Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

25 жовтня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8
потерпілої і законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000303 від 26 липня 2021 року за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Цепцевичі Сарненського району Рівненської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з неповною загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого
-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286-1 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців з позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ухвалено рахувати з дня приведення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Державного бюджету 8237 грн. 76 коп. документально підтверджених процесуальних витрат.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Кримінальне правопорушення вчинено при наступних обставинах.
ОСОБА_6 25 липня 2021 року, приблизно о 16 год. 50 хв., у світлу пору доби, знаходячись за межами населеного пункту, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в порушення вимог підпункту б) пункту 2.1., підпункту ґ) пункту 2.1., підпункту б) пункту 2.3., підпункту г) пункту 2.3., пункту 12.1., 10.1, 12.1 п. 12.6 а) та 31.4.1 а) Правил дорожнього руху України, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі Правила дорожнього руху), не маючи реєстраційного документа на транспортний засіб, страхового полісу про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, керуючи технічно несправним мотоциклом марки «Viper 150», незареєстрованим належним чином, рухаючись автомобільною дорогою із с.Тріскині в напрямку с.Цепцевичі Сарненського району Рівненської області разом із пасажиром ОСОБА_10 , в яких на момент руху на голові були відсутні мотошоломи, під час руху в межах заокруглення дороги праворуч, проявив неуважність до дорожньої обстановки, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу здійснив виїзд на зустрічну смугу руху з подальшим зіткненням із мопедом марки «Mustang Active» під керуванням ОСОБА_9 , яка рухалась автомобільною дорогою зі сторони с. Цепцевичі в напрямку с. Тріскині Сарненського району Рівненської області із пасажирами ОСОБА_8 та ОСОБА_11 .
У результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП), водій мопеда марки «Mustang Active», без реєстраційного номеру ОСОБА_9 , отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, які викликали довготривалий розлад здоров`я, а пасажир мопеда марки «Mustang Active», без реєстраційного номеру ОСОБА_8 отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження, які викликали довготривалий розлад здоров`я.
Порушення ОСОБА_6 вимог пункту 10.1, 12.1 п. 12.6а) та п. 31.4.1 а) Правил дорожнього руху, який вимагає від водія рухатись технічно справним транспортним засобом, враховуючи дорожню обстановку, з такою швидкістю руху, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, а перед зміною напрямку руху ліворуч з виїздом на смугу руху переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам, знаходяться у прямому безпосередньому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди і суспільно небезпечними наслідками, що настали.
В поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 покликається на суворість призначеного йому покарання. Вказує, що вину у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, щиро розкаявся, повністю усвідомив наслідки свого діяння, судимості не має, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, проживає з непрацездатною матір`ю, в силу її пенсійного віку, батько помер в 2013 році, шкода, заподіяна потерпілим ним відшкодована, неодноразово просив у потерпілих вибачення за скоєне, наслідків, які настали, не бажав.
Зазначає, що офіційно не працює, має періодичні підзаробітки, допомагаючи по господарству та будівництву іншим особа, а також сезонним збиранням та продажем лісових ягід, грибів.
Вважає незаконним стягнення з нього процесуальних витрат.
Просить змінити вирок Сарненського районого суду Рівненської області від 11 липня 222 року в частині призначеного покарання, призначивши покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Змінити розподіл судових витрат, які покласти за рахунок Державного бюджету України.
Законний представник потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 в апеляційній скарзі покликається на допущення судом істотних прушень вимог кримінального процесуального закону.
Вказує, що потерпілу ОСОБА_8 жодного разу, у встановленому порядку не повідомляли про розгляд справи і такий розгляд відбувся без її участі.
Просить скасувати вирок Сарненського районного суду Рівнеської області від 11 липня 2022 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
До початку апеляційного розгляду законним представником потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 заявлено клопотання про відмову від поданої нею апеляційної скарги на оскаржуваний вирок суду першої інстанції від 11 липня 2022 року відносно ОСОБА_6 .
Відповідно до ч.1 ст. 403 КПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитись від неї до закінчення апеляційного розгляду.
Згідно ч.2 ст. 403 КПК України якщо вирок суду першої інстанції не був оскаржений іншими особами або якщо немає заперечень інших осіб, які подали апеляційну скаргу, проти закриття провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції своєю ухвалою закриває апеляційне провадження.
Зважаючи на викладене, враховуючи думку учасників кримінального провадження, які не заперечили проти закриття провадження за апеляційною скаргою законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 у зв`язку з відмовою останньої від апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_9 підлягає закриттю.
Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу щодо зміни вироку в частині призначеного покарання, потерпілу і законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , яка не заперечила проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, перевіривши вирок суду в межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає до задоволення з таких підстав.
Згідно вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження, в апеляційній скарзі не оскаржується.
Разом з тим, переглядаючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався вимог закону щодо основних засад призначення покарання.
Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, виходячи із встановленої ст. 50 КК України мети покарання ? кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, зобов`язують суд при призначенні покарання належним чином враховувати ці встановлені законом критерії.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про призначення покарання в межах санкції статті чи частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, можливість призначення більш м`якого покарання (ст. 69 КК України), застосування чи незастосування ст. 75 КК України.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Відповідно до вироку суду, обираючи вид та міру покарання ОСОБА_6 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винуватого, обставини, що пом`якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обставин, які обтяжують покарання та прийшов до висновку, що обвинуваченому слід призначити покарання, необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, у виді позбавлення волі на рівні ближче до нижньої межі санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинене діяння, враховуючи позитивну характеристику за місцем проживання.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими, так і іншими особами.
При цьому колегія суддів враховує практику рішень Європейського суду з прав людини. Так, в справі Скополла проти Італії від 17.09.2009 року, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 року) Європейський суд з прав людини зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».
У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 року) Європейський суд з прав людини наголошував, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».
Разом з тим, як вбачається з вироку, суд першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_6 , хоч і послався на наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого та дані, які характеризують особу обвинуваченого, однак належним чином не врахував їх, не обґрунтувавши відсутність підстав для застосування, зокрема, положень ст.69 КК України щодо призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, внаслідок чого призначив останньому покарання хоча і ближче до мінімального покарання, передбаченого санкцією частини статті за інкримінований злочин, проте таке, яке, на думку колегії суддів, не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його суворості.
Колегія суддів звертає увагу, що законодавець дав суду право у виняткових випадках, з огляду на індивідуальні особливості вчиненого правопорушення та особу винного, призначити більш м`яке покарання (ст. 69 КК України).
При цьому, застосування зазначеної норми матеріального закону не є обов`язковим для суду, а є його дискреційним повноваженням. Тобто можливість вибору одного з юридично дозволених варіантів правозастосовного рішення, що є умовою ефективного правозастосування норм права суб`єктами застосування для прийняття правильного, законного та обґрунтованого рішення.
Так, згідно зі ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.
При аналізі норм ст. 69 КК України можна зробити висновок, що призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе, з урахуванням особи винного, лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
При цьому дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Колегія суддів бере до уваги, що щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться у провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність, що, зокрема, виражається і в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого.
На думку колегії суддів, враховуючи дані про особу винного, встановлені судом першої інстанції (яким не надано належної оцінки судом), який повністю визнав себе винним, раніше ні до адміністративної, ні до кримінальної відповідальності не притягувався, що вказує на те, що він не є особою, небезпечною для суспільства, позитивно характеризується за місцем проживання, наявність обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , зокрема, щире каяття (пожалкував за вчинене ним кримінальне правопорушення, повністю усвідомив наслідки свого діяння, настання яких не бажав, зробив для себе відповідні висновки, оскільки події, які мали місце 25.07.2021 року закарбувалися в його пам`яті на все життя, неодноразово просив вибачення за скоєне у потерпілих, повністю відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, запевнив, що подібне більше ніколи не повториться), активне сприяння розкриттю злочину, добросовісне виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим як на досудовому слідстві, так і під час судового розгляду кримінального провадження, позицію ОСОБА_9 , як потерпілої і законного представника потерпілої ОСОБА_8 , яка жодних претензій до обвинуваченого не має, просила не позбавляти волі обвинуваченого, поведінку самої ОСОБА_9 , як учасника дорожнього руху, при встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах даного кримінального провадження, те, що хоча дії обвинуваченого і полягали у грубому порушенні правил дорожнього руху, однак є необережними, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину.
В судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 ствердив про фінансову можливість сплати штрафу у разі призначення даного виду покарання.
З огляду на викладене, дані обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, і, з урахуванням особи обвинуваченого та, виходячи із положень ст.ст. 50, 65 КК України, дають підстави прийти до висновку щодо можливості і, на думку колегії суддів, необхідності, застосування положень ст. 69 КК України призначення обвинуваченому покарання, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст. 286-1 КК України, у виді штрафу в розмірі станеоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
На думку колегії суддів, саме таке покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді штрафу, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
Судом першої інстанції обґрунтовано у відповідності до вимог ст. 124 КПК України вирішено питання щодо розподілу процесуальних витрат стягнення з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави матеріальних витрат органів досудового розслідування, пов`язананих зі здійсненням даного кримінального провадження у зв`язку із залученням експертів.
Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.408, з врахуванням ч.2 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок суду першої інстанції у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
За наведеного, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, а апеляційна скарга обвинуваченого ? задоволенню.
Керуючись ст. ст. 403, 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:
Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0000303 від 26 липня 2021 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України.
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 11 липня 2022 року відносно ОСОБА_6 за ч.1 ст. 286-1 КК України в частині призначеного покарання змінити.
Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України і на підставі ст. 69 КК України призначити покарання у виді штрафу в розмірі 100 (ста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
В решті вирок суду залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, за виключенням закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 в цій частині ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3