ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1044/23 Справа № 215/2932/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2023 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року у відповідність з вимогами КПК України,-

в с т а н о в и л а :

ухвалою Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 , про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 у відповідність з вимогами КПК України.

Суд мотивував своє рішення тим, що не вбачає будь яких сумнівів та протиріч під час виконання вироку суду за яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі, тому як на підставі Закону України №1483 -ІІІ від 22.02.2000 року та інших, смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі, а оскільки ОСОБА_8 судом обрано саме такий вид покарання як довічне позбавлення волі, отже відсутні правові підстави для застосування відносно ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Крім того, суд визнав таким, що не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_8 про зарахування строку його перебування у слідчому ізоляторі у строк відбування покарання.

На вказане рішення засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що судовий розгляд проведений з порушенням його права на захист, оскільки судовий розгляд проведений за його відсутності, при цьому він відмовився від участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Повідомлення суду не містило роз`яснень, щодо наслідків, у разі його відмови приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та змін у ст. 336 КПК України. Крім того йому не вручено пам`ятку про права та обов`язки, що прямо передбачено діючим законодавством України.

Вказує, що йому було призначено захисника, проте до судового засідання з нею не було побачення чи спілкування взагалі, стверджує, що захисник адвокат ОСОБА_7 надає йому неналежну правову допомогу щодо захисту його прав та інтересів, тому ним подана скарга щодо адвоката ОСОБА_7 . Тому, судовий розгляд 12.12.2022 року, проведений з порушенням його права на захист та істотними порушеннями вимог кримінального процесуального кодексу України.

Крім того, з оскаржуваної ухвали суду взагалі не зрозуміло, яке саме питання було предметом розгляду, так, у вступній частині ухвали місцевого суду зазначено про розгляд питання пов`язаного з виконанням вироку, в мотивувальній частині розглядається два клопотання про приведення вироку у відповідність за зарахування строку попереднього ув`язнення в порядку ч. 5 ст. 72 КК України, а в резолютивній частині судом зазначено лише одне клопотання.

Вказує, що під час судового розгляду детально не досліджено його клопотання, оскільки судом не досліджені інші докази, які стосуються клопотання, зокрема вирок суду, який він просить привести у відповідність та матеріали кримінального провадження щодо нього, що вказує на неповноту судового розгляду.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу, при цьому на запитання головуючого повідомив, що будь-які клопотання чи заяви відсутні, своїм захисником задоволений, заміни захисника не вимагає. Захисник адвокат ОСОБА_7 також підтримала апеляційну скаргу свого підзахисного, просила її задовольнити. Прокурор вважав, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні та просив відмовити у її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення засудженого, його захисника, прокурора, дослідивши наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку:

23 серпня 2022 року до Тернівського районного суду м.Кривого Рогу надійшло клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Дніпровського обласного суду від 14.11.2000 року у відповідність з вимогами Кримінального процесуального кодексу, з додатками.

Вказане клопотання відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями було розподілено та подано на розгляд судді Тернівського районного суду м.Кривого Рогу.

Пізніше, 06 жовтня 2022 року, засудженим направлено на адресу суду клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання.

Отже, в ухвалі суду від 12 грудня 2022 року предметом розгляду було одразу декілька клопотань засудженого ОСОБА_8 , з огляду на що, у останнього склалась помилкове уявлення про квінтесенцію розглянутих питань. При цьому, місцевим судом розглянуто усі заявлені клопотання та надані вмотивовані відповіді.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, відповідно до вироку Дніпровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_8 засуджено за сукупністю злочинів за п.п. «б» «г» «з» ст.93, ч.2 ст.17, ч.1 ст.145 КК України до довічного позбавлення волі.

Ухвалою Верховного суду від 16.01.2001 року залишено без змін вирок Дніпровського обласного суду від 14.11.2000 року.

Згідно ст. 7-1 КК України ( в редакції від 1960 року зі змінами) до тяжких злочинів визнаються перелічені в частині 2 цієї статті умисні діяння, що являють підвищену суспільну небезпеку, зокрема, умисне вбивство (ст.ст. 93, 94 і 96).

Відповідно до ст.23 КК України (в редакції від 1960 року зі змінами) встановлено такий вид покарання як довічне позбавлення волі.

Такий вид покарання як довічне позбавлення волі, відповідно до статті 25-2 КК України ( в редакції 1960 року зі змінами) застосовується у випадках спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Санкцією ст.93 КК України (в редакції від 960 року зі змінами) передбачено такий вид покарання як позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років, так і довічне позбавлення волі. Аналогічний вид покарання містить норма ст.115 КК України ( в редакції 2001 року).

З огляду на зазначене, судом першої інстанції не встановлено будь яких сумнівів та протиріч під час виконання вироку суду, за яким ОСОБА_8 засуджено до довічного позбавлення волі, тому як на підставі Закону України №1483 -ІІІ від 22.02.2000 та інших, смертну кару як вид кримінального покарання замінено довічним позбавленням волі, а оскільки ОСОБА_8 судом обрано саме такий вид покарання як довічне позбавлення волі, отже відсутні правові підстави для застосування відносно ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, що не підлягає задоволенню клопотання ОСОБА_8 про зарахування строку його перебування у слідчому ізоляторі з 16.01.2001, з моменту набрання вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2002 законної сили, по 04.03.2001, до моменту прибуття в ДУ «Вінницька УВП №1» для відбуття покарання з розрахунку, один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч.5 ст. 72 КПК України (в редакції від 26.11.2015). Оскільки засуджений ОСОБА_8 перебував у СІЗО м. Дніпропетровська з 16.01.201 в статусі засудженого, то відповідно вказаний строк не може взагалі зараховуватись за правилами ст.72 ч.5 КК України.

Стосовно аргументів засудженого щодо порушеного права на захист через проведення судового засідання місцевим судом без його участі та невручення пам`ятки про права, колегія зауважує наступне:

В силу ст.336 КПК України суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення. Суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

В матеріалах справи міститься розписка засудженого ОСОБА_8 про ненадання згоди на проведення судового засідання 12.12.2022 року в режимі відеоконференції (а.с. 63).

При цьому, законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року введено та законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 15.03.2022 року, від 21.04.2022 року, від 22.05.2022 року, від 15.08.2022 року, від 16.11.2022 року та від 07.02.2023 року продовжено строк дії воєнного стану по теперішній час.

З огляду на зазначене, враховуючи пряму імперативну норму, суд обґрунтовано провів судове засідання 12 грудня 2022 року без участі засудженого ОСОБА_8 врахувавши його відмову. При цьому, судом забезпечено всі умови для належного користування засудженим своїми законними правами.

Посилання засудженого на те, що йому не відомо про новели вищевказаної статті та те, що судом не роз`яснено можливість проведення судового засідання без участі засудженого у разі його відмови, до уваги колегією не сприймаються, оскільки на суд не покладено обов`язків щодо роз`яснення норм кримінального процесуального права. Аргумент невручення пам`ятки про права нівелюється фактом відмови від участі в судовому засіданні, що унеможливлює вручення такої пам`ятки.

Крім цього, Регіональним центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги, на виконання ухвали Тернівського районного суду м.Кривого Рогу від 01.09.2022 року, засудженому ОСОБА_8 призначено адвоката для здійснення захисту при розгляді його клопотання, чим підтверджується забезпечення права засудженого на захист. В судовому засіданні 02.03.2023 року засуджений ОСОБА_8 повідомив, що своїм захисником задоволений, заміни захисника не вимагає. При цьому, в судовому засіданні в суді першої інстанції інтереси засудженого представляла адвокат ОСОБА_7 , що ще раз підтверджує доводи про імплементування права засудженого на захист.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів погоджується з висновками суду, викладеними в ухвалі, та вважає, що суд в повній мірі розглянув клопотання засудженого про приведення вироку відповідність вимогам КПК та про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк відбуття покарання.

Крім цього, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зазначити наступне:

Вимогами національного законодавства не передбачено заміна невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі. Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене вироком Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 року ОСОБА_8 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_8 будь-яким законом не скасована.

Суд звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року по справі № 757/12726/18-ц зазначила, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ. Окрім того, проаналізувавши сталу судову практику, за нормами чинного законодавства України механізму умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі або заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відносяться до компетенції суду.

У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимогст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм. Доводи про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші. Суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers' Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 8-14 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями. Однак даний акт не є міжнародним договором в розумінні п. «а» ч. 1 ст. 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року.

Апеляційним судом також зазначається, що рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021 визнано такими, що не відповідають Конституції (є неконституційними) ч. 1 ст. 81 КК України (умовно-дострокове звільнення від відбування покарання), ч. 1 ст. 82 КК України (заміна невідбутої частини покарання більш м`яким) в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, встановлене ст. ст. 81,82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього рішення. Національним законодавством України на теперішній час не передбачено будь - якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, крім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування (ст. 87 КК). Заповнення прогалин у нормативно - правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь - якої інстанції.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16.09.2021 року № 6-р (ІІ)2021 вважає, що довічне позбавлення волі як вид кримінального покарання не суперечить приписам частини першої статті 3, статті 23, частини другої статті 28 Конституції України, якщо засудженому до такого виду покарання на законодавчому рівні гарантовано право на дострокове звільнення від відбування такого покарання та/або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.

Тому, з огляду на те, що на момент розгляду справи необхідних змін до національного законодавства на виконання рішення Конституційного Суду України від 16.09.2021 року № 6-р(ІІ)2021 законодавчим органом не внесено, порядок та умови перегляду призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі нормативно не визначені, місцевий суд позбавлений можливості прийняття рішення про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 412, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2022 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 про приведення вироку Дніпропетровського обласного суду від 14.11.2000 у відповідність з вимогами КПК України, залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді