Провадження по справі№ 1-кп/522/2756/22
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2022 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

здійснивши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі судовий розгляд у кримінальному провадженні №0001490 від 27.03.2019 на підставі обвинувального акту стосовно:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Одеса, українця, громадянина України, неодруженого, проходить військову службу у підрозділах ЗСУ на посаді помічника гранатометчика 28 бригади, частина АО 666, маючого неповну середню освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, відповідно до ст. 89 КК України, відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 з 04.02.2022 по 01.12.2022 перебував у розшуку за кримінальним провадженням №0001490 від 27.03.2019 (ОРС №008060/вс від 02.08.2022),-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

05.02.2019 року, близько 01:00 години, ОСОБА_3 перебував вдома у свого знайомого ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , де в одній з кімнат вони сумісно розпивали алкогольні напої.

У цей час, ОСОБА_3 звернув увагу на залишений на полиці ноутбук марки «LG Р1» та в нього раптово виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна з метою особистого збагачення, а предметом свого злочинного посягання він визначив вищевказаний ноутбук.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_3 , дочекавшись коли ОСОБА_5 ліг спати, розуміючи протиправність своїх дій, діючи з корисливих мотивів, впевнившись в тому, що його дії залишаться непоміченими для оточуючих, підійшов до полиці, на якій лежав вказаний ноутбук марки «LG Р1» в корпусі сірого кольору, вартістю 10 000 гривень, належний потерпілій ОСОБА_6 , і таємно його викрав.

Після чого, виконавши всі дії, які вважав за необхідне, ОСОБА_3 зник з місця вчинення ним кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд.

Даним кримінальним правопорушенням потерпілій ОСОБА_6 спричинено матеріальний збиток на суму 10 000 гривень.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 виним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України визнав в повному обсязі та підтвердив обставини справи, які описані у обвинувальному акті.

Потерпіла ОСОБА_6 в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи не з`явилась, надавши до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси заяву щодо розгляду справи за її відсутності, а також про відшкодування матеріального збитку. Міру покарання обвинуваченому залишила на розсуд суду.

Суд з`ясував, що всі учасники кримінального провадження правильно розуміють обставини справи, та упевнився у добровільності їх позиції, їм було роз`яснено про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржувати ці обставини у апеляційному порядку.

При таких обставинах, за згодою учасників кримінального провадження, які визнали недоцільним дослідження доказів по справі, докази у судовому засіданні не досліджувались, згідно до вимог ст. 349 ч. 3 КПК України /в редакції КПК України 2012 року/.

Проте, відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у справі № 371/834/17 від 02.04.2019, вбачається, що проведення судом першої інстанції скороченого судового розгляду на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України не виключає обов`язку суду надати правильну кваліфікацію дій обвинуваченого.

Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, вбачається, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Проаналізувавши обставини вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Статтею 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Згідно з ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Суд звертає увагу, що повторністю кримінальних правопорушень відповідно до ч. 1 ст. 32 КК України визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною Особливої частини КК України.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених в п. 7 Постанови Пленуму № 7 від 04.06.2010 «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки», передбачене у відповідних статтях (частинах статей) Особливої частини Кримінального Кодексу вчинення злочину повторно або особою, яка раніше вчинила відповідний злочин, є кваліфікуючою ознакою певного злочину. Тому, якщо за вчинення попереднього злочину (кількох попередніх злочинів) особу не було засуджено, кожен із злочинів, які утворюють повторність, має бути предметом самостійної кримінально-правової оцінки.

Відповідно до вироку Приморського районного суду від 10.09.2014 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч. 2 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року 7 (семи) місяців 28 (двадцять вісім) днів позбавлення волі та обмежено відбутим покаранням.

Відповідно до ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Відповідно до ст. 89 КК України такими, що не мають судимості, визнаються у тому числі: особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за нетяжкий злочин, якщо вони протягом трьох років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Відповідно до обвинувального акту, яке є предметом розгляду у вказаному кримінальному провадженні, ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, яке він вчинив 05.02.2019 року.

Таким чином, вбачається, що у зв`язку із спливом строку, передбаченого ст. 89 КК України стосовно покарання за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.09.2014, обвинувачений ОСОБА_3 вважається таким, що не має судимості.

Враховуючи вищенаведене, кваліфікація дій ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 185 КК України з кваліфікуючою ознакою «повторність» є помилковою, в зв`язку з чим суд приходить до висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.129 Конституції однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення. Аналогічні положення містяться в ст.14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

У ч.2 ст.24 КПК гарантовано право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим кодексом.

25.07.2017 року ЄСПЛ постановив рішення у справі «Особа 4 проти України», яке набуло статусу остаточного 25.10.2017.

Протоколом №7 до конвенції передбачено право кожного, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його вини або винесеного йому вироку (ст.2). Реалізація цього права, включаючи підстави, на яких воно може бути здійснене, регулюється законом.

Крім того, ч.2 ст.394 КПК України встановлює обмеження щодо можливості апеляційного оскарження судового рішення лише з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися та дослідження яких суд визнав недоцільним. Право на оскарження рішення суду з підстави неправильної кваліфікації дій КПК не обмежується. Тобто норми КПК не містять обмежень щодо оскарження в апеляційному порядку кримінально-правової кваліфікації дій, зокрема й у тих кримінальних провадженнях, в яких під час розгляду суд першої інстанції застосував ч.3 ст.349 КПК і визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися. Такий висновок зробив ВС в постанові №756/5578/15-к від 27.02.2018.

Враховуючи викладене, суд застосував ч. 3 ст. 349 КПК України при розгляді обвинувального акту стосовно ОСОБА_3 у зв`язку з відсутністю заперечення обставин, які ніким не оспорювались та дослідження яких визнано недоцільним, при цьому зміна кваліфікації дії обвинуваченого ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 185 КК України на ч. 1 ст. 185 КК України не є фактичними обставинами у кримінальному провадженні.

Приймаючи до уваги вищевказане, суд вважає, що винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, повністю доведена.

Дії обвинуваченого ОСОБА_3 містять склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, відповідно до ст. 89 КК України.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відносить щире каяття у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, - не встановлено.

У ст.58 Конституції України зазначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

З 01 липня 2020 року в Україні набув чинності Закон «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22 листопада 2018 року №2617-VIII (далі - Закон України №2617-VIII).

Вказаним Законом внесені зміни до Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України.

Зокрема, відповідно до частин 1 та 2 ст.12 КК України кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини, де кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відповідно до обвинувального акту встановлено, що протиправні дії, передбачені ч.1 ст.185 КК України були вчиненні обвинуваченим ОСОБА_3 05.02.2019 року.

З 01 липня 2020 року кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.185 КК України, перестало бути злочином та відноситься до категорії кримінальних проступків (виходячи з санкції цієї статті: змінено розміри штрафу - з розміру від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян до розміру від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а такий вид покарання, як позбавлення волі на строк до трьох років замінено на покарання у виді обмеження волі на строк до 5 років).

Згідно з ст.4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч.1 ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Частиною 3 ст.5 КК України встановлено, що Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Враховуючи обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому правопорушенні, тобто висловив щирий жаль з приводу вчиненого кримінального проступку та осуд своєї поведінки, а також те що ОСОБА_3 на обліку у психіатра та у лікаря нарколога не перебуває, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, дають у своїй сукупності підстави суду вважати, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 можливо без ізоляції від суспільства і необхідності призначення йому покарання у виді штрафу, оскільки саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 і для попередження вчинення ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до ч. 5 ст. 74 КК України особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення ним кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Судом встановлено, що кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 185 КК України, ОСОБА_3 вчинив 05.02.2019 року, постанова про оголошення обвинуваченого ухвалена судом 04.02.2022 року та лише 02.08.2022 року на виконання зазначеної ухвали була заведена ОРС №008060/вс стосовно ОСОБА_3 .

Згідно ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку два роки.

Проте, відповідно до висновку Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду при розгляді справи № 204/4728/15-к зазнаено, що підставою для зупинення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності може бути виключно вчинення обвинуваченим умисних дій, які спрямовані на ухилення від досудового розслідування і суду (ч. 2 ст. 49 КК). Оголошення обвинуваченого в розшук, власне, не свідчить про те, що він ухиляється від досудового розслідування.

Матеріали кримінального провадження не містять даних на підтвердження факту умисного вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 будь-яких дій, спрямованих на ухилення від суду, адже на момент закінчення строків давності притягнення обвинуваченого ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 185 КК України, а саме станом на 05.02.2022 оперативно розшукова справа органом досудового розслідування заведена не була, обвинувачений проходив службу на лавах ЗСУ, втім будь-яких заходів для виклику за місцем його роботи слідчим вжито не було. Обвинувачений, згідно з дослідженими матеріалами, вів звичайний спосіб життя, постійно користувався одним і тим самим телефонним номером.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що зупинення провадження по справі у зв`язку з розшуком обвинуваченого ОСОБА_3 саме по собі не свідчить про ухилення від суду, а отже станом на момент ухвалення даного вироку строк давності за ч. 1 ст. 185 КК України, є закінченим.

Суд зазначає, що закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності не є реабілітуючою підставою, у зв`язку із чим необхідна згода на звільнення особи від кримінальної відповідальності, а за відсутності такої згоди суд вправі звільнити лише від покарання на підставі ч.5 ст. 74 КК.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 570/3743/15-к.

Цивільний позов по справі, - відсутній.

Долю речових доказів слід вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 366, 367, 368, 369, 370, 371, 373, 374, 375, 376, 395, 532 КПК України /в редакції 2012 року/, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК україни та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі пятидесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

З урахуванням вимог ст. 74 КПК України звільнити ОСОБА_3 від призначеного покарання на підставі передбаченої статтею 49 КК України.

Запобіжний захід стосовно ОСОБА_3 органом досудового розслідування не застосовувався.

Речові докази по даному кримінальному провадженню:

-ноутбук марки «LG Р1», виданий потерпілій ОСОБА_6 під зберігальну розписку,- вважати повернутим за належністю;

- відповідь на запит від ПТ «ЕвроЛомбард « Евро Фінанси ЛТД і Компанія»,- зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення вироку. Апеляційна скарга подається до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не буде скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку суду після його проголошення.

Головуючий суддя:

ОСОБА_7