ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 641/4802/20 Номер провадження 11-кп/814/1083/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 Доповідач ап. інст. ОСОБА_4
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого суддіОСОБА_4
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора представника малолітнього потерпілого ОСОБА_5 захисника обвинуваченогоОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_10 адвоката ОСОБА_11 ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13 березня 2020 року за № 0000561, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_12 (зі змінами й доповненнями) та захисника ОСОБА_13 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 22 червня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
Цим вироком

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Люботин Харківської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого
18 червня 2020 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч.2 ст.109 КК України на 1 рік позбавлення волі,
визнано винуватим і засуджено за:
ч.1 ст.115 КК України - на 12 років позбавлення волі;
ч.1 ст.309 КК України - на 2 роки обмеження волі.
Відповідно до ч.1 ст.70, п.1 «б» ч.1 ст.72 КК України шляхом часткового складання призначених покарань призначено ОСОБА_12 покарання - 12 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань за оскаржуваним вироком і вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 18 червня 2020 року призначено ОСОБА_12 остаточне покарання - 13 років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_10 100 000 гривень моральної шкоди.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат і речових доказів.
За вироком суду ОСОБА_12 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.
Епізод №1.
09 січня 2020 року приблизно о 22 годині ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_2 під час сварки зі своїм рідним братом ОСОБА_14 , діючи з раптово виниклим умислом на вбивство, наніс ОСОБА_14 дерев`яною палицею один удар у голову зліва, а коли ОСОБА_14 спробував вибігти з кімнати ще два удари в те ж місце згаданою палицею, в результаті чого ОСОБА_14 упав на підлогу. Затим ОСОБА_12 наступив правою ногою на шию ОСОБА_14 і продовжував здавлювати її стопою, доки ОСОБА_14 не перестав подавати ознаки життя, спричинивши останньому забійну рану голови в тім`яній області зліва, крововилив у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній і тім`яних областях, переломи кісток склепіння черепу, розрив твердої мозкової оболонки в тім`яній області зліва, що призвели до відкритої черепно-мозкової травми з переломами кісток черепу, від чого настала смерть ОСОБА_14 .

Через декілька днів ОСОБА_12 з метою позбутися трупа ОСОБА_14 обмотав його тіло плівкою, перемістив до підвального приміщення під`їзду будинку за названою вище адресою, де викопав яму та поклав у неї труп ОСОБА_14

Епізод №2.
Окрім того, приблизно з грудня 2019 року до 14 березня 2020 року ОСОБА_12 , діючи умисно, незаконно зберігав у коробці, що знаходилась у шафі його кімнати в квартирі АДРЕСА_2 у полімерних пакетах наркотичний засіб канабіс, масою в перерахунку на суху речовину: 1,6309 г, 2,0281 г, 3,8789 г, 3,8774 г, 3,9176 г, 3,6932 г, 3,7060 г, 4,8615 г і 3,7316 г, загальною масою 31,3252 г, для власного вживання, без мети збуту, який було виявлено та вилучено поліцією в ході огляду місця події 14 березня 2020 року з 00 години 49 хвилин до 03 години.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_13 просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 22 червня 2021 року, перекваліфікувати дії ОСОБА_12 з ч.1 ст.115 на ст.118 КК України, призначити йому покарання в межах санкції ст.118 КК України та закрити кримінальне провадження щодо остатнього за ч.1 ст.309 КК України за недоведеністю вчинення цього кримінального правопорушення обвинуваченим.

Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції: не врахував те, що доказами в матеріалах справи встановлено наявність акту суспільно-небезпечного посягання зі сторони ОСОБА_14 на життя та здоров`я ОСОБА_12 , який перебував у стані необхідної оборони та захищався від неправомірних дій ОСОБА_14 ; під час судового розгляду не встановив і не зазначив у вироку мотив учинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, який є відсутнім, що призвело й до порушення права ОСОБА_12 на захист від конкретного обвинувачення; безпідставно послався на явку з повинною, як на допустимий і належний доказ винуватості ОСОБА_12 , оскільки її було відібрано в обвинуваченого за відсутності захисника, без повідомлення Центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги та права не свідчити проти себе. Водночас, адвокат посилається на те, що прокурором не надано достовірних доказів зберігання ОСОБА_12 наркотичного засобу в квартирі АДРЕСА_2 , а шафа, де зберігався наркотичний засіб, який туди поклав ОСОБА_14 , перебувала в загальному користуванні мешканців квартири та не встановлено відомостей про перебування там речей обвинуваченого.
В апеляційній скарзі зі змінами та доповненнями обвинувачений ОСОБА_12 просить скасувати вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 22 червня 2021 року, перекваліфікувати його дії з ч.1 ст.115 на ст.118 КК України та призначити йому покарання в межах санкції цієї статті кримінального закону. Свої вимоги ОСОБА_12 мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: він захищав своє життя, здоров`я, не мав умислу й мотиву на вбивство ОСОБА_14 , не намагався позбутися трупа останнього; в матеріалах кримінального провадження відсутні достатні докази вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, виявлений наркотичний засіб йому не належить і знаходився в шафі зі спільними речами; він щиро розкаявся у вчиненому, сприяв органу досудового розслідування під час слідства.

Прокурор ОСОБА_15 у порядку ст.403 КПК України відмовилась від поданої нею апеляційної скарги на вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 22 червня 2021 року, через це апеляційний розгляд за її скаргою не здійснюється.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційних скарг, заперечення прокурора й представника потерпілого проти апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг і дійшла висновку про наявність підстав для їх часткового задоволення з огляду на таке.
Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні ним кримінальних правопорушень і правильність кваліфікації його дій за: ч.1 ст.115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті (умисне вбивство) ОСОБА_14 ; ч.1 ст.309 КК України - незаконне зберігання наркотичного засобу без мети збуту, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.
Такий висновок підтверджується показаннями представника потерпілого ОСОБА_10 (колишньої дружини ОСОБА_14 ), яка підтвердила те, що між ОСОБА_12 і його братом ОСОБА_14 існували конфліктні відносини, оскільки до обвинуваченого постійно ходили невідомі особи, що заважало ОСОБА_14 . ОСОБА_14 намагався направити до реабілітаційного центру ОСОБА_12 для лікування від наркотичної залежності, на що обвинувачений погрожував його вбити. 09 січня 2020 року приблизно о 17 годині їй за допомогою відеозв`язку в додатку «Вайбер» зателефонував ОСОБА_14 з крововиливом під лівим оком і повідомив, що між ним та ОСОБА_12 сталася бійка через неправомірну поведінку останнього. Окрім того, ОСОБА_14 просив запитати у знайомих з приводу можливості переночувати в них і виявляв бажання переїхати жити в інше місце. Цього ж дня приблизно о 21 годині телефонувала ОСОБА_14 , але трубку ніхто не підіймав, не могла його ніде знайти. Через декілька днів додзвонилась до ОСОБА_12 , який повідомив, що він побився з ОСОБА_14 , останній пішов з дому і не повертався. Про таке він розповідав приблизно два з половиною місяці.

Свідок ОСОБА_16 (сусід обвинуваченого) підтвердив показання ОСОБА_10 у тому, що ОСОБА_14 не хотів жити з ОСОБА_12 , оскільки останній зловживає наркотиками. 09 січня 2020 року приблизно о 20 годині до нього прийшов ОСОБА_14 з червоним слідом на обличчі від удару та зазначив, що вигнав ОСОБА_12 з дому з усіма його приятелями. Після цього бачив ОСОБА_12 , у якого також були сліди від ударів на обличчі.

Свідок ОСОБА_17 (друг обвинуваченого) підтвердив показання ОСОБА_10 про те, що в ході спілкування в додатку «Вайбер» 09 січня 2020 року з 14 години 30 хвилин до 21 години 30 хвилин ОСОБА_14 просив прийти до нього переночувати. Це підтверджується також даними роздруківки переписки ОСОБА_17 з ОСОБА_14 у зазначеному вище мобільному додатку та протоколом її огляду від 02 червня 2020 року (т.2 а.п.13-20).

Свідок ОСОБА_18 (подруга обвинуваченого) також засвідчила, що ОСОБА_12 заходив до неї 08 січня 2020 року з крововиливом під оком та 11 січня 2020 року - в побитому стані, пояснивши, що він побився зі своїм братом ОСОБА_14 .

Наявність у ОСОБА_12 із ОСОБА_14 напружених відносин через різні погляди на життя підтвердила й свідок ОСОБА_19 (колишня дружина обвинуваченого).

У свою чергу, 13 березня 2020 року в ході огляду в підвальному приміщенні під`їзду будинку АДРЕСА_3 виявлено закопаний труп ОСОБА_14 на глибину приблизно 10-15 см, тіло якого було замотане зверху в полімерний матеріал, усередині ще за допомогою декількох плівок, у тому числі, з малюнком у вигляді дрібної сітки, що підтверджується протоколом огляду місця події та трупа з додатками від 13 березня 2020 року (т.1 а.п.202-216).

Згідно з протоколами пред`явлень для впізнання від 16 березня 2020 року виявлений труп ОСОБА_14 упізнали ОСОБА_10 і ОСОБА_16 (т.2 а.п. 145-148).

Під час же оглядів місця події в квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання обвинуваченого виявлено та вилучено: 14 березня 2020 року - на балконі, серед іншого, дерев`яну палицю з 8 гранями, картонний тубус з-під плівки; 22 червня 2020 року - фрагмент полімерної плівки з малюнком у вигляді дрібної сітки (такої в яку було замотано труп ОСОБА_14 ), що підтверджується протоколами цієї слідчої дії з додатками (т.1 а.п.217-227, 215-224, т.2 а.п.46-50).
Висновками ж судово-медичної експертизи №10-12/768-ДМ/20 від 08 травня 2020 року, додаткових судово-медичних експертиз №10-14/16/768-ДМ/20 від 11 травня 2020 року та №10-14/39/768-Дм/20 від 18 червня 2020 року встановлено, що ОСОБА_14 заподіяно тілесні ушкодження: голови - забійна рана в тім`яній області зліва, крововилив у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній і тім`яних областях, переломи кісток склепіння черепу, розрив твердої мозкової оболонки в тім`яній області зліва; грудної клітки - синець на передній поверхні грудної клітки зліва в проекції реберної дуги.

Названі ушкодження утворились прижиттєво, незадовго до настання смерті, в один проміжок часу, що обчислюється першими десятками хвилин, від ударних дій тупого предмета, індивідуальні властивості якого відобразились в ушкодженні волосистої частини голови, забійної рани, що з`явилась у результаті однократної ударної дії тупим предметом з обмеженою поверхнею. Ураховуючи характер синця, рани та перелому кісток черепа, а також фізичних властивостей, особливостей у вигляді виражених ребер на вилученій 14 березня 2020 року за місцем проживання ОСОБА_12 дерев`яній палиці з 8 гранями, виявлені в ОСОБА_14 тілесні ушкодження могли утворитися від дії цієї палиці.

Удари в ділянку голови наносились в одну і ту ж область зі значною силою в напрямку зверху донизу, після них ОСОБА_14 не міг вчиняти будь-які ціленаправлені дії (пересуватись, кричати, надавати опір, повзати тощо). Причиною смерті ОСОБА_14 є відкрита черепно-мозкова травма з переломами кісток черепу, й, таким чином, між отриманими ушкодженнями голови і смертю ОСОБА_14 наявний прямий причинний зв`язок. Тілесні ушкодження, які б могли утворитись в ході «боротьби чи самооборони» не встановлені (т.1 а.п.231-236, т.2 а.п.32-38, 168-174).

Зазначене узгоджується з висновком судової молекулярно-генетичної експертизи №9/428СЕ-20 від 05 червня 2020 року, відповідно до якого на дерев`яній палиці обвинуваченого з 8 гранями (об`єкти №№6, 12, 14) виявлено кров людини та клітини з ядрами.

Генетичні ознаки (ДНК-профіль) сліду крові та клітин з ядрами на дерев`яній палиці (об`єкти №№6, 12) збігаються з генетичними ознаками фрагмента правої стегнової кістки від трупа ОСОБА_14 . Імовірність такого збігу складає 1,31 х 10-33, а сукупність генетичних ознак у вказаних об`єктах зустрічається не частіше, ніж у 1 з 759 нонильйонів осіб (7,60 х 1032).

Генетичні ознаки сліду крові та клітин з ядрами на дерев`яній палиці (об`єкти №№6, 14) збігаються з генетичними ознаками зразка слини ОСОБА_12 . Імовірність зазначеного збігу становить 2,01 х 10-34, а сукупність генетичних ознак у названих об`єктах зустрічається не частіше, ніж у 1 з 4 децильйонів осіб (4,95 х 1033) (т.2 а.п.95-119).

Наведені вище докази об`єктивно підтверджуються теж і даними протоколу слідчого експерименту з додатком від 16 березня 2020 року, за якими ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_2 продемонстрував локалізацію, спосіб і механізм нанесення ним у ході сварки, бійки тілесних ушкоджень ОСОБА_14 . Обвинувачений показав як він ударив дерев`яною палицею по голові ОСОБА_14 , коли той відходив, потім наніс ще 2 удари цією ж палицею по голові ОСОБА_14 у момент виходу останнього з кімнати, а коли ОСОБА_14 упав на землю наступив і приблизно дві-три хвилини тиснув правою ногою на шию ОСОБА_14 аж поки останній не почав хрипіти та перестав подавати ознаки життя. Далі продемонстрував як на четвертий день після смерті ОСОБА_14 його труп обмотав в декілька плівок, перемістив до підвального приміщення під`їзду будинку за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 , де диском від болгарки викопав яму та поклав у неї труп ОСОБА_14 .

Колегія суддів звертає увагу, що заперечення й приховування ОСОБА_12 у судовому засіданні частини відомостей, які слідчий перевіряв і уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не є підставою для недопустимості як доказу протоколу слідчого експерименту з додатком, оскільки він є самостійним процесуальним джерелом доказів, який суд оцінює за правилами ст.94 КПК України. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що перед слідчим експериментом обвинуваченому було роз`яснено його права та обов`язки, ОСОБА_12 вільно орієнтувався на місцевості, добровільно показував обставини й механізм вчинення ним кримінального правопорушення, при цьому, жодного примусу або умовлянь з боку працівників поліції чи інших осіб щодо нього не здійснювалось. Проведення слідчої дії супроводжувалося безперервною відеофіксацією, участю двох понятих і захисника. Усі учасники слідчого експерименту будь-яких доповнень або зауважень не мали, в тому числі й сам обвинувачений, що підтверджується протоколом слідчого експерименту від 16 березня 2020 року з доданим носієм інформації, на якому зафіксовано перебіг даної слідчої дії (т.2 а.п.171-188, т.2 а.п.40).
Отже, слідчий експеримент з ОСОБА_12 був проведений із дотриманням вимог КПК України та прав обвинуваченого, а тому суд першої інстанції обґрунтовано поклав його до доказової бази в оскаржуваному вироку.
На користь такого висновку свідчить і те, що відтворені ОСОБА_12 у ході проведеного з ним слідчого експерименту обставини не суперечать об`єктивним судово-медичним даним експертизи трупа ОСОБА_14 . Установлені в ОСОБА_14 тілесні ушкодження могли утворитись при обставинах, у спосіб та строк, які були показані ОСОБА_12 при слідчому експерименті, що підтверджується висновком додаткової судово-медичної експертизи № 10-14/16/768-ДМ/20 від 11 травня 2020 року (т.2 а.п.168-174).

Таким чином, показання зазначених вище допитаних представника потерпілого та свідків є логічними, змістовними, послідовними та такими, що узгоджуються як між собою, так і з викладеними вище письмовими доказами з додатками. Будь-яких підстав не довіряти цим доказам, які підтверджують зміст один одного, немає.
Окрім того, сам ОСОБА_12 , хоча й не визнав винуватість у вчиненні вбивства, однак підтвердив існування в нього з рідним братом ОСОБА_14 конфліктних відносин, нанесення ним за встановлених судом місця, дати та часу в ході сварки ОСОБА_14 ударів дерев`яною палицею по голові, удушення ногою ОСОБА_14 доки останній не почав хрипіти. Екстренну медичну допомогу та поліцію не викликав, а на четвертий день після смерті ОСОБА_14 замотав плівкою та виніс до підвалу будинку за місцем свого проживання труп останнього, де й закопав його, виривши яму за допомогою диска від болгарки. ОСОБА_10 говорив, що ОСОБА_14 побив його і пішов з дому.

Разом з тим, показання обвинуваченого про те, що він не мав умислу на вбивство, заподіяв смерть ОСОБА_14 при перевищенні межі необхідної оборони, оскільки захищався від насильницьких дій останнього, що є аналогічними доводам апеляційних скарг, були предметом ретельної перевірки суду першої інстанції та правильно розцінені критично як спосіб захисту ОСОБА_12 від пред`явленого обвинувачення, оскільки спростовуються сукупністю наведених вище взаємоузгоджених доказів.

Так, за нормативним визначенням умисне вбивство (ст.115 КК України) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а із суб`єктивної сторони - умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторін характерні й для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст.118 КК України). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена ст.115 КК України, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.118 КК України, є мотив діяння - захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

Згідно з ч.1 ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Частиною 3 ст.36 КК України передбачено, що перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, потрібно здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду іншій особі (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» визначено, що умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч.2 ст.115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст.116-118 КК України, зокрема в обопільній сварці чи бійці або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими стосунками винного з потерпілим, підлягає кваліфікації за ч.1 ст.115 КК України.

Аналіз дій ОСОБА_12 у сукупності з викладеними вище доказами свідчить про те, що до вбивства обвинувачений і ОСОБА_14 перебували в конфліктних відносинах, оскільки ОСОБА_12 у їх квартирі вживав з іншими особами наркотичні засоби. У день події обвинувачений у ході сварки (конфлікту) за допомогою знаряддя дерев`яної палиці з 8 гранями, умисно наніс ОСОБА_14 спочатку один удар у голову, а коли ОСОБА_14 намагався вийти з кімнати й не вчиняв будь-яких дій по заподіянню шкоди ОСОБА_12 ще два удари з великою силою тим же предметом у голову, тобто життєво-важливий орган, чим заподіяв ОСОБА_14 забійну рану голови в тім`яній області зліва, крововилив у м`які покрови голови зі сторони їх внутрішньої поверхні в лобній і тім`яних областях, переломи кісток склепіння черепу, розрив твердої мозкової оболонки в тім`яній області зліва, що призвели до відкритої черепно-мозкової травми з переломами кісток черепу. Твердження ж обвинуваченого про загрозу заподіяння ОСОБА_14 ножового поранення відповідно до встановлених обставин кримінального провадження не зайшли свого підтвердження, та ушкоджень, характерних для нанесення ножем, у ОСОБА_12 встановлено не було. Не виявлено експертним шляхом також і в ОСОБА_14 ушкоджень, які б могли утворитись в ході боротьби.

Разом з цим, як установлено судово-медичними даними, ОСОБА_14 після отриманих тілесних ушкоджень голови не міг вчиняти будь-які цілеспрямовані дії - пересуватись, кричати, надавати опір, повзати, через це посилання ОСОБА_12 , які зводяться до вчинення ОСОБА_14 акту посягання на обвинуваченого після завданих ОСОБА_14 ударів по голові, є неспроможними. Незважаючи на це, обвинувачений продовжував здійснювати активні дії щодо протиправного заподіяння смерті ОСОБА_14 шляхом його удушення ногою протягом декількох хвилин, не припиняв їх аж поки ОСОБА_14 не почав хрипіти і перестав подавати ознаки життя.

Окрім того, ОСОБА_12 , убивши ОСОБА_14 , не вчинив жодних дій для надання йому допомоги, а навпаки 3 дні тримав труп ОСОБА_14 у квартирі й далі з метою знищення слідів злочину замотав його в декілька плівок, виніс до підвалу будинку, де закопав на достатню глибину з тим, щоб ОСОБА_14 ніхто не знайшов. Також з метою приховування злочину обвинувачений вигадав версію про те, що ОСОБА_14 пішов з дому та не повертався, яку приблизно два з половиною місяці повідомляв дружині ОСОБА_14 - ОСОБА_10 .

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин провадження колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що ОСОБА_12 перебував в стані необхідної оборони, але перевищив її межі. Місцевий суд фактичні підстави кваліфікації оцінив правильно, дійшовши обґрунтованого висновку, що дії обвинуваченого містять об`єктивні та суб`єктивні ознаки умисного вбивства, у зв`язку з чим підлягають кваліфікації за ч.1 ст.115 КК України.
Доводи захисника щодо невстановлення в даному кримінальному провадженні мотиву вчинення даного кримінального правопорушення є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції на підставі безпосередньо досліджених доказів визнав доведеним, що ОСОБА_12 умисно вбив ОСОБА_14 у їх раптово виниклій обопільній сварці. Цей мотив кримінального правопорушення встановлено й у формулюванні обвинувачення, визнаного першою судовою інстанцією доведеним.

Однак, колегія суддів погоджується з доводами сторони захисту про те, що місцевий суд безпідставно послався на явку з повинною ОСОБА_12 від 13 березня 2020 року як на доказ винуватості останнього (т.1 а.п.198-201).
Відповідно до ч.4 ст.95 КПК суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Отже, використання як доказу в обвинувальному вироку письмових даних, зазначених у явці з повинною ОСОБА_12 , які були надані на досудовому розслідуванні, є істотним порушенням кримінального процесуального закону, а тому оскаржуваний вирок належить змінити, виключивши з нього посилання на вказаний доказ. Разом з цим, таке виключення не впливає на допустимість інших доказів у кримінальному провадженні, сукупність яких доводить поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Щодо аргументів апеляційних скарг сторони захисту, які зводяться до необхідності закриття кримінального провадження за недоведеністю вчинення ОСОБА_12 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, то вони є безпідставними.

Доказами ж, які в своїй сукупності та взаємозв`язку доводять винуватість ОСОБА_12 у вказаному вище обвинуваченні є показання представника потерпілого ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_14 після проходження лікування в реабілітаційному центрі не вживав наркотичні засоби та намагався відправити до згаданого центру обвинуваченого, саме який у них удома разом з іншими особами вживав наркотичні засоби.

Свідок ОСОБА_16 підтвердив показання ОСОБА_10 у тому, що ОСОБА_14 намагався направити ОСОБА_12 до реабілітаційного центру з метою лікування останнього від наркоманії.

Наведені показання узгоджуються з даними протоколу огляду місця події з додатком від 14 березня 2020 року, за якими в квартирі АДРЕСА_2 на полиці шафи відкритого характеру в кімнаті проживання обвинуваченого виявлено та вилучено коробку з 9 полімерними пакетами, які містять всередині речовину рослинного походження зеленого кольору, що відповідно до висновку експерта №13/1/890СЕ-20 від 27 квітня 2020 року є наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на суху речовину: 1,6309 г, 2,0281 г, 3,8789 г, 3,8774 г, 3,9176 г, 3,6932 г, 3,7060 г, 4,8615 г, 3,7316 г відповідно (т.1 а.п.217-227, т.2 а.п.65-68, 215-224).

У судах першої та другої інстанцій ОСОБА_12 не заперечувалось, що вилучення наркотику відбувалось у кімнаті, де він проживав.

Окрім того, колегія суддів ураховує, що згідно з показаннями ОСОБА_10 обвинувачений мав роботу, пов`язану з проведенням ремонтних робіт. Згідно з наведеним вище протоколом у шафі в кімнаті ОСОБА_12 знаходились будівельні матеріали та інструменти, що додатково підтверджує те, що там зберігались речі обвинуваченого. При цьому, місцевий суд мотивовано звернув увагу й на непослідовність версії ОСОБА_12 , який не зміг пояснити навіщо він зберігав у себе в кімнаті наркотичні засоби, які йому ніби-то не належать.

Тобто, викладені вище докази переконливо свідчать про зберігання обвинуваченим у своїй кімнаті за місцем проживання належного йому наркотичного засобу, а не ОСОБА_14 , який проживав з ним у одній квартирі та наркотики після лікування не вживав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що під зберіганням наркотичних засобів треба розуміти будь-які умисні дії, пов`язані з їх знаходженням у володінні винного (при собі, в приміщенні, а також у сховищах або інших місцях), через це навіть з показань самого ОСОБА_12 у суді першої інстанції щодо усвідомленого зберігання ним наркотичного засобу вбачається наявність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, незалежно від того з яких мотивів здійснювалось зберігання наркотику та хто є його власником.

За змістом ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Суд першої інстанції при призначенні покарання врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_12 кримінальних правопорушень, що відповідно до ст.12 КК України є особливо тяжким злочином і кримінальним проступком, особу обвинуваченого, який на час учинення кримінальних правопорушень у даному провадженні був не судимим (засуджений 18 червня 2020 року за ч.2 ст.109 КК України на 1 рік позбавлення волі без конфіскації майна - т.2 а.п.207, 246-250), не працює, неодружений, на спеціальних медичних обліках не перебуває (т.2 а.п.204-205), за місцем проживання характеризується посередньо (т.2 а.п.213), відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставини, що його обтяжує вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою він перебуває в сімейних, близьких відносинах (за ч.1 ст.115 КК України).

За таких обставин, місцевий суд дійшов правильного висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_12 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_12 про його щире каяття є неприйнятними, оскільки основною формою прояву щирого каяття є повне визнання обвинуваченим своєї вини та правдива розповідь про всі відомі обставини вчинених злочинів. Між тим, ОСОБА_12 під час розгляду кримінального провадження не тільки не визнав вину, а й заперечував і приховував суттєві обставини вчинених злочинів, щоб уникнути справедливого покарання.

Призначене обвинуваченому покарання, яке не є максимальним, відповідає вимогам ст.ст.50, 65 та 70 КК України, за своїм видом і розміром законне, справедливе та сприяє меті покарання, тобто є необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_12 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції повно й усебічно розглянути провадження, за результатом чого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення, не встановлено.

Отже, апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
у х в а л и л а:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 (зі змінами й доповненнями) та захисника ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харків від 22 червня 2021 року щодо ОСОБА_12 змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на явку з повинною ОСОБА_12 як на доказ винуватості ОСОБА_12 .
В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
С у д д і:

ОСОБА_4 ОСОБА_6 ОСОБА_7