УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2023 року

м. Київ

справа № 199/5420/22

провадження № 51-2221 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року,

встановив:

Вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 4 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до вироку ОСОБА_4 засуджено за те, що він 09 липня 2022 року, приблизно о 20:00, маючи не зняту та не погашену у встановленому законом порядку судимість, достовірно знаючи про введення в Україні воєнного стану, перебуваючи у приміщенні магазину «Good Beer» на просп. Слобожанському, 1, у м. Дніпро, діючи умисно, таємно, повторно, переслідуючи корисливий мотив, взяв зі столу належний ОСОБА_5 мобільний телефон марки «Хіаоmі Note 8», після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій матеріальну шкоду на суму 2916,55 грн.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року - без змін.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, засуджений ОСОБА_4 оскаржив їх в касаційному порядку.

У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_4 ставить питання про зміну вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. Зокрема, просить пом`якшити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, а також звільнити від відбування такого покарання на підставі ст. 75 КК України. На обґрунтування своїх вимог просить врахувати обставини, які пом`якшують йому покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку. Зазначає, що він дуже жалкує про вчинене, вибачився перед потерпілою, офіційно працевлаштувався, має позитивні характеристики, одружений, є інвалідом ІІІ групи.

Крім того, засуджений ОСОБА_4 стверджує, що хоча злочин і вчинений ним під час воєнного стану, однак законодавець таку кваліфікуючу ознаку пов`язує саме з місцями тимчасової окупації або проходу військ. У зв`язку з викладеним вважає, що оскільки злочин ним вчинено у м. Дніпро, тобто поза межами вказаних вище районів, недоцільним є застосування такої ознаки щодо його дій.

Перевіривши долучені до касаційної скарги з доповненнями копії оскаржуваних судових рішень, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів вважає, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні таємного викрадення чужого майна у касаційній скарзі з доповненнями не оспорюються, а тому у касаційному порядку не перевіряються.

Твердження засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість колегія суддів вважає необґрунтованими.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з вироку суду першої інстанції, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання засудженому, місцевий суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_4 злочину, його наслідки, особу засудженого, а також його ставлення до своєї протиправної поведінки.

Зокрема, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 вчинив тяжкий злочин, свою вину визнав повністю, але вже після викриття його злочинних дій з метою пом`якшення відповідальності, не працює, перебував на обліку у лікаря нарколога, раніше неодноразово судимий, вчинив новий злочин в умовах воєнного стану через короткий проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі.

З огляду на викладене, місцевий суд не встановив обставин, які б пом`якшували покарання засудженому, у тому числі й тих, про які засуджений вказує у свїй касаційній скарзі з доповненнями, а саме щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, судом першої інстанції визнано рецидив злочинів.

Водночас суд першої інстанції врахував відсутність матеріальних та моральних претензій з боку потерпілої, характеристику засудженого за місцем проживання, а також прохання його дружини не позбавляти волі ОСОБА_4 .

Враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, місцевий суд дійшов висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства, та призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 4 ст. 185 КК України, а саме у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Разом з тим, місцевий суд не встановив достатніх підстав для застосування стосовно ОСОБА_4 положень статей 69, 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги захисника в частині невідповідності призначеного ОСОБА_4 покарання, дійшов висновку, що захисником не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання.

Також як зазначив в ухвалі апеляційний суд, що з огляду на тяжкість злочину, який вчинено в умовах воєнного часу, відсутність пом`якшуючих покарання обставин, наявність обтяжуючої обставини - рецидиву злочинів, з урахуванням даних про особу ОСОБА_4 , який раніше неодноразово судимий, на шлях виправлення не став і вчинив новий злочин невдовзі після звільнення з місць позбавлення волі, відсутні підстави для застосування стосовно засудженого положень ст. 69 КК України.

Враховуючи викладене, апеляційний суд констатував, що призначене місцевим судом ОСОБА_4 покарання з огляду на вимоги статей 50, 65 КК України, є законним, обґрунтованим та відповідає його основній меті як заходу примусу.

При цьому апеляційний суд не встановив достатніх підстав для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого та апеляційного судів та вважає, що призначене засудженому ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом і розміром є необхідним та достатнім для його виправлення, справедливим і таким, що не суперечить положенням закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, враховуючи всі зазначені обставини в їх сукупності, у тому числі й ті, про які засуджений вказує у своїй касаційній скарзі з доповненнями, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через його суворість.

Крім того, колегія вважає безпідставними доводи касаційної скарги засудженого про неправильну кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 185 КК України, зокрема, недоцільність застосування щодо нього кваліфікуючої ознаки крадіжки «в умовах воєнного стану».

Так, відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року (зі змінами, внесеними Указом № 133/2022 від 14 березня 2022 року, затвердженого Законом України № 2119-ІХ від 15 березня 2022 року, та Указом № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, затвердженого Законом України № 2212-ІХ від 21 квітня 2022 року) з 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан.

Згідно із Указом Президента України № 341/2022 від 17 травня 2022 року «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2263-ІХ від 22 травня 2022 року, воєнний стан в Україні продовжено з 25 травня 2022 року строком на 90 діб.

Законом України № 2117-IX від 03 березня 2022 року «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» посилено відповідальність за кримінальні правопорушення, передбачені статтями 185, 186, 187, 189, 191 КК України, вчинені в умовах воєнного стану.

Відповідно до таких змін крадіжка, вчинена в умовах воєнного або надзвичайного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 185 КК України, за що у санкції статті передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років.

При цьому кваліфікація за ч. 4 ст. 185 КК України не передбачає такого тлумачення та кваліфікуючої ознаки як вчинення крадіжки з використанням умов воєнного стану або вчинення її на певній території України, де проводяться бойові дії.

Відповідно до встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин, які учасниками судового провадження не оспорювались, крадіжку ОСОБА_4 вчинив 09 липня 2022 року у м. Дніпро, тобто на території України під час дії воєнного стану. Таким чином висновок місцевого суду, що дії ОСОБА_4 необхідно кваліфікувати саме як вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка) в умовах воєнного стану є обґрунтованим.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для сумніву в правильності таких висновків щодо правової кваліфікації дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України, а тому доводи засудженого в цій частині вважає безпідставними.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги з доповненнями засудженого та копій оскаржуваних судових рішень не вбачається підстав для задоволення таких скарг, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з доповненнями засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 серпня 2022 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 13 березня 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3