КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілого ОСОБА_6 ,

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000015 стосовно

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Охіньки Прилуцького району Чернігівської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 384 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 та заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 на вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, визнано невинним та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та йому _________________________________________________________________

Справа №11-кп/824/1121/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_11

Категорія: ч. 2 ст. 162 КК України Доповідач ОСОБА_1

призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 роки.

На підставі ч. 5 ст. 74, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_9 звільнено від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності.

ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відмовлено у задоволенні цивільних позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_12 до Державної казначейської служби України, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Національної поліції в м. Києві, про відшкодування моральної шкоди.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та витрат, пов`язаних із залученням експерта.

Як встановив суд у вироку, 19.10.2016 року ОСОБА_9 призначено на посаду начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ від 02.07.2015, поліція відповідно до покладених на неї завдань: виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності та ін.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» № 3781-ХІІ від 23.12.1993, правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Отже, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, є працівником правоохоронного органу, а перелік наданих повноважень та службових обов`язків ОСОБА_9 підтверджує те, що останній наділений повноваженнями щодо здійснення функцій представників влади, тобто є службовою особою.

Надалі, у невстановлені досудовим слідством час, місці та обставинах, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на складання завідомо неправдивих показань свідка ОСОБА_13 для надання органу, що здійснює досудове розслідування, та суду, поєднане зі штучним створенням доказів обвинувачення.

З цією метою ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника СВКП Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, будучи працівником правоохоронного органу, при невстановлених досудовим слідством обставинах, склав протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року, у якому виклав неправдиві показання останньої щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 зазначеної інформації.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на складання завідомо неправдивого показання свідка для надання та подальшого надання органу, що здійснює досудове розслідування, та суду, поєднаному зі штучним створенням доказів обвинувачення, 19.12.2017 року приблизно о 09 годині ОСОБА_9 зателефонував на мобільний номер телефону ОСОБА_14 та повідомив останньому про необхідність прибуття його і ОСОБА_13 того ж дня о 14 годині до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, на що останні погодились.

19.12.2017 року о 14 годині ОСОБА_14 і ОСОБА_13 прибули до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, де ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, надав ОСОБА_13 для підпису протокол допиту ОСОБА_13 від 18.12.2017 року із заповненими ОСОБА_9 завідомо неправдивими показаннями щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 зазначеної інформації, який остання підписала.

У подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на складання завідомо неправдивого показання свідка для надання та подальшого надання органу, що здійснює досудове розслідування, та суду, поєднаному зі штучним створенням доказів обвинувачення, а саме доказів причетності ОСОБА_6 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, при невстановлених досудовим слідством обставинах передав органу, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008427 від 11.09.2017 року, а саме до СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Після цього, складені ОСОБА_9 , завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року стали підставою для звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , до якого також було долучено у якості доказу сторони обвинувачення копія вказаного документу, а саме завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року.

Також, у невстановлені досудовим слідством час, місці та обставинах, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

З цією метою, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника СВКП Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, при невстановлених досудовим слідством обставинах, склав протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року, в якому виклав неправдиві показання останньої щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 зазначеної інформації, до якого також вніс завідомо неправдиві відомості щодо дати і часу допиту ОСОБА_13 , дати народження, мобільного телефону та місця проживання останньої.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, 19.12.2017 року приблизно о 09 годині ОСОБА_9 , зателефонував на мобільний номер телефону ОСОБА_14 та повідомив останньому про необхідність прибуття його та ОСОБА_13 того ж дня о 14 годині до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, на що останні погодились.

19.12.2017 року о 14 год. ОСОБА_14 і ОСОБА_13 прибули до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, де ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, надав ОСОБА_13 для підпису протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року із заповненими ОСОБА_9 завідомо неправдивими показаннями щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 зазначеної інформації, до якого ОСОБА_9 також було внесено завідомо неправдиві відомості щодо дати і часу допиту ОСОБА_13 , дати народження, мобільного телефону та місця проживання останньої, який ОСОБА_13 підписала.

Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_9 висунуто обвинувачення і в наступному.

19.10.2016 року ОСОБА_9 призначено на посаду начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Згідно із ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» № 580-VІІІ від 02.07.2015, поліція відповідно до покладених на неї завдань: виявляє причини та умови, що сприяють вчиненню кримінальних та адміністративних правопорушень, вживає у межах своєї компетенції заходів для їх усунення; вживає заходів з метою виявлення кримінальних, адміністративних правопорушень; припиняє виявлені кримінальні та адміністративні правопорушення; здійснює своєчасне реагування на заяви та повідомлення про кримінальні, адміністративні правопорушення або події; здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності та ін.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» № 3781-ХІІ від 23.12.1993, правоохоронні органи - органи прокуратури, Національної поліції, служби безпеки, Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, Національне антикорупційне бюро України, органи охорони державного кордону, органи доходів і зборів, органи і установи виконання покарань, слідчі ізолятори, органи державного фінансового контролю, рибоохорони, державної лісової охорони, інші органи, які здійснюють правозастосовні або правоохоронні функції.

Отже, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника сектору розкриття злочинів проти власності відділу кримінальної поліції Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, є працівником правоохоронного органу, а перелік наданих повноважень та службових обов`язків ОСОБА_9 підтверджує те, що останній наділений повноваженнями щодо здійснення функцій представників влади, тобто є службовою особою.

Так, у невстановлені досудовим слідством час, місці та обставинах, у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне проведення обшуку житла ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_15 .

З цією метою, ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді начальника СВКП Голосіївського УП ГУНП в м. Києві, будучи працівником правоохоронного органу та службовою особою, при невстановлених досудовим слідством обставинах, склав протоколи допиту свідків ОСОБА_13 від 18.12.2017 та ОСОБА_14 від 19.12.2017, в яких виклав неправдиві показання останніх щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначеної інформації, до яких також вніс завідомо неправдиві відомості: до протоколу допиту ОСОБА_13 щодо дати та часу допиту ОСОБА_13 , дати народження, мобільного телефону та місця проживання останньої, а також до протоколу допиту ОСОБА_14 щодо часу допиту, адреси проживання та номеру мобільного телефону останнього.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, ОСОБА_9 , 19.12.2017 приблизно о 09 год., зателефонував на мобільний номер телефону ОСОБА_14 та повідомив останньому про необхідність прибуття його та ОСОБА_13 того ж дня о 14 год. до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, на що останні погодились.

19.12.2017 року о 14 год. ОСОБА_14 та ОСОБА_13 прибули до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві, розташованого за адресою: м. Київ, вул. Голосіївська, 15, де ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, надав останнім для підпису протокол допиту ОСОБА_13 від 18.12.2017 та протокол допиту ОСОБА_14 із заповненими ОСОБА_9 завідомо неправдивими показаннями щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставин отримання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 зазначеної інформації, до яких ОСОБА_9 також було внесено завідомо неправдиві відомості: до протоколу допиту ОСОБА_13 щодо дати та часу допиту ОСОБА_13 , дати народження, мобільного телефону та місця проживання останньої, а також до протоколу допиту ОСОБА_14 щодо часу допиту, адреси проживання та номеру мобільного телефону останнього, які ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підписали.

У подальшому ОСОБА_9 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на незаконне проведення обшуку житла ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_15 , завідомо неправдиві показання ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а також ініціативний рапорт про необхідність проведення обшуку житла ОСОБА_6 , при невстановлених досудовим слідством обставинах/, передав органу, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008427 від 11.09.2017, а саме до СВ Голосіївського УП ГУНП у м. Києві.

Після цього, складені ОСОБА_9 , завідомо неправдиві показання свідків ОСОБА_13 від 18.12.2017 та ОСОБА_14 від 19.12.2017, а також ініціативний рапорт щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, стали підставою для звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , до якого також було долучено у якості доказів сторони обвинувачення копії вказаних документів, а саме завідомо неправдивих показань свідків ОСОБА_13 від 18.12.2017 та ОСОБА_14 від 19.12.2017.

27.12.2017 року за результатами розгляду вищевказаного клопотання органу досудового розслідування, у тому числі ініціативного рапорту ОСОБА_9 та складених останнім завідомо неправдивих показань свідків ОСОБА_13 від 18.12.2017 та ОСОБА_14 від 19.12.2017, слідчим суддею Голосіївського районного суду м. Києва надано дозвіл проведення обшуку житла ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_15 .

У подальшому, 29.12.2017 року в період з 07 год. 40 хв. по 10 год. 12 хв., ОСОБА_9 , будучи службовою особою, достовірно знаючи, що дозвіл на обшук житла ОСОБА_6 надано на підставі штучно створених доказів сторони обвинувачення, зокрема складених останнім завідомо неправдивих показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , ініціативного рапорту, а також знаючи, що будь-які речі та предмети, пов`язані із незаконним поводженням зі зброєю за вказаною адресою відсутні, незаконно провів обшук за адресою: АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_15 .

Таким діям ОСОБА_9 стороною обвинувачення дана кримінально-правова кваліфікація за ч. 2 ст. 162 КК України, як незаконне проведення обшуку житла особи, вчинене службовою особою.

Також, у контексті вищевказаного, органом досудового розслідування висунуто ОСОБА_9 обвинувачення і за епізодом по складанню протоколу допиту свідка ОСОБА_16 від 19.12.2017 року, за яким органом досудового розслідування кваліфіковано дії ОСОБА_17 за ч. 2 ст. 384 КК України, як складання завідомо неправдивого показання свідка для надання та надання органу, що здійснює досудове розслідування, суду, поєднане зі штучним створенням доказів обвинувачення, та за ч. 1 ст. 366 КК України, як службове підроблення, тобто внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей.

Суд, оцінивши надані сторонами докази, прийшов до висновку про не доведення стороною обвинувачення факту вчинення ОСОБА_18 незаконного обшуку житла, а тому по пред`явленому обвинуваченню за ч. 2 ст. 162 КК України визнав ОСОБА_9 невинуватими та виправдав.

Також суд дійшов висновку про недоведеність вини ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 384 КК України за епізодом по складанню протоколу допиту свідка ОСОБА_14 від 19.12.2017 року, оскільки ОСОБА_9 не допитував ОСОБА_14 як свідка і вказаний протокол не складав та не підписував.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду в частині визнання його винним за ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 384 КК України незаконним через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати в цій частині та закрити кримінальне провадження.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в основу обвинувальної частини вироку покладені висновки суду, які не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду, а є виключно припущенням суду та сторони обвинувачення.

Так, у вироку суду зазначено ряд висновків, які не підтверджуються жодним доказом. Зокрема, що виклик ОСОБА_13 на допит відбувся 19.12.2017 року о 9:00 год. шляхом телефонного дзвінка на мобільний телефон ОСОБА_14 , хоча в дійсності виклик і допит було здійснено 18.12.2017 року.

При цьому будь-які докази того, що свідчення ОСОБА_13 придумав він та виклав їх ще до допиту в протоколі допиту і, що остання такого йому не повідомляла, відсутні.

Також в матеріалах справи немає жодного доказу, який би підтверджував, що дата допиту свідка ОСОБА_13 18.12.2017 року та час 11:15-11:45 год. не відповідає дійсній даті та часу допиту свідка ОСОБА_13 18.12.2017, і що вона прибула до приміщення Голосіївського УП ГУНП у м. Києві 19.12.2017 року о 14.00 год., а не 18.12.2017 року близько 11:00 год.

Крім того, зазначає, що суд, обвинувачуючи його, стверджує у вироку, що саме протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 року та показання, які в ньому зафіксовано, стали підставою для звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 , проте ні в матеріалах справи, які суд досліджував, ні в будь-яких показаннях свідків, які були допитані в залі судового засідання, не зазначалось, що саме цей протокол був долучений до клопотання і, що саме він став підставою для звернення в суд.

Також суд стверджує, як встановлений факт, що дата народження, мобільний телефон та місце проживання ОСОБА_13 , вказані ним в протоколі допиту свідка ОСОБА_13 , є завідомо неправдиві відомості, однак під час допиту в суді свідок ОСОБА_14 зазначив, що ні в нього, ні в ОСОБА_13 (як йому відомо) документів не було, у зв`язку з тим, під час їх допитів їх анкетні дані звірялися з інформаційною системою МВС «Армор». При цьому, ОСОБА_14 підтвердив, що одна із адрес проживання ОСОБА_13 в системі «Армор» значиться - АДРЕСА_4 . Щодо телефонів, то даний свідок також заявив, що в нього вони часто змінювалися і, який номер в нього був, він назвати не може, що також ставить під сумнів чи дійсно невірний вказаний телефон ОСОБА_13 у протоколі. Що стосується дати народження ОСОБА_13 , то встановити достовірна чи недостовірна вказана дата можливо було б з єдиного допустимого доказу, це з офіційних документів - свідоцтва про народження або паспорта громадянина України, проте будь-яких документів сторона обвинувачення в суд не пред`явила, а тому незрозуміло, з чого суд зробив висновок про недійсність дати народження ОСОБА_13 .

Крім того, щодо мотивів і мети вчинення кримінального правопорушення, то суд зазначив, що у невстановленому досудовим слідством часі, місці та обставинах, у нього виник злочинний умисел, спрямований на складання завідомо неправдивих показань свідка ОСОБА_13 для надання органу, що здійснює досудове розслідування, та суду, поєднанні зі штучним створенням доказів обвинувачення, проте слідство у кримінальному провадженні №0008427 за ч. 1 ст. 263 КК України розслідувалося з 11.09.2017 року, тобто за понад три місяці до допиту ним ОСОБА_13 .

До того ж сам потерпілий, як під час подачі заяви про вчинення щодо нього злочину, так і в суді вказував, що корисливі мотиви у вимаганні злочину були виключно у його начальника ОСОБА_19 , який прямо йому це вказував, який вчинив ряд дій на затримання потерпілого ОСОБА_6 , при цьому, потерпілий двічі затримувався не як особа, яка можливо щось переховувала із зброї, а як особа, яка розшукується за злочин в Республіці Білорусь.

Окрім цього, складений ним протокол допиту ОСОБА_13 , із занесенням в нього інформації, яку йому повідомила допитувана, ні в якому кримінальному провадженні не став доказом чогось. Сам текст допиту і інформація повідомлення в даному протоколі є непрямими доказами, так як повідомлена з чужих слів, і може об`єктивно сприйматися як доказ при наявності інших прямих та вагоміших доказів в кримінальному провадженні. Саме з цієї причини в його кримінальну справу не було долучено прямих доказів того, що саме слугувало підставою підготовки клопотання про проведення обшуку в помешкані потерпілої родини ОСОБА_20 . Під час допиту в якості свідка слідчого ОСОБА_21 , останній пояснив, що він отримав матеріали від свого керівника відділу, і клопотання про отримання ухвали на обшук було вже готове, а він його тільки підписав. Також даний свідок повідомив, що в матеріалах були допити свідків (багатьох, а не єдиний протокол ОСОБА_13 ) і інші документи. Крім того, даний свідок не зміг чітко сказати, що саме було підставою для отримання ухвали на обшук, чиї саме свідчення. При цьому в самій ухвалі Голосіївського районного суду м. Києва на проведення обшуку від 27.12.2017 року не зазначено, які саме докази були підставою видачі даної ухвали, а є лише посилання на клопотання, яке суд, при обвинуваченні його, не досліджував, так як прокурор його в суд чомусь не надав.

Тому вважає, що суд, не маючи будь-яких доказів, які б підтверджували ряд вказаних фактів, які суд рахує встановленими та доказаними, окрім мертвого свідка, без відео її допиту ( ОСОБА_22 ), що дало б можливість, з урахуванням інших даних, встановлених в судовому слідстві, впевнитись як суду, так і захисту в тому, що свідок ОСОБА_22 дійсно сама вказувала інформацію і саме ту інформацію, яка вказана в протоколах її допиту від 12.01.2018 та 24.01.2018, а не її видумали співробітники правоохоронних органів, які мали на меті визначити когось винним, а не розслідувати дійсний злочин і притягувати саме винну особу, на яку вказували в своїх заявах і відеозверненнях потерпілі ОСОБА_20 .

Крім того, зазначає, що у кримінальному провадженні відносно потерпілого ОСОБА_6 він не був свідком, потерпілим, експертом, оцінювачем і/або перекладачем, у зв`язку з цим, він не виконав об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, оскільки він не є суб`єктом вчинення даного злочину.

При цьому звертає увагу, що в оскаржуваному вироку його дії кваліфіковано судом першої інстанції як «складання завідомо неправдивого показання свідка для надання та надання органу, що здійснює досудове розслідування, суду, поєднанні зі штучним створенням доказів обвинуваченя», тоді, як диспозиція ч. 2 ст. 384 КК України визначає «завідомо неправдиве показання свідка ... », тобто суд здійснив неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

Між тим, суд достеменно знає дану норму, адже він її вірно трактував в своїй ухвалі від 22 листопада 2019 року у цій справі.

Що стосується визнання його винним у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, то, з об`єктивної сторони, складання неправдивих документів - це повне виготовлення документа, який містить інформацію, що не відповідає дійсності. При цьому форма та реквізити документа відповідають необхідним вимогам.

З урахуванням того, що всі зазначені з боку суду дані, які начебто він вніс від себе, ніякими доказами не підтверджуються. Щодо показань мертвої особи - свідка ОСОБА_13 , то вони не можуть сприйматися некритично, з урахуванням всіх вищенаведених даних, а також зважаючи на відсутність логіки в показаннях, які ОСОБА_13 надає в своїх свідченнях від 12.01.2018 року. При цьому нелогічність даних показань полягає в тому, що, якщо ти не давав читати людям тексту протоколу, то як ти можеш вимагати від них підтвердити те, що їм невідомо. При цьому фактично дзеркальні (ідентичні) показання в цей же день (12.01.2018) давав і ОСОБА_14 , однак він їх в суді не підтвердив, сказавши, що підписав їх, не читаючи, а думав, що його допитують по іншій його особистій справи.

Отже, аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, суд під час винесення вироку в частині обвинувачення його у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, дійшов до помилкового висновку щодо наявності складу злочинів та його винуватості у їх вчиненні, даний висновок ґрунтується лише на припущеннях суду та на доказах, які суд мав оцінювати критично, так як вони викликають великих сумнівів.

Щодо обвинувачення його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, то суд застосував неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту.

З огляду на викладене, вважає, що є факт відсутності в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, та не встановлені достатні докази для доведення його винуватості в суді і вичерпані можливості їх отримання щодо вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, а тому вирок суду в цій частині слід скасувати та закрити кримінальне провадження.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 , вважаючи вирок незаконним та необгрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених в ньому, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162 та ч. 2 ст. 384 КК України та призначити йому покарання: за ч. 2 ст. 162 КК України у виді двох років шести місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст. 384 КК України у виді трьох років позбавлення волі. Остаточне покарання призначити за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі на строк три роки.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, висновки суду стосовно недоведеності обвинувачення у вчиненні ОСОБА_9 незаконного обшуку житла особи не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Так, обшук вважається незаконним, якщо він здійснений службовою особою, у тому числі правоохоронного органу, яка не має права його проводити, або службовою особою, яка відповідно до закону наділена правом проведення обшуку за відсутності підстав для проведення обшуку (в рамках кримінального провадження, яке не має відношення до даної особи, її житла, за відсутності достатніх підстав вважати, що відшукувані речі знаходяться у володінні особи).

В той же час, допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 не заперечив свою присутність під час проведення обшуку житла потерпілого і своє перебування в житлі ОСОБА_6 та ОСОБА_15 , як підтвердили участь в проведенні обшуку ОСОБА_9 і допитані в суді свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , потерпіла ОСОБА_15 , яка повідомила, що під час проведення обшуку спостерігала обинуваченого в зоні їдальні власного будинку, який робив рухи руками біля вази з цукерками, а невдовзі у цій вазі знайшли предмети, схожі на патрони, та потерпілий ОСОБА_6 , котрий повідомив суду, що на відеозаписах, зроблених камерами спостереження його будинку, бачив як ОСОБА_9 одним із перших заходив до його будинку, переміщувався по ньому, входив до їдальні, де міг підкинути патрони.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_9 склав протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017, у якому виклав неправдиві показання останньої щодо причетності ОСОБА_6 до вчинення тяжкого злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та обставини отримання ОСОБА_13 зазначеної інформації. Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на складання завідомо неправдивого показання свідка для надання та подальшого надання органу, що здійснює досудове розслідування, та суду, поєднаному із штучним створенням доказів обвинувачення, передав органу, що здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008427 від 11.09.2017.

При цьому складені ОСОБА_9 завідомо неправдиві показання свідка ОСОБА_13 від 18.12.2017 стали підставою для звернення до суду з клопотанням про проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_6 .

Поряд з цим, стороною захисту не було надано суду документа чи його копії, на підставі якого ОСОБА_9 , як співробітник оперативного підрозділу, залучався до проведення слідчої дії, а саме обшуку.

Таким чином, як вказує прокурор, ОСОБА_9 приймав участь у проведенні обшуку, перебував у будинку потерпілих, здійснював відповідні дії без належних процесуальних підстав, усвідомлював незаконність проведення обшуку та відсутність підстав для його проведення (в рамках кримінального провадження, яке не має відношення до ОСОБА_6 і ОСОБА_15 та їх житла, за відсутності достатніх підстав вважати, що відшукувані речі знаходяться у володінні потерпілих).

Також зазначає, що застосоване судом до ОСОБА_9 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, який, будучи поліцейським, ігноруючи положення законодавства і, зокрема, Закону України «Про Національну поліцію», яким визначено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації, діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, шо визначені Конституцією та законами України, таосновні обов`язки поліцейського, які з ними кореспондуються, умисно вчинив дії, спрямовані на порушення прав і свобод людини.

Проте, судом не надана належна оцінка обставинам справи, зокрема вчиненню умисних протиправних дій діючим працівником правоохоронного органу, системність протиправних дій, заподіяння шкоди потерпілим.

А тому, призначення ОСОБА_9 покарання у вигляді обмеження волі на строк два роки є таким, що не відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченого, і не може вважатися необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого іпопередження нових злочинів.

Крім того, судом, при застосуванні положень ст. 75, 76 КК України, не взято до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки вчинегого кримінального правопорушення, обставини справи, роль обвинуваченого у його вчиненні, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наслідки вчинених протиправних дій для потерпілих, внаслідок чого ОСОБА_9 не може бути звільнений від відбування покарання випробуванням, а норми ст.ст. 75, 76 КК України не можуть бути застосовані.

За таких обставин, на переконання прокурора, вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року у кримінальному провадженні № 0000015 не відповідає вимогам ст. 370 КПК України та частково підлягає скасуванню.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника ОСОБА_8 , які, підтримуючи апеляційну скаргу сторони захисту, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, а також протилежну тому позицію прокурора, потерпілого ОСОБА_6 та представника потерпілих - адвоката ОСОБА_7 , котрі підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення і заперечували проти апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо воно ухвалено незаконним складом суду.

Положеннями ч. 2 ст. 76 КПК України визначено, що суддя, який брав участь у кримінальному провадженні в суді першої інстанції, не має права брати участі в цьому ж провадженні в судах апеляційної і касаційної інстанцій, а також у новому провадженні після скасування вироку або ухвали суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів провадження, ухвалою підготовчого судового засідання Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року, постановленої під головуванням судді ОСОБА_11 , обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000015 від 09.01.2018 року відносно ОСОБА_9 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 384 КК України, було повернуто прокурору з тих підстав, щообвинувальний акт не відповідає положенням ст. 291 КПК України, оскільки фактичні обставини кримінальних правопорушень викладені неповно, не відображають усіх фактичних обставин, що вчинені ОСОБА_9 суспільно-небезпечних дій та не містять їх належної кримінально-правової кваліфікації, яка б відповідала нормам кримінального закону.

Зокрема, судом було вказано, що в порушення п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, при викладені в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, не зазначено обставин незаконного проведення ОСОБА_9 обшуку житла за адресою: АДРЕСА_3 . За нормами Глави 5 Розділу І КПК України, хід і результати проведення такої процесуальної дії як обшук мають бути зафіксовані у відповідному протоколі. Натомість, в обвинувальному акті не міститься інформації про складення протоколу за результатами обшуку за адресою: АДРЕСА_3 , проведеного 29 грудня 2017 року з 07 години 40 хв. по 10 год. 12 хв. на виконання ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва. Тобто обставини проведення ОСОБА_9 незаконного обшуку житла потерпілих не встановлено прокурором та, як наслідок, не описано їх в обвинувальному акті з конкретним і детальним викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України. Так, в обвинувальному акті лише констатується як факт, що відбувся: «незаконне проведення ОСОБА_9 обшуку за адресою: АДРЕСА_3 ».

В порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчиненого ОСОБА_9 діяння, що кваліфіковано як незаконне проведення обшуку службовою особою, а саме: не зазначено, чи мав ОСОБА_9 підстави для проведення вказаного обшуку, чи було проведено обшук із дотриманням або порушенням положень КПК України.

Стосовно обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, судом встановлено, що суб`єкт вказаного злочину спеціальний, ним може бути осудна особа, яка дає показання як свідок чи потерпілий у справі, призначена експертом, оцінювачем або залучена як перекладач. Проте, у кримінальному провадженні відносно потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_9 не був свідком, потерпілим, експертом, оцінювачем і/або перекладачем. У зв`язку з чим, суд першої інстанції переконаний, що ОСОБА_9 не виконав об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, оскільки він не є суб`єктом вчинення даного злочину. Одночасно вказані дії обвинуваченого в обвинувальному акті кваліфіковано як «складання завідомо неправдивого показання свідка…», тоді як диспозиція ч. 2 ст. 384 КК України визначає «завідомо неправдиве показання свідка…». Як наслідок, в обвинувальному акті прокурор помилково кваліфікував дії ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 384 КК України із застосуванням слова «складання», при тому, що наведена норма кримінального закону не передбачає відповідальності особи за «складання неправомірного показання свідка», а встановлює кримінальну караність діяння за «завідомо неправдиве показання свідка». Фактично, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчиненого ОСОБА_9 діяння, що кваліфіковано за ч. 2 ст. 384 КК України, оскільки він не є суб`єктом даного злочину.

Окрім того, в частині обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, суд вбачає такі невідповідності фактичним обставинам справи. В порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчиненого ОСОБА_9 діяння, що кваліфіковано за ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки він не містить даних про те, чи мав право ОСОБА_9 складати наведені офіційні документи, чи здійснював він як слідчий досудове розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України, чи мав право ОСОБА_9 здійснювати допит у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 263 КК України. При цьому прокурором не надано правову оцінку питанню, чи є протокол слідчої дії офіційним документом в розумінні кримінального закону, чи це є документ вчинення процесуальної дії у відповідному кримінальному провадженні. Вказані вище обставини свідчать про неконкретність обвинувачення, що безумовно вплине на судовий розгляд.

Також обвинувальний акт не відповідає вимогам закону через відсутність формулювання конкретного обвинувачення та не розкриття характеру дій обвинуваченого по суті кожного із злочинів, у вчиненні яких він обвинувачується.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року задоволено апеляційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , а ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 листопада 2019 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000015 від 09.01.2018 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 162, ч. 1 ст. 366, ч. 2 ст. 384 КК України, повернуто прокурору - скасовано, та повернуто матеріали кримінального провадження до суду першої інстанції для виконання вимог ст.ст. 314-317 КПК України.

Скасовуючи дане судове рішення та призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання, апеляційним судом було зазначено, що обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 відповідає вимогам ст. 291 КПК України, адже містить усі відомості, передбачені цією нормою процесуального закону,та у ньому викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, формулювання обвинувачення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Висновок суду першої інстанції про те, що обвинувальний акт не містить викладу фактичних обставин вчиненого ОСОБА_9 злочину, як по кожній підставі окремо, так і в їх сукупності, є помилковим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки, замість перевірки дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України при складанні, затвердженні та підписанні обвинувального акта, суд першої інстанції вдався до оцінки фактичних обставин злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_9 , та до вирішення тих питань, які не є предметом розгляду в підготовчому судовому засіданні, і не можуть бути підставами для повернення обвинувального акта прокурору, адже дослідження судом обставин справи не є предметом розгляду під час підготовчого судового засідання, а оцінка зібраним і дослідженим доказам надається виключно в ході розгляду кримінального провадження по суті.

Вищевказані обставини, в силу приписів ч. 2 ст. 76 КПК України, яка унеможливлює будь-яку повторну участь судді в розгляді однієї і тієї самої справи після скасування ухвали суду, в тому числі й з огляду на те, що ухвала про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 була скасована з тих підстав, що на стадії підготовчого судового провадження суд вдався до дослідження обставин кримінального провадження і надання оцінки правильності кваліфікації діяння обвинуваченого, що є неприпустимим на даній стадії судового розгляду, адже суд фактично висловив свою позицію щодо висунутого обвинувачення, виключала можливість подальшого розгляду даного провадження суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_11 .

Між тим, незважаючи на те, що ухвала про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_9 , постановлена 22 листопада 2019 року суддею Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_11 , була скасована, та всупереч положень ч. 2 ст. 76 КПК України, 26.02.2020 року дане провадження, відповідно до протоколу передачі справи раніше визначеному складу суду, було передано для продовження розгляду тому ж судді Васильківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_11 , який не заявив собі самовідвід, відповідно до ст. 80 КПК України, а розглянув дане провадження та 11 жовтня 2022 року ухвалив вирок, яким ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним даного кримінального правопорушення; ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах на строк 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 74, п. 4 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_9 звільнено від покарання за вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, у зв`язку зі спливом строків давності, а також ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

При цьому, при ухваленні вказаного вироку суд частково використав мотиви, з яких повертав обвинувальний акт стосовно ОСОБА_9 прокурору, як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, зокрема в частині, що стосується обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 162 КК України, а також дійшов протилежного висновку тому, що було викладено в ухвалі від 22 листопада 2019 року, щодо наявності в діях ОСОБА_9 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 384 КК України, поставивши під сумнів правомірність даних висновків, на що й звертається увага в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_9 щодо неправильного тлумачення судом даної норми закону.

А тому, зважаючи на такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, коли у розгляді провадження брав участь суддя, який не мав права брати в ньому участь після скасування постановленої ним ухвали про повернення обвинувального акта прокурору, що містила певні висновки щодо фактичних обставин кримінального провадження та правильності кваліфікації дій обвинуваченого, слід дійти висновку, що судове рішення ухвалене незаконним складом суду, що, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 412 КПК України, є безумовною підставою для скасування вироку суду з призначенням, відповідно до положень ч. 1 ст. 415 КПК України, нового розгляду у суді першої інстанції.

Призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, як на те посилаються в апеляційних скаргах обвинувачений та прокурор, тому ці доводи слід перевірити при новому розгляді провадження, а відтак, подані ними апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Поряд з цим, приймаючи рішення про призначення нового розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу і на недотримання районним судом при ухваленні оскаржуваного вироку вимог ст. 374 КПК України.

Як указують положення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку, зокрема, зазначаються: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Формулювання обвинувачення повинно містити всі ознаки складу злочину, у вчиненні якого особу визнано винною, та за своїм змістом відповідати диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, у разі визнання особи виправданою в мотивувальній частині зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

При цьому формулювання недоведеної частини обвинувачення з наведенням підстав, з яких воно визнано недоведеним, повинно бути викладено після доказів, якими обґрунтовано доведену частину обвинувачення.

Проте, в порушення вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у мотивувальній частині вироку не виклав формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, адже структурно суд виклав все пред`явлене органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачення, надалі навів досліджені докази, що були надані сторонами кримінального провадження, свої висновки щодо їх оцінки, а надалі фактично привів формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, хоча про це безпосередньо й не вказав.

Тож, при новому розгляді необхідно усунути зазначені в ухвалі недоліки, перевірити зібрані у справі докази, дати їм належну оцінку та з урахуванням всіх обставин винести законне і обґрунтоване рішення з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2022 року стосовно ОСОБА_9 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ ____________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3