Справа №592/1618/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/58/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА

Іменем України

17 липня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 592/1618/20 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.08.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований по АДРЕСА_2 ), раніше судимий

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора - ОСОБА_9 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_6 просить змінити вирок суду та пом`якшити ОСОБА_7 покарання, призначивши його у виді арешту чи обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК, так як суд призначив максимально суворий вид покарання, не врахувавши при цьому належним чином тих обставин, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро кається, не намагався уникнути відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, тяжких наслідків від вчиненого не настало, намагався відшкодувати матеріальну шкоду, не має сім`ї, працевлаштований, негативна характеристика відсутня. Крім того, суд неправильно призначив покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, оскільки ОСОБА_7 вчинив злочин до ухвалення попереднього вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2020, покарання за яким виконано, тому остаточне покарання повинно було бути призначене тільки за двома, а не трьома вироками;

- обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, оскільки вирок ухвалений з істотним порушенням вимог КПК, а призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості особі та його особі.

Вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.08.2020 ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і йому призначене у виді позбавлення волі строком один рік. На підставі ч. 4 ст. 70, ч. 3 ст. 72 КК, шляхом часткового складання покарань за вироками Ковпаківського райсуду м. Суми від 12.06.2020 та Зарічного районного суду від 13.03.2020, призначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком один рік сім днів. Зараховано в строк відбування покарання у виді позбавлення волі десять годин відбутих громадських робіт за вироком Зарічного районного суду м. Суми від 13.03.2020, що дорівнює двом дням позбавлення волі. Покарання у виді штрафу за вироком Ковпаківського райсуду м. Суми від 13.03.2020 ухвалено виконувати самостійно та вважати виконаним.

Згідно вироку, 19.01.2020 близько 14:25 ОСОБА_7 зайшов у магазин ТОВ «Весела торбинка» «Сам маркет», розташованому за адресою: м. Суми, просп. Курський, 16, де повторно, таємно викрав майно на загальну суму 523,70 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційні скарги, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка заперечила проти апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Обсяг доказів, які були предметом дослідження при розгляді справи, був обмежений судом першої інстанції на підставі ч. 3 ст. 349 КПК, так як ОСОБА_7 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та підтвердив оголошені в судовому засіданні прокурором фактичні обставини кримінального провадження, викладені в обвинувальному акті, які ніким не оспорювалися, а після з`ясування думки учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити та порядок їх дослідження, головуючий прийняв рішення обмежитись допитом обвинуваченого та дослідженням документів, які характеризують його особу, тобто суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд першої інстанції з`ясував правильність розуміння ОСОБА_7 вказаних вище обставин та переконався у відсутності сумнівів щодо добровільності його позиції, а також роз`яснив обвинуваченому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Що стосується доводів апеляційних скарг про суворість призначеного ОСОБА_7 покарання та можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу.

Так, положеннями ст. 50 і 65 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо. При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

При визначенні виду і розміру покарання необхідно також враховувати й те, що одним із європейських стандартів кримінального судочинства є принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12), а тому тяжкість вчиненого кримінального правопорушення не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання. При цьому колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

При призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які пом`якшують покарання: повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання саме у виді позбавлення волі, яке на думку колегії суддів відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого злочину, є необхідним й достатнім для їх виправлення і попередження нових злочинів.

Необхідно зауважити, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення аналогічних корисливих злочинів, за які йому призначалися покарання у виді громадських робіт та арешту, але які достатньо не вплинули на обвинуваченого та не були дієвими заходами примусу з точку зору мети та завдань покарання, так як ОСОБА_7 вчинив нову крадіжку, тому призначене йому покарання не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Зазначені в апеляційній скарзі захисника обставини відносно того, що ОСОБА_7 не намагався уникнути відповідальності, тяжких наслідків від вчиненого не настало, намагався відшкодувати матеріальну шкоду, не має сім`ї, працевлаштований, негативна характеристика відсутня не заслуговують на увагу, оскільки самі по собі ці обставини істотно не впливають на визначення виду і розміру покарання та повинні враховуватися у сукупності з усіма іншими обставинами провадження, з якими кримінальний закон пов`язує призначення покарання.

З огляду на викладене також не встановлено підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, оскільки враховуючи його особу, ступінь тяжкості і характер вчиненого ним кримінального правопорушення, а також інші обставини кримінального провадження, зазначені у вироку та наведені в апеляційній скарзі захисника обставини не є, в даному конкретному випадку, такими, на підставі яких можна дійти однозначного та беззаперечного висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування призначеного йому покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням.

Не підлягають задоволенню і доводи апеляційної скарги захисника про неправильне застосування положень ч. 4 ст. 70 КК з тих підстав, що суд першої інстанції повинен був призначити остаточне покарання тільки з урахування останнього вироку від 12.06.2020, а не двох попередніх вироків.

Так, положеннями ст. 70 КК визначені підстави, порядок та межі призначення покарання за сукупністю злочинів. Відповідно до приписів ч. 4 ст. 70 КК якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, остаточне покарання визначається за правилами, передбаченими частинами 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. У такому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

В той же час, призначення покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК, має ряд особливостей, з урахуванням яких, загальний алгоритм призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК передбачає такі елементи: 1) одержання точних даних про покарання, призначене особі попереднім вироком/попередніми вироками та у разі відбуття призначеного покарання, точного визначення його відбутої частини; 2) призначення покарання за злочин, вчинений до постановлення попереднього вироку, а якщо вчинено декілька таких злочинів, які не охоплюються однією статтею чи частиною статті КК, то призначення покарання за кожен злочин окремо; 3) визначення покарання за сукупністю вказаних злочинів; 4) призначення покарання за сукупністю злочинів, встановлених попереднім та новим вироками; 5) зарахування в строк остаточного покарання, призначеного за сукупністю вчинених злочинів, покарання, відбутого за попереднім вироком/попередніми вироками, якщо таке зарахування можливе При цьому, призначаючи покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 4 ст. 70 КК суд не вправі змінювати покарання, призначене попереднім (першим) вироком за окремий злочин. Він також не повинен ще раз призначати (дублювати) це покарання у новому (другому) вироку. В даному разі діє юридична презумпція законності й обґрунтованості попереднього вироку, яку суд підтверджує, застосовуючи ч. 4 ст. 70 КК

Згідно висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному в постанові від 15.02.2021 (справа № 760/26543/17) у разі встановлення судом, що кримінальні правопорушення за новим вироком були вчиненні особою до постановлення декількох попередніх вироків, за які особа засуджена до покарань, що належить відбувати реально, остаточне покарання призначається на підставі ч. 4 ст. 70 КК за правилами, передбаченими ч. 1-3 цієї статті, тобто шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених особі покарань за новим вироком та попередніми вироками.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винним оскаржуваним вироком Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.08.2020, вчинений ним до ухвалення судами ще двох попередніх вироків відносно нього, а саме: вироків Зарічного районного суду м. Суми від 13.03.2020 та Ковпаківського районного суду м. Суми від 12.06.2020, тому суд першої інстанції обгрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворих покарань саме за обома попередніми вироками від 13.03.2020 та від 12.06.2020 більш суворим покаранням за останнім вироком, що повністю узгоджується з вказаним вище висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України, -

постановила:

Вирок Ковпаківського районного суду м. Суми від 18.08.2020 відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4