КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 березня 2023 року включно, та визначено обвинуваченому ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 325 526 000 грн., що дорівнює 121 284 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Таке рішення суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк до 10 років позбавлення волі, з конфіскацією майна, і за змістом обвинувачення іноземній компанії діями ОСОБА_9 спричинені збитки в сумі 325 526 000 грн., які не відшкодовані, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на можливість призначення йому вище вказаного покарання, у випадку встановлення судом його винності, незаконно впливати на ще не допитаних свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, а також врахувавши і те, що, у зв`язку із проведенням на території України військових дій країною агресором, частина території держави є тимчасово окупованою, що додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій ______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2294/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10

Категорія: ч. 3 ст. 206-2 КК України Доповідач ОСОБА_1

території країни, яка не підконтрольна органам державної влади, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що попри те, що кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, а ОСОБА_9 вже понад 8 місяців перебуває під вартою, дотепер обвинувачення висунуте прокурором не може не тільки переконати будь-якого об`єктивного спостерігача у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке ставиться йому у провину, але загалом не дає відповіді на запитання, що факт посягання взагалі мав місце.

Крім того, зазначає, що невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження полягає в тому, що, з одного боку, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час вирішення питання про продовження заходу забезпечення кримінального провадження; з іншого - суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки щодо наявності ризику переховуватися від суду обвинуваченого.

Зокрема, ознайомлення зі змістом клопотання, а також той факт, що до нього не додано жодного документу, який би підтверджував доводи прокурора, свідчить, що суд першої інстанції арrіоrі не міг об`єктивно з`ясувати будь-яку обставину, на яку посилається сторона обвинувачення.

Більш того, в частині посилання в процесуальному документі на ризики, передбачені ст. 177 КПК України, подане прокурором клопотання - це точна копія клопотання про застосування запобіжного заходу від 24.05.2022, клопотань про продовження строку запобіжного заходу від 05.07.2022, 08.08.2022, 30.09.2022, 28.11.2022. Причому дотепер будь-які докази на підтвердження ризиків, задекларованих прокурором, так і не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Між тим, матеріали кримінального провадження свідчать, що сьогодні жодних документальних підтверджень того, що обвинувачений переховувався від органів досудового розслідування, чинив тиск на свідків чи перешкоджав кримінальному провадженню, не існує.

Так, в обґрунтування можливого переховування від органів досудового розслідування та суду прокурор вказує, що «... ОСОБА_9 неодноразово поштою було направлені повістки про виклик до Головного управління Національної поліції України, однак останній жодного разу не з`явився для проведення слідчих (процесуальних) дій у вказаному кримінальному провадженні та не повідомив про причини свого неприбуття, що свідчать про ухилення від явки про виклик до слідчого».

Проте вищенаведене твердження прокурора повністю спростовується матеріалами кримінального провадження, бо на сьогодні відсутнє підтвердження факту вручення обвинуваченому повісток про виклик у порядку, передбаченому ст. 135-136 КПК України.

При цьому аналіз матеріалів справи свідчить, що стороні обвинувачення було заздалегідь (перед викликом) відомо про те, що за адресами направлення повісток ОСОБА_9 не проживає. Зокрема, за жодною з повісток, що містяться в матеріалах кримінального провадження, не має підтверджень вручення не тільки ОСОБА_9 , але й так званих «сурогатів» вручення - коли повістка вручається дорослому члену сім`ї особи чи іншій особі, яка з нею проживає, житлово-експлуатаційній організації за місцем проживання особи.

Крім того, факт обізнаності прокурора про те, що повістки про виклик не були і не могли бути отримані ОСОБА_9 підтверджується тим, що у

клопотанні вказується, що ОСОБА_9 «..проживає на території Вінницької

області та знаходиться на великій відстані від місцезнаходження суду».

Водночас, аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить, що стороною

обвинувачення жодного разу на будь-яку поштову адресу, що знаходиться у

Вінницькій області, повістки не направлялися.

Вказане беззаперечно свідчить, що твердження прокурора про неявку підозрюваного за викликами носить маніпулятивний характер та не відповідає фактичним обставинам справи.

Щодо ризику впливу на свідків, інших підозрюваних та інших учасників кримінального провадження, то вони носять надуманий характер, оскільки жодними даними не підтверджується факт впливу ОСОБА_9 на свідків у кримінальному провадженні.

Що стосується ризику «перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином», то сам факт проживання обвинуваченого у Вінницькій області взагалі не може вважатися обґрунтуванням вказаного ризику. Факт декларування прокурором місця проживання обвинуваченого у Вінницькій області нині може свідчити лише про те, що, по-перше, повістки про його виклик надсилались слідчим не за адресою його місцезнаходження, а, по-друге, в рапорти та інші документи вносилися недостовірні відомості щодо неявки без поважних причин ОСОБА_9 .

Разом з тим, попри відсутність, з одного боку, жодних доказів на існування ризику, а також повне спростування правової позиції прокурора стороною захисту суд першої інстанції встановив, що «... обвинувачений ОСОБА_9 , перебуваючи на волі зможе вчинити спроби переховуватись від суду..., незаконно впливати на ще недопитаних свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином».

Крім того, зазначає, що всупереч вимог ч. 4 ст. 182 КПК України судом першої інстанції як при обранні, так і продовженні альтернативного запобіжного у вигляді застави, не враховувалися обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан підозрюваного, обвинуваченого тощо, і як наслідок, визначений судом розмір застави є завідомо непомірним для нього, не відповідає його статкам та явно суперечить усталеній практиці ЄСПЛ, відповідно до якої, гарантії, передбачені п. 3 статті 5 Конвенції, покликані забезпечити не відшкодування збитків, а зокрема явку обвинуваченого в судове засідання.

До того ж при вирішенні питання про розмір застави приймалося до уваги те, що «іноземній компанії діями ОСОБА_9 спричинені збитки в сумі 325 526 000 грн.», однак така позиція суду не відповідає дійсності, бо реальних збитків в ході вчинення кримінального правопорушення жодній юридичній особі не спричинено, що підтверджується даними Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відповідно до яких з травня 2021 року корпоративні права, які, за позицією сторони обвинувачення, є предметом заволодіння, було повернуто потерпілому.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора та представника потерпілого - адвоката ОСОБА_6 щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення судом питання щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Таким чином, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000032 по обвинуваченню ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 206-2 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов висновку, що інші запобіжні заходи не зможуть запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

При цьому суд, взявши до уваги те, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачено покарання на строк до 10 років позбавлення волі з конфіскацією майна, і за змістом обвинувачення іноземній компанії діями ОСОБА_9 спричинені збитки в сумі 325 526 000 грн., які не відшкодовані, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на можливість призначення йому вище вказаного покарання, у випадку встановлення судом його винності, незаконно впливати на ще не допитаних свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, і та обставина, що у зв`язку із проведенням на території України військових дій країною агресором, частина території держави є тимчасово окупованою, то це додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість обрання найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи сторони захисту проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні тяжкого злочину, за яким іноземній компанії діями ОСОБА_9 спричинені збитки в сумі 325 526 000 грн., а також тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у його вчиненні, а також, приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може переховуватися від суду,оскільки під час здійснення досудового розслідування вчиняв дії по неотриманню викликів слідчого, перешкоджав слідству, у зв`язку з чим оголошувався в розшук, а, зважаючи на те, що у зв`язку із проведенням на території України військових дій країною агресором, частина території держави є тимчасово окупованою, то це додатково може надати обвинуваченому можливість переховуватись на тій території країни, яка не підконтрольна органам державної влади, а також - впливати на свідків, які у справі ще не допитані, або перешкоджати кримінальному провадженню будь-яким іншим чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається сторона захисту, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Що стосується посилань захисника ОСОБА_7 на те, що ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду спростовується тим, що у матеріалах провадження відсутнє підтвердження факту вручення ОСОБА_9 повісток про виклик у порядку передбаченому ст. 135-136 КПК України, при цьому стороні обвинувачення було заздалегідь відомо про те, що за адресами направлення повісток ОСОБА_9 не проживає, а проживає на території Вінницької області та знаходиться на великій відстані від місцезнаходження суду, а тому твердження прокурора про неявку останнього за викликами носить маніпулятивний характер та не відповідає фактичним обставинам справи, то вони є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_9 обвинувачення у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у його вчиненні, які переконливо доводять існування ризику втечі, що є надто високим, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_9 під вартою, щоб завадити цьому.

Щодо доводів сторони захисту про те, що ризик впливу на свідків, інших підозрюваних та інших учасників кримінального провадження, носить надуманий характер, оскільки жодними даними не підтверджується факт впливу ОСОБА_9 на свідків у кримінальному провадженні, то вони не заслуговують на увагу, оскільки, з огляду на те, що на даний час судове провадження триває і свідки у цьому кримінальному провадженні, показання яких суд має сприймати безпосередньо, ще не допитувалися, з великою ймовірністю існує ризик незаконного впливу на них.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому посилання захисника ОСОБА_7 на те, що обвинувачення, висунуте прокурором, не може не тільки переконати будь-якого об`єктивного спостерігача у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке ставиться йому у провину, але загалом не дає відповіді на запитання, що факт посягання взагалі мав місце, тобто про відсутність в матеріалах кримінального провадження будь-яких документів, що підтверджують наявність обґрунтованої підозри (обвинувачення),не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Доводи захисника ОСОБА_7 щодо непомірно великого розміру застави, не заслуговують на увагу, оскільки при визначенні розміру застави суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, та наслідки, які настали у вигляді заподіяння значних матеріальних збитків іноземній компанії.

При цьому, відповідно до ч. 5 ст. 182 КПК України, у виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Також, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, суд першої інстанції, врахував обставини та тяжкість кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_9 , та дійшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності визначити обвинуваченому заставу в розмірі 325 526 000 гривень, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання покладених на нього обов`язків.

Посилання захисника ОСОБА_7 на те, що діями ОСОБА_9 не спричинено іноземній компанії збитків на суму, яка пропонується в якості розміру застави прокурором, не можуть бути оцінені судом на даній стадії судового розгляду, оскільки передбачають проведення судового слідства і перевірку всіх доказів, зібраних стороною обвинувачення і стороною захисту.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2023 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 березня 2023 року включно, та визначено обвинуваченому ОСОБА_9 альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 325 526 000 грн., що дорівнює 121 284 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3