печерський районний суд міста києва
Справа № 757/7644/23-к
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2023 року м. Київ

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000707 від 28.07.2022, -

В С Т А Н О В И В :

27.02.2023 відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту грошові кошти у сумі 45 980 доларів США та 550 Євро, вилучені 23.02.2023 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання прокурор вказує, що вилучені грошові кошти є речовими доказами відповідно до постанови слідчого від 23.02.2023, оскільки відповідають критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, а тому з метою збереження речових доказів, яка відповідає п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу на підставі абз. 1 ч. 3 цієї статті підлягають арешту.

Прокурор в судове засідання не з`явився, що у відповідності до ч. 1 ст. 172 КПК України не перешкоджає розгляду клопотання.

Представник власника майна до початку розгляду клопотання подав письмові заперечення, у яких вказав на те, що під час проведення обшуку вилучено грошові кошти, на які ухвалою слідчого судді прямо не надано дозвіл на вилучення. Крім того, надав документи, які підтверджують походження грошових коштів, які знаходились у квартирі,де проводився обшук.

Вивчивши клопотання та дослідивши долучені до нього матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000707 від 28.07.2022за ч. 1 ст. 255, ч. 4 ст. 190 КК України.

У даному кримінальному провадженні досліджуються обставини за яких встановлено групу осіб, які об`єднались в стійке злочинне угрупування при цьому вчиняють тяжкі та особливо тяжкі злочини використовуючи шахрайські схеми на ринку нерухомості на території України, що веде за собою підробку правовстановлюючих документів та внесення неправдивих відомостей до державного реєстру майнових прав на нерухоме майно.

Так, 23.02.2023 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 07.02.2023 у справі № 757/4427/23-к у кримінальному провадженні № 0000707 від 28.07.2022 проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучені грошові кошти у сумі 45 980 доларів США та 550 Євро.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Під час розгляду клопотання встановлено, що постановою старшого слідчого в ОВС Головного слідчого управління Національної поліції України ОСОБА_5 від 23.02.2023 виявлені та вилучені під час обшуку за вказаною адресою грошові кошти, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання - визнані речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Слідчий суддя зауважує, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності майна тим чи іншим ознакам, передбаченим ст. 98 КПК України може бути зроблений лише на підставі постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Визнаючи речовими доказами у кримінальному провадженні вилучені під час обшуку грошові кошти, слідчий виходив із положень ч. 1 ст. 98 КПК України.

Проте з постанови слідчого в частині визнання вилучених під час проведення обшуку грошових коштів, не вбачається мотивів прийнятого рішення щодо їх відповідності в даному конкретному випадку тим чи іншим ознакам, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України.

Таким чином, означена постанова слідчого, яка обґрунтовує мету накладення арешту, таку, як збереження речових доказів в частині зазначення критеріїв, визначених ч. 1 ст. 98 КПК України, яким би могли відповідати вилучені грошові кошти містить формальні посилання на них, як на такі, що містять відомості, які можуть бути використані як доказ, що позбавляє слідчого суддю можливості встановити, що дійсно вилучені грошові кошти можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Окрім цього, з матеріалів клопотання вбачається, що огляду виявлених та вилучених грошових коштів в ході проведення обшуку за вказаною адресою, проведено не було.

В свою чергу прокурор у клопотанні не конкретизував на які саме грошові кошти у визначеному розмірі слід накласти арешт, не зазначив їх перелік, із зазначенням родових ознак, номіналу та переліку купюр, що вказує на невідповідність клопотання вимогам п. 2 ч. 2 ст. 171 КПК України.

Водночас, ОСОБА_4 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

Згідно з відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, ОСОБА_4 за період з 2020 по 2022 роки отримав заробіток у розмірі 1 565 928 грн.

Відповідно до відомостей з декларації платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, вказують про здійснення господарської діяльності та отримання ОСОБА_6 за період з 2020 по 2022 роки доходу в сумі 7 927 168,00 грн. та сплату відповідних податків до бюджету, що підтверджує походження вилучених під час проведення обшуку грошових коштів.

Розглядаючи клопотання прокурора в частині поновлення пропущеного строку подання клопотання про арешт майна, слідчий суддя виходить із наступного.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що строк виконання процесуальних дій поновлюється лише в тому випадку, якщо судом буде визначено поважність причини пропуску цього строку. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. Під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасне звернення до суду у визначений законом строк.

Слідчий суддя вважає за необхідне звернути увагу на практику Європейського суду з прав людини щодо вирішення питань, пов`язаних із строком звернення до суду. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» констатовано, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У рішенні ЄСПЛ від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» суд зробив висновок про те, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).

Як свідчить практика Європейського суду (див., mutatis mutandis, справи «Нікітін проти Росії» (Nikitin v. Russia), заява № 50178/99, п. 57, ECHR 2004-VIII, та «Савінський проти України» (Savinskiy v. Ukraine), заява № 6965/02, п. 23, від 28.02.2006) повинні існувати будь-які «вагомі та непереборні обставини», які могли б служити обґрунтованим поясненням причин перегляду та скасування рішення.

Як на наявність таких підстав прокурор зазначає, що закінчення строку подання клопотання про арешт тимчасово вилученого майна припадало на неробочий день.

При цьому, посилання прокурора на положення ч. 7 ст. 117 КПК України не є правомочними, оскільки вони самі собі суперечать, з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 7 ст. 115 КПК України при обчисленні процесуального строку в нього включаються вихідні і святкові дні, а при обчисленні строку годинами - і неробочий час.

Відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої ст. 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Натомість, клопотання про арешт тимчасово вилучених грошових коштів в ході проведення обшуку, який відбувався в період з 07 год. 27 хв. до 12 год. 22 хв. 23.02.2023, подано прокурором 27.02.2023, що виходить за межі строків, передбачених абз. 2 ч. 5 ст. 171 КПК України.

Отже, посилання прокурора на те, що закінчення строку подання клопотання про арешт тимчасово вилученого майна припадало на неробочий день, що перешкодило йому звернутись до слідчого судді із клопотанням у визначений чинним законодавством строкз огляду на положення ч. 7 ст. 115 КПК України, не є обґрунтованими, вагомими та непереборними, а тому слідчий суддя не знаходить підстав для поновлення строку для звернення з даним клопотанням.

Згідно положень ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982). Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Зважаючи на вище викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що у задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на тимчасово вилучене майно слід відмовити.

Відмова у задоволенні клопотання про арешт майна у відповідності до ч. 3 ст. 173 КПК України тягне за собою негайне повернення особі тимчасово вилученого майна.

З урахуванням наведеного та керуючись ст.ст. 98, 170-173, 175, 309, 372, 392, 532 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні клопотання прокурора відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 , про арешт майна із клопотанням про поновлення процесуального строку звернення із клопотанням у кримінальному провадженні № 0000707 від 28.07.2022 - відмовити.

Зобов`язати слідчого Головного слідчого управління Національної поліції України чи прокурора, якого включено до групи слідчих/прокурорів у кримінальному проваджені № 0000707 від 28.07.2022, негайно повернути ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) або його довіреній особі грошові кошти у сумі 45 980 доларів США та 550 Євро, вилучені 23.02.2023 під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Світлана ГРЕЧАНА