ухвали, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 404, 405, 407 та 418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Ленінського районного суду м. Полтави від 03 лютого 2023 року стосовно засудженого ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4