КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 рокупродовжено ОСОБА_6 запобіжній захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 30.04.2023 включно.

Таке рішення суд, врахувавши тяжкість кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , міру покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, особу обвинуваченого, який не працевлаштований, неодружений, має малолітню дитину, 2016 р.н., раніше не судимий, а також те, що за віком та станом здоров`я обвинувачений не має специфічних особливостей стану здоров`я та може утримуватись в місцях попереднього ув`язнення, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме існуваннямризику втечі обвинуваченого та переховування його від суду, оскільки з місця вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень він зникав; вчинення іншого кримінального правопорушення, так як інкриміновані йому правопорушення мали місце у травні 2021 року, а потім у червні 2021 року, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , вважаючи ухвалу суду ______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/2708/2023 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7

Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_1

незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що, викладаючи обставини кримінального провадження, головуючим-суддею некоректно вказані дані в ухвалі суду, а саме те, що події вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень мали місце 06.05.2021 року, а потім 08.06.2021 року, що, як вважає прокурор у своїх доводах, свідчить про продовження обвинуваченим надалі вчиняти інші кримінальні правопорушення, що не відповідає дійсності, оскільки друге кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 09.09.2021 року, а не 08.06.2021 року.

Крім того, після вчинення першого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, друге кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, ОСОБА_6 не вчиняв, а навпаки захищався від нападника, який в статусі потерпілого, проте він перебуває на обліку у нарколога, вживає метадон (сильнодіючий наркотичний засіб) і постійно його збуває односельчанам та чотири рази притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень за ст. 309 КК України.

Тому стверджувати, що обвинувачений ОСОБА_6 продовжує вчиняти і надалі злочини не має жодного правдивого підґрунтя, кримінальне провадження тримається лише на формальності та упередженості сторони обвинувачення і головуючої-судді.

Що стосується посилання прокурора на те, що обвинувачений може намагатися уникнути кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини, оскільки під час проведення досудового розслідування він з місць вчинення злочинів зникав і до слідчого приходив через три доби після проведення працівниками поліції відповідних оперативно-розшукових дій та скерування повісток, то у судовому засіданні захисник обвинуваченого пояснив, що ОСОБА_6 не оголошувався в розшук і, що він через три дні, після повернення з відрядження адвоката, разом з ним з`явився до слідчого та надав свої пояснення (показання).

Крім того, зазначає, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 не винесено вироку, тому подальше тримання його під вартою, який і так понад 1,5 роки утримується під вартою, є недоцільним та порушує його права та охоронювані інтереси, нівелює положення цілої низки нормативних актів та рішень ЄСПЛ, так як вчинення замаху на вбивство стороною обвинувачення не доведено.

При цьому ризики прокурором заявлені формально та спростовуються поведінкою обвинуваченого на стадії досудового розслідування, а саме тим, що він добровільно відшкодував всім потерпілим матеріальну шкоду і по сьогоднішній день його мати - ОСОБА_8 допомагає матеріально вже на сьогоднішній день повнолітньому потерпілому ОСОБА_9 , так як її син ОСОБА_6 утримується під вартою, та поряд з цим і примирився з потерпілими, які не мають до нього жодних претензій.

Крім того, ОСОБА_6 не переховувався від органів досудового слідства, а твердження сторони обвинувачення у клопотанні, що обвинувачений може переховуватись від органів досудового слідства та суду, є виключно припущенням, яке нічим не підкріплено та не відповідає дійсності.

Стосовно ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, про які згадує суд, а саме ризик незаконного впливу на свідків, то обвинувачений не має можливості незаконно впливати на свідків з метою зміни ними свідчень у ході судового розгляду кримінального провадження у подальшому, впливати на свідків, яких ще не допитано для дачі ними неправдивих свідчень, які його виправдовують, або впливати на інших осіб, які можуть бути допитані, оскільки в даному кримінальному провадженні жодного свідка зі сторони обвинувачення не заявлено.

З приводу існування ризику того, що ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин інкримінованих йому злочинів, то при передачі справи до суду стороною обвинувачення зібрані всі документи та речі, які вона вважала за потрібне зібрати, і вони знаходяться на зберіганні у сторони обвинувачення та не можуть бути знищеними, схованими або спотвореними її підзахисним ОСОБА_6 , так як три судових засідання сторона обвинувачення не надавала оглянути, дослідити речові докази - одяг обвинуваченого ОСОБА_6 , а клопотання про дослідження речових доказів головуючою-суддею задовольнялось понад три місяці поспіль, тому що стороною обвинувачення не знаходився зниклий одяг.

Таким чином, єдиною підставою для обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є тяжкість нібито вчиненого ним правопорушення, оскільки на даний час об`єктивно не існує жодного з ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а головуючою-суддею просто переписано ризики, перераховані у вказаній статті, не надавши обґрунтування того, в чому вони полягають.

Окрім цього, зазначає, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання в м. Біла Церква, де проживав разом (до затримання) зі своєю цивільною дружиною та спільною дитиною - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особисто займається благодійністю, має міцні сталі соціальні зв`язки, про які також у судовому засіданні зазначено стороною обвинувачення, характеризується позитивно, зі сторони сусідів претензій не має, раніше не судимий. В 2015 році в батальйоні «Донбас» служив добровольцем в АДРЕСА_2 , що підтверджується подякою від 09.08.2015 року, внаслідок чого отримав контузії (слуху, головного мозку), після цього зниження слуху (глухість II ступеня). Надавав матеріальну допомогу військовим, з якими захищав Україну, закупляв на батальйон військовий одяг і взуття.

Разом з тим, суд першої інстанції упереджено поставився до обвинуваченого, прийнявши на віру твердження сторони обвинувачення про негативну характеристику ОСОБА_6 , якої в матеріалах кримінального провадження не існує, а це лише голослівне твердження прокурора.

За таких обставин, вважає, що виходячи з невідповідності висновків суду першої інстанції та недоведеності обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_6 , в цілому, будь-яких законних та доведених у законний спосіб підстав для задоволення клопотання сторони обвинувачення в обранні (продовженні) запобіжного заходу кожне судове засідання ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою у судді не було і не має. Та, оскільки взяття під варту є виключним та найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки, наявні всі підстави для зміни запобіжного заходу із взяття під варту на менш суворий запобіжний захід - домашній арешт.

Відповідно до ч. 4 ст. 422-1 КПК України, розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

З огляду на вказані вимоги закону апеляційний розгляд здійснено без участі сторін судового провадження, оскільки відсутні клопотання про розгляд апеляційної скарги за їх участю.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України, на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Таким чином, розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводи захисника ОСОБА_5 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши тяжкість кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , міру покарання яка може бути йому призначена у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, особу обвинуваченого, який не працевлаштований, неодружений, має малолітню дитину, раніше не судимий, а також те, що за віком та станом здоров`я обвинувачений не має специфічних особливостей стану здоров`я та може утримуватись в місцях попереднього ув`язнення, має типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме існуванням ризику втечі обвинуваченого та переховування його від суду та вчинення іншого кримінального правопорушення, і тому визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід, не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_5 проте, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочину та міру покарання, яка може бути йому призначена у разі визнання його винуватим у їх вчиненні, а також, приймаючи до уваги всі наявні у матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не працевлаштований, неодружений, має малолітню дитину та типові соціальні зв`язки для особи його віку та статусу і не має специфічних особливостей стану здоров`я, які б перешкоджали його утриманню в місцях попереднього ув`язнення, та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, щообвинувачений може переховуватись від суду, зважаючи на міру покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим у висунутому обвинуваченні у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, з місця вчинення яких, згідно обвинувального акта, він зникав, та вчинити інше кримінальне правопорушення, так як інкриміновані йому правопорушення були вчинені у травні 2021 року, а потім у вересні 2021 року, тобто через короткий проміжок часу, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обраного обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Та обставина, що, викладаючи обставини кримінального провадження, головуючим-суддею було вказано в ухвалі суду дані про те, що події вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень мали місце 06.05.2021 року, а потім 08.06.2021 року, як про те вказав й прокурор, на думку якого, це свідчить про продовження обвинуваченим надалі вчиняти інші кримінальні правопорушення, хоча друге кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР 09.09.2021 року, а не 08.06.2021 року, на що звернула увагу захисник в апеляційній скарзі, жодним чином не вказує на відсутність вказаного ризику та не може слугувати підставою для скасування судового рішення та зміни обвинуваченому запобіжного заходу, аджеможе бути зумовлено лише технічною опискою, що жодним чином не спростовує правильності висновків суду щодо існування обґрунтованого ризику, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Твердження захисника ОСОБА_5 про те, що не існує будь-якого ризику втечі ОСОБА_6 , а щодо посилання прокурора на те, що обвинувачений може намагатися уникнути кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини, оскільки під час проведення досудового розслідування він з місць вчинення злочинів зникав і до слідчого приходив через три доби після проведення працівниками поліції відповідних оперативно-розшукових дій та скерування повісток, то ОСОБА_6 у розшук не оголошувався і через три дні, після повернення з відрядження його адвоката, разом з ним з`явився до слідчого та надав свої пояснення (показання), є непереконливими, зважаючи на характер висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, які переконливо доводять існування ризику втечі, тому, на переконання колегії суддів, достатньо вмотивованим є висновок суду щодо необхідності тримання ОСОБА_6 під вартою, щоб завадити цьому.

Наведені захисником ОСОБА_5 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме те, що він має постійне місце проживання в м. Біла Церква, де він проживав разом (до затримання) зі своєю цивільною дружиною та спільною дитиною, 2016 р.н., має міцні сталі соціальні зв`язки, характеризується позитивно, зі сторони сусідів претензій не має, особисто займається благодійністю, раніше не судимий, добровільно відшкодував всім потерпілим матеріальну шкоду і по сьогоднішній день його мати - ОСОБА_8 допомагає матеріально потерпілому ОСОБА_9 , так як її син ОСОБА_6 утримується під вартою, примирився з потерпілими, які не мають до нього жодних претензій, а також те, що в 2015 році в батальйоні «ІНФОРМАЦІЯ_2» він служив добровольцем в м. Попасна Луганської області, де отримав контузії (слуху, головного мозку), після чого має зниження слуху (глухість II ступеня), надавав матеріальну допомогу військовим та закупляв на батальйон військовий одяг і взуття, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до нього іншого, більш м'якого запобіжного заходу, адже, попри все це, дані обставини не стали для ОСОБА_8 стримуючим фактором, зважаючи на його обвинувачення у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, які не становлять ідеальної сукупності, тобто вчинені з розривом у часі.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що відносно ОСОБА_8 не винесено вироку, тому подальше тримання його під вартою, який і так понад 1,5 роки утримується під вартою, є недоцільним та порушує його права та охоронювані інтереси, так як вчинення замаху на вбивство стороною обвинувачення не доведено, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки ці питання, за наявності для цього відповідних підстав, підлягають з`ясуванню та перевірці в суді першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті, і не є підставою для звільнення ОСОБА_8 з-під варти, а також виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції під час апеляційного перегляду оскаржуваної ухвали.

Також слід зазначити, що на даній стадії кримінального провадження суд апеляційної інстанції не уповноважений досліджувати обставини вчинення кримінального правопорушення, перевіряти належність і допустимість доказів, зібраних під час досудового розслідування, а тому доводи захисника ОСОБА_5 в частині того, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, ОСОБА_6 не вчиняв, а навпаки захищався від нападника, який перебуває в статусі потерпілого, тому стверджувати, що обвинувачений ОСОБА_6 продовжує вчиняти і надалі злочини немає жодного правдивого підґрунтя, не можуть бути предметом даного апеляційного розгляду.

Що стосується доводів захисника про відсутність ризиків незаконного впливу на свідків, оскільки в даному кримінальному провадженні жодного свідка зі сторони обвинувачення не заявлено, а також - ризику того, що ОСОБА_6 може знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин інкримінованих йому злочинів, через те, що при передачі справи до суду стороною обвинувачення зібрані всі документи та речі, які вона вважала за потрібне зібрати, і вони знаходяться під контролем у сторони обвинувачення, то вони не заслуговують на увагу, оскільки існування таких ризиків судом першої інстанції в даному випадку встановлено не було.

Отже, враховуючи наведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, що є змістом апеляційної вимоги захисника, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 рокує законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 березня 2023 року, якою продовжено ОСОБА_6 запобіжній захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто по 30.04.2023 включно, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________________ _____________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3