УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 січня 2023 року

м. Київ

справа № 759/8030/19

провадження № 51-15ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 5 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0009262,

встановив:

за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 5 травня 2021 року

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Малина Житомирської області, жителя

АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 ), раніше судимого, останній раз засудженого

12 лютого 2014 року за вироком Іллічівського районного суду Одеської області за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України

(далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців,

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, та виправдано його за цим обвинуваченням з підстав недоведення того, що він вчинив злочин.

Цим же вироком його засуджено за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання щодо зарахування у строк покарання строку попереднього ув?язнення, речових доказів та судових витрат у кримінальному провадженні.

Київський апеляційний суд ухвалою від 28 вересня 2022 року залишив вирок без зміни.

За обставин, установлених судом та детально наведених у вироку, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 15 листопада 2018 року близько 21:00, перебуваючи біля кафе «Мальва» на вул. Академіка Єфремова, 3 в м. Києві, повторно відкрито викрав майно ОСОБА_5 , а саме мобільний телефон

«Nokia 5» вартістю 5860,72 грн із картою мобільного оператора та гаманець із грошима в сумі 700 грн і 20 доларів США (що еквівалентно 556,79 грн), а всього - на загальну суму 7117,51 грн.

Крім того, ОСОБА_4 також обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК.

Так, за вказаних в обвинувальному акті обставин 8 березня 2019 року приблизно

о 18:30 в туалеті розважального закладу «Космолот» на вул. Тулузи, 1 у м. Києві ОСОБА_4 за попередньою змовою з іншою особою (матеріали судового провадження щодо якої ухвалою суду від 25 червня 2020 року виділено в окреме провадження) вчинив розбійний напад на потерпілого ОСОБА_6 , поєднаний із насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, і з погрозою застосування такого насильства з метою заволодіння його майном.

За результатами судового розгляду місцевий суд дійшов висновку про недоведеність поза розумним сумнівом допустимими та достатніми доказами винуватості ОСОБА_4 у вчиненні вказаного злочину і за цим обвинуваченням виправдав його з підстави, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати постановлені щодо

ОСОБА_4 судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотне порушення норм кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно виправдав ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК та визнав, що в його діях відсутня кваліфікуюча ознака кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, - застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Стверджує, що суд не надав належної оцінки всім доказам сторони обвинувачення, а саме показанням потерпілого ОСОБА_5 стосовно дій ОСОБА_4 та іншої особи під час нападу й застосування до нього насильства, слідчого експерименту від 9 березня 2019 року з додатками до нього за участю потерпілого ОСОБА_6 .

Зауважує, що місцевий суд під час складання вироку не дотримався вимог

ст. 374 КПК.

Крім того, прокурор зазначає, що призначене ОСОБА_4 покарання не відповідає положенням статей 50, 65 КК та є несправедливим унаслідок м`якості.

Оскільки апеляційний суд залишив усе це поза увагою, прокурор вважає ухвалу також незаконною, такою, що не містить докладних мотивів прийнятого рішення та суперечить приписам ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до скарги копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Під час перевірки судових рішень касаційний суд установив, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та його виправдання ч. 2 ст. 187 КК на підставі доказів, досліджених і оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, про що у вироку відповідно до ст. 374 КПК наведено докладні мотиви. Оцінка доказів згідно з вимогами ст. 94 КПК є компетенцією суду, що постановив вирок.

Переконливих аргументів стосовно порушення цих норм права скаржник не навів.

Доводи прокурора про наявність у діях засудженого такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є безпідставними.

Як установив суд у вироку, сторона обвинувачення не довела та не підтвердила належними доказами, що вчинення ОСОБА_4 злочину щодо ОСОБА_5 супроводжувалось будь-яким насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Зокрема, під час судового розгляду було встановлено та зазначено у сформульованому обвинуваченні, що телефоном ОСОБА_5 . ОСОБА_4 заволодів шляхом обману, а його гаманцем - вирвавши останній з рук потерпілого.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність у діях

ОСОБА_4 такої кваліфікуючої ознаки, як вчинення грабежу, поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, а тому твердження прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не є слушними.

Крім того, як правильно зауважив суд апеляційної інстанції, місцевий суд, давши оцінку показанням потерпілого, правильно кваліфікував дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК лише за кваліфікуючою ознакою повторності, оскільки в цьому кримінальному провадженні ОСОБА_4 не висувалося обвинувачення у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 за попередньою змовою групою осіб. У сформульованому обвинуваченні не було зазначено про дії інших учасників (співучасників) злочину, пов`язаних спільним умислом, як і не було висунуто іншим особам такого обвинувачення.

Є обґрунтованим і висновок суду про визнання невинуватим ОСОБА_4 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, та виправдання його за цим обвинуваченням з підстав недоведення того, що він вчинив злочин.

Згідно зі ст. 62 Конституції України, положеннями ст. 17 КПК особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до змісту ст. 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було. У цій справі суд першої інстанції, зі свого боку, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в межах кримінального процесуального закону.

Із судових рішень убачається, що, ретельно дослідивши та проаналізувавши докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, і виправдав його. Вирок суду в цій частині є обґрунтованим та належним чином мотивованим, а доводи прокурора щодо безпідставного виправдання ОСОБА_4 під час перевірки судових рішень не було підтверджено.

Зокрема, як зазначив цей суд, доказами у кримінальному провадженні не підтверджується те, що ОСОБА_4 за вказаних в обвинувальному акті обставин 8 березня 2019 року приблизно о 18:30 разом з іншою особою за попередньою змовою вчинив розбійний напад на потерпілого ОСОБА_6 , поєднаний із насильством, небезпечним для його життя та здоров`я, та з погрозою застосування такого насильства з метою заволодіння його майном.

Колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що за результатами слідчого експерименту за участю потерпілого та допиту іншого очевидця події - свідка ОСОБА_7 , дії, спрямовані на заволодіння грошима потерпілого (за заявою ОСОБА_6 ) та застосування до нього фізичного насильства (за заявою

ОСОБА_6 і показаннями свідка ОСОБА_7 ), зафіксовано тільки з боку

ОСОБА_7 , а участі в цьому ОСОБА_4 , і тим більше заздалегідь погодженої, поданими стороною обвинувачення доказами не доведено.

ОСОБА_4 був лише поруч у приміщенні туалету, стримав потерпілого, коли той першим хотів вдарити ОСОБА_7 , і, навпаки, виштовхав останнього, коли той завдав удару ОСОБА_6 в обличчя, поєднуючи свої дії з протиправними вимогами.

Крім того, судове провадження за погодженням зі сторонами здійснювалося за відсутності потерпілого, який протягом кількох років уникав явки до суду першої інстанції, а також не прибув у судові засідання апеляційного суду для участі в апеляційному розгляді.

Суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що суди сприяли виклику потерпілого до суду, разом з тим прокурор в межах процесуальних можливостей не вжив всіх можливих заходів для забезпечення участі потерпілого під час судового розгляду.

Таким чином, суд згідно зі ст. 94 КПК повно та всебічно дослідив усі докази, дав їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупності - з точки зору достатності та взаємозв`язку. На підставі досліджених доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, та його виправдання за ч. 2 ст. 187 КК.

Є безпідставними і доводи прокурора про невідповідність вимогам закону призначеного ОСОБА_4 покарання.

Призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд не порушив загальних засад призначення покарання, установлених КК, воно відповідає вимогам статей 50,

65 КК і, на переконання колегії суддів, є необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин підстав уважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність Верховний Суд

не вбачає.

Доводи прокурора, аналогічні за змістом доводам, викладеним у поданій касаційній скарзі, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув їх та визнав неспроможними, а тому відмовив у задоволенні заявлених вимог, навівши обґрунтування прийнятого рішення.

Ухвала апеляційного суду відповідає приписам ст. 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, суд касаційної інстанції не встановив.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 5 травня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 28 вересня 2022 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_8 ОСОБА_9