УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2023 м. Бар Вінницької області

Барський районний суд Вінницької області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю: прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бар Вінницької області клопотання про передачу арештованого майна на відповідальне зберігання, подане ОСОБА_6 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 30.04.2022 за № 0000039, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився в м. Бар Вінницької області, фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 369-2, частиною 3 статті 332 КК України,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 подав до суду клопотання про передачу арештованого майна на відповідальне зберігання, у якому просив передати йому на відповідальне зберігання автомобіль марки «Опель Виваро», державний номерний знак НОМЕР_1 , до скасування арешту майна.

В обґрунтування клопотання вказував, що у справі визначено коло обвинувачених, до яких власник автомобіля не належить, будь-яких слідчих дій з транспортним засобом проводити не будуть, під час досудового розслідування автомобіль оглянутий, всі необхідні дії органом досудового слідства виконані. З 11.07.2022 автомобіль зберігається на відкритій місцевості і на нього випливають зовнішні фактори, що негативно впливає на технічний стан автомобіля. Вважає, що в таких умовах неможливе зберігання транспортного засобу. Крім того, власник автомобіля є особою похилого віку та використовував автомобіль для власних потреб, тому просить передати йому вказаний автомобіль і зобов`язується забезпечити належні умови його зберігання, а накладення арешту на майно забезпечить виконання завдань арешту майна, передача на відповідальне зберігання буде найменш обтяжливим способом арешту. Зазначає, що нормами КПК прямо не заборонено передавати на відповідальне зберігання речові докази, на які накладено арешт.

У судовому засіданні представник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 клопотання підтримала, зазначила, що всі необхідні процесуальні дії з автомобілем проведені.

У судовому засіданні прокурор проти задоволення клопотання заперечив, зазначивши, що воно є передчасним. Таку позицію аргументував тим, що автомобіль є речовим доказом у кримінальному провадженні, а саме знаряддям вчинення злочину, на ньому залишилися сліди кримінального правопорушення. Сторони судового розгляду не позбавлені права заявляти клопотання щодо дослідження речових доказів і проведення відповідних експертиз.

Вирішуючи вказане клопотання суд керується таким.

Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 14.07.2022 (справа №127/14659/22, провадження 1-кс/127/6068/22) було накладено арешт на майно, вилучене під час обшуку 11.07.2022 транспортного засобу марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , серед якого свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу, і сам автомобіль марки «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , власником якого згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу є ОСОБА_6 .

Згідно із вказаною ухвалою слідчого судді арешт на автомобіль і свідоцтво про його реєстрацію було накладено з тих підстав, що майно відповідає критеріям речових доказів, які передбачені статтею 98 КПК України.

Відповідно до частини 1 статті 33 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються під час судового провадження згідно з положеннями розділу ІІ цього Кодексу з урахуванням особливостей, встановлених цим розділом.

Згідно з частиною 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження (частина 2 статті 170 КПК України).

Відповідно до частини 2 статті 170 КПК України арешт майна допускається. Серед іншого, з метою забезпечення збереження речових доказів .

З наведеного вбачається, що забезпечення збереження речових доказів є самостійною метою арешту майна у кримінальному провадженні.

Згідно з частиною 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті (тобто у випадку накладення арешту з метою збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до частини 9 статті 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. При цьому гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Норми частини 6 статті 100 КПК України, на які посилається сторона захисту, стосуються речових доказів, що не містять слідів кримінального правопорушення.

Згідно з частиною 2 статті 100 КПК України сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 5 Розділу «Загальні положення» Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження,я кий затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 19 листопада 2012 р. № 1104, умовою зберігання речових доказів повинне бути забезпечення збереження їх істотних ознак та властивостей. Забороняється зберігання речових доказів в умовах, що можуть призвести до їх знищення чи псування. У разі потреби необхідне вжиття невідкладних заходів для приведення таких речових доказів до стану, що дає змогу забезпечити їх подальше зберігання.

Суд зауважує, що судове провадження знаходиться на стадії допиту свідків, після якої згідно із попередньо визначеним порядком дослідження доказів будуть досліджуватися письмові та речові докази.

Згідно із частиною 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторона обвинувачення вказує на передчасність передання речового доказу на відповідальне зберігання власнику через можливість заявлення відповідних клопотань, які стосуються дослідження знаряддя злочину, яке зберегло на собі певні сліди кримінального правопорушення.

Згідно із приписами частини 6 статті 22 КПК України суд зобов`язаний створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд вважає, що на цій стадії судового розгляду наявні достатні підстави для висновку про відповідність законній меті втручання у право власності ініціатора клопотання, зважаючи на твердження сторони обвинувачення про те, що автомобіль є знаряддям вчинення злочину, що зберегло на собі сліди вчинення злочину, що потребує дослідження і з`ясування під час судового розгляду, і на цей момент суду ще не представлені докази щодо використання автомобіля у кримінально протиправній діяльності. На цьому етапі суд не може зробити обґрунтованих висновків щодо недоцільності та необґрунтованості зберігання речового доказу стороною обвинувачення, чи дійти висновку про те, що у зв`язку з передачею автомобіля на відповідальне зберігання власнику не будуть порушені засади змагальності в контексті надання можливості обстоювання сторонами їхніх правових позицій.

На цьому етапі судового розгляду суд вважає, що застосований захід забезпечення кримінального провадження є пропорційним обмеженню прав власника майна, з огляду на тривалість обмеження у зв`язку із потребами досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження у справі про обвинувачення у вчиненні злочинів, серед яких є тяжкий злочин, а також з огляду на визначений законодавством обов`язок забезпечення належних умов зберігання речових доказів, і враховуючи, що суду не надано доказів щодо порушення умов зберігання речового доказу.

Суд також враховує, що судовий розгляд неодноразово відкладався, у тому числі з причин відсутності енергопостачання і оголошення повітряних тривог у зв`язку із воєнними діями на території України, що також впливає на визначення розумності строку втручання держави у право власності з метою збереження речових доказів для їх використання у кримінальному провадженні.

Отже, підстави для задоволення клопотання відсутні.

Керуючись ст. 22, 100, 170-175 КПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про передачу арештованого майна на відповідальне зберігання.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і окремому оскарженню не підлягає.

Головуюча суддя ОСОБА_1