Номер провадження: 11-кп/813/1983/22
Справа № 522/4841/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

24.11.2022 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщення суду матеріали провадження за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Котовська (Подільська), Одеської обл., громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 22.11.2004 року Котовським міським судом Одеської області за ч.3 ст.185 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання із іспитовим строком 2 роки,
- 29.06.2005 року Котовським міським судом Одеської області за ч.2 ст.190 КК України, на підставі ст.71 КК України із приєднанням невідбутого за вироком Котовського міського суду Одеської області від 22.11.2004 року покарання до 4 років позбавлення волі, із іспитовим строком на 2 роки, на підставі ст.75 КК України, звільненого 29.06.2005 року із Одеського слідчого ізолятора,
- 03.12.2009 року Котовським міським судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України, в силу ст.71 КК України було приєднано невідбуте покарання за вироком Котовського міського суду Одеської області від 29.06.2005 року, та призначено покарання 4 роки 6 місяців позбавлення волі, звільненого 23.05.2014 року у зв`язку із відбуванням строку покарання,
- 31.07.2017 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.186 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання із строком випробування на 3 роки, та покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України,
- 20.10.2020 року Котовським міським судом Одеської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України до 2 років позбавлення волі. Згідно до ч.4 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком більш суворим покаранням за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.71 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання згідно вироку Приморського районного суду м. Одеси від 31.07.2017 року, та остаточно призначено покарання у вигляді 4 років 7 місяців позбавлення волі, звільненого 20.04.2021 року у зв`язку із відбуванням строку покарання,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 01.04.2022 року по 19.07.2022 року із розрахунку день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Вирішено питання речових доказів,

ВСТАНОВИВ:

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за наспутних обставин.
Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" №64/2022 від 24.02.2022 року, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", на території України із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб.
Відповідно до Указу Президента України "Про продовження дії воєнного стану в Україні" №133/2022 від 14.03.2022 року, затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26.03.2022 року строком на 30 діб.
30.03.2022 року приблизно о 16 годині 50 хвилин, в умовах воєнного стану, ОСОБА_8 , знаходячись в автомобілі марки «Шевролет Нубіра», із кузовом синього кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », за адресою: м. Одеса, вул. Новощіпний Ряд, побачив на передньому водійському сидінні, належний ОСОБА_9 , мобільний телефон яким можливо заволодіти.
Реалізуючи свій намір, направлений на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви, скориставшись відсутністю потерпілого у салоні автомобіля, впевнившись, що за ним ніхто не спостерігає, та його дії носять таємний характер, із указаного автомобіля, ОСОБА_8 таємно викрав мобільний телефон марки «Айфон 6+», срібного кольору вартістю 2500 грн.
В подальшому ОСОБА_8 разом із викраденим майном покинув місце вчинення кримінального правопорушення, та розпорядився викраденим на власний розсуд, спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на суму 2500 грн.
Не погодившись з вироком суду першої інстанції прокурор та обвинувачений, подали на нього апеляційні скарги.
В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 185 КК України змінити, в частині кваліфікації дій обвинуваченого, виключити з мотивувальної частини вироку кваліфікуючу ознаку злочину, а саме «поєднану з проникненням у інше приміщення». В іншій частині вирок залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована доводами про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зокрема, апелянт зазначає про те, відповідно до вимог п. 2 ч. З ст. 374 КПК України у мотивувальний частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частині) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених обставин тощо.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18.04.2018 № 569/1111/16-к, «проникнення» як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку).
При цьому, суд має переконатися, що доступ до майна, яке підозрюваний визначив предметом злочинного посягання, із подоланням перешкод та проникнення до житла, приміщення чи сховища, було здійснено саме з метою його незаконного заволодіння.
Поняття «інше приміщення» Верховним Судом визначено в постанові від 02.06.2020 № 175/3057/17. Воно включає в себе різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).
Очевидно, що легковий автомобіль, який перебував у користуванні ОСОБА_9 за призначенням, не наділений відповідними ознаками.
Крім того, ОСОБА_8 , проник до автомобілю з метою здійснення поїздки, а крадіжка ним вчинена безпосередньо під час перебування в автомобілі, після того як виявлено наявність майна, яке може бути викрадено. Докази, які би переконливо доводили виникнення умислу обвинуваченого на викрадення майна до моменту зупинення автомобілю та проникнення до нього до здійснення посадки, відсутні.
За таких обставин убачається, що хоча злочинні дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, проте усупереч зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, практики Верховного Суду та фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно кваліфіковані за ознакою «з проникненням у інше приміщення».
В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок змінити та пом`якшити йому покарання за вчинене кримінальне правопорушення.
Апеляційна скарга мотивована доводами про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку суду першої інстанції.
Зокрема, апелянт зазначає про свою непричетність до вчинення злочину, оскільки телефон потерпілого, він взяв помилково сплутавши його із власним.
На відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, на думку обвинуваченого вказує і те, шо працівникам поліції він добровільно видав мобільний телефон потерпілого.
Крім того, зазначає про невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення,
Просить здійснити апеляційнім судом повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні.
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на підтримання доводів апеляційної скарги прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, вивчивши та перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши та перевіривши доводи апеляційних скарг, вислухавши сторони в судових дебатах, які залишилися на попередніх позиціях, останнє слово обвинуваченого, колегія суддів приходить до наступного.
Захисник та обвинувачений належним чином були повідомлені про дату, час і місце розгляду апеляційної скарги, однак до суду апеляційної інстанції не прибути, заяв про важність причин неприбуття чи відкладення розгляду провадження суду до апеляційного суду не подали.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення судів першої інстанцій у межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Зважаючи на зазначене та відсутності в апеляційній скарзі обвинуваченого обґрунтування того, в чому саме на його думку полягає неповнота та неправильність дослідження судом першої інстанції доказів у кримінальному провадженні, які на переконання апеляційного суду досліджені без порушень вимог КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання обвинуваченого про повторне дослідження всіх доказів у кримінальному провадженні.
Будучи допитаним в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення не визнав та показав про те, що 30 березня 2022 року приблизно о 16 годині 45 хвилин він був у автомобілі «Шевролет Нубіра», синього кольору, разом із потерпілим ОСОБА_9 , та побачив у цього потерпілого, тільки у чорному чохлі, точний такий самий мобільний телефон, який він купив собі раніше на «Привозі», та який він мав при собі. Також у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 пояснив, що мобільний телефон цього потерпілого він взяв по інерції, не те, що вкрав, а просто взяв, а саме переплутав із своїм мобільним телефоном. Після того, як до нього підійшов працівник поліції на «Привозі», та повідомив, що на ринку вкрали мобільний телефон, він зрозумів, що це не його мобільний телефон, так як телефон був срібний, але у чорному чохлі, та після чого одразу повернув цей мобільний телефон, який був у справному стані. Вину визнав у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст.185 КК України, та пояснив, що визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.185 КК України, так як не згоден, що вартість телефону 2500 грн., оскільки такий же телефон раніше він купив за 1500 грн., та він не згоден із тим, що це було під час дії воєнного стану. Крім того, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 також пояснив, що він взяв із салону автомобіля марки «Шевролет Нубіра» мобільний телефон «Айфон 6+», який належить потерпілому ОСОБА_9 , так як вважав, що цей мобільний телефон належить йому, та після чого повернув зазначений мобільний телефон цьому потерпілому.
Незважаючи на невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, висновки суду першої інстанції про доведеність його вини у вчиненні інкримінованих йому кримінального правопорушення при зазначених у вироку обставинах та кваліфікація її дій за ч. 4 ст. 185 КК України, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, належно досліджених та оцінених судом за принципами всебічності, повноти та об`єктивності, а саме:
-показаннями потерпілого ОСОБА_9 , про те, що точно не пам`ятає якого числа, це було у 2022 році приблизно о 16 годині десь 2 місяці тому, він знаходився у власному автомобілі марки «Шевролет Нубіра», державний номерний знак « НОМЕР_1 » на стоянці таксі. До нього підійшов чоловік, який зараз є обвинуваченим та відкривши пасажирські двері, попросив підвезти його до ринка «Привоз», та запитав про можливість відвезення двох сумок з ринку з «Привоз» до залізничного вокзалу. Після того як вони під`їхавши до ринку «Привозу» на вул. Новощепний Ряд, у м. Одесі, обвинувачений вийшов із машини, та пішов за сумками, На тай час його, потерпілого мобільний телефон «Айфон 6+» знаходився у автомобілі. Хвилин через 10 прийшов обвинувачений та попросив принесені ним дві сумки покласти у багажник. Після того, як він поклав сумку до багажника автомобіля, помітив відсутність обвинуваченого. Трохи його зачекавши на вулиці, він сів у автомобіль, та побачив, що мобільного телефону «Айфон 6+» сірого кольору немає. Зазначений мобільний телефон лежав у автомобілі між пасажирським та водійським сидінням, та на момент спілкування із обвинуваченим, коли вони були разом у автомобілі, мобільний телефон був у машині. Після цього, він зателефонував на «102», та йому повідомили куди звернутись, після чого, закривши багажник, та автомобіль, він поїхав до райвідділу поліції. Через декілька днів справний мобільний телефон без сім картки йому було повернуто працівниками поліції.
Показання потерпілого, отримані в спосіб, передбачений КПК України, підстав визнавати їх неналежними, чи недопустимими доказами у кримінальному провадженні, колегія суддів не вбачає.
Зазначені показання потерпілого узгоджуються і з письмовими матеріалами провадження, які стали доказами винуватості ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, а саме:
- протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31.03.2022 року, згідно до якого, потерпілий ОСОБА_9 впізнав на фотознімку під №1 чоловіка, який 30.03.2022 року на ринку «Привоз» за адресою: м. Одеса, вул. Новощепний ряд, із його автомобіля марки «Шевролет Нубіра», викрав мобільний телефон «Айфон 6+», срібного кольору;
- заявою ОСОБА_8 від 31.03.2022 року про видачу працівникам поліції мобільного телефону марки «Айфон 6+», срібного кольору, imei: НОМЕР_2 ;
- протоколом огляду предмета від 31.03.2022 року, а саме мобільного телефону сірого кольору, марки «Iphone», на момент огляду мобільний телефон увімкнутий та захищений цифровим паролем: 6636, та набравши комбінацію цифр та знаків *#06# було встановлено imei: НОМЕР_2 ;
- постановою про визнання мобільного телефону марки «Айфон 6+», срібного кольору, imei: НОМЕР_2 речовим доказом у кримінальному провадженні;
- протоколом огляду предмету та відтворення відеозапису від 31.03.2022 року DVD -диску, який долучений до матеріалів кримінального провадження в якості речового доказу, згідно до якого 30.03.2022 року о 16:49:31 год. із камер відеоспостереження, які розташовані на будівлі за адресою: м. Одеса, вулиця Новощепний Ряд, із камер ТОВ «Секьюріті Груп» ТЦ «Новий Привоз» встановлено, як до ринку «Привоз» за адресою: м. Одеса, вул. Новощепний Ряд, під`їжджає автомобіль марки «Шевролет Нубіра», в кузові синього кольору д.н.з. « НОМЕР_1 », 30.03.2022 року 16:49:34 год. на зазначеному фотознімку з камер відеоспостереження встановлено, як із вище указаного автомобіля із пасажирського переднього сидіння виходить чоловік, одягнений в речі чорного кольору з бейсболкою чорного кольору (в ході досудового розслідування встановлено, що ним є ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після чого 30.03.2022 року о 16:49:37 год. на зазначеному фотознімку з камер відеоспостереження встановлено, як ОСОБА_8 рухається в напрямку магазину, в цей час вище зазначений автомобіль знаходиться на тому ж місці, 30.03.2022 року о 16:49:54 год. на зазначеному фотознімку із камер відеоспостереження встановлено, як із водійського сидіння виходить водій автомобіля (в ході досудового розслідування встановлено, що ним є потерпілий ОСОБА_9 ), та підходить до багажного відділу автомобіля. 30.03.2022 року о 16:50:07 год. на зазначеному фотознімку з камер відеоспостереження встановлено, як із магазину повертається ОСОБА_8 , та підходить до пасажирського сидіння, та деякий час знаходиться в салоні автомобіля, в цей час потерпілий ОСОБА_9 знаходиться біля багажного відділу автомобіля, 30.03.2022 року о 16:50:26 год. на зазначеному фотознімку з камер відеоспостереження встановлено, як ОСОБА_8 , відходить від автомобіля, та втікає по вулиці Новощепний Ряд, у м. Одесі;
- звітом про незалежну оцінку вартості майна, а саме: мобільного телефону марки «Iphone 6 Plus» в корпусі срібного кольору, відповідно до постанови СВ ВП №2 Одеського РУЮ №1 ГУНП в Одеській області від 04.04.2022 року, відповідно до якого ринкова вартість майна - мобільного телефону марки «Iphone 6 Plus» в корпусі срібного кольору визначена відповідно до провадження СВ ВП №2 Одеського РУЮ №1 ГУНП в Одеській області становить: 2500 грн.
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що не визнання ОСОБА_8 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, як його бажання уникнути кримінальної відповідальності за вчинене і рахує, що суд першої інстанції оцінюючи в сукупності всі докази по провадженню, прийшов до обґрунтованого висновку про те, що вони є належними, допустимими і достатніми, та такими, що в повній мірі доводять вину обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення. Ці докази ретельно досліджені та покладені в основу ухваленого по справі обвинувального вироку.
З урахування зазначеного є неспроможними доводи апеляційної скарги обвинуваченого про його непричетність до вчинення злочину.
Згідно обвинувального акту вищевказані дії обвинуваченого ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднана з проникненням у інше приміщення, вчинене повторно, в умовах воєнного стану.
Разом з тим, суд першої інстанції правильно кваліфікувавши дії обвинуваченого за ч. 4 ст.185 КК України, не звернув увагу на безпідставну наявність такої кваліфікуючої ознаки таємного викрадення чужого майна (крадіжка), як її поєднана з проникненням у інше приміщення, про що слушно йдеться в апеляційній скарзі прокурора.
Так, відповідно вимог п. 2 ч. З ст. 374 КПК України у мотивувальний частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються, зокрема, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; статті (частині) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених обставин тощо.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 18.04.2018 № 569/1111/16-к, «проникнення» як кваліфікуюча ознака передбачає, що особа потрапила у житло, інше приміщення чи сховище незаконно, тобто за відсутності права перебувати в місці, де знаходиться майно (всупереч волі законного володільця, шляхом обману, за відсутності визначених законом підстав чи на порушення встановленого законом порядку).
При цьому, суд має переконатися, що доступ до майна, яке підозрюваний визначив предметом злочинного посягання, із подоланням перешкод та проникнення до житла, приміщення чи сховища, було здійснено саме з метою його незаконного заволодіння.
Поняття «інше приміщення» Верховним Судом визначено в постанові від 02.06.2020 № 175/3057/17. Воно включає в себе різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).
Зважаючи на викладене автомобіль марки «Шевролет Нубіра», із кузовом синього кольору, державний номерний знак « НОМЕР_1 », в якому була вчинена крадіжка обвинуваченим ОСОБА_8 , не має відповідних ознак.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_8 , проник до автомобілю з метою здійснення поїздки, а крадіжка ним вчинена безпосередньо під час перебування в автомобілі, після того як виявлено наявність майна, яке може бути викрадено. Докази, які би переконливо доводили виникнення умислу обвинуваченого на викрадення майна до моменту зупинення автомобілю та проникнення до нього до здійснення посадки, відсутні.
За таких обставин убачається, що хоча злочинні дії ОСОБА_8 вірно кваліфіковано за ч. 4 ст. 185 КК України, проте усупереч зазначеним вимогам закону України про кримінальну відповідальність, практики Верховного Суду та фактичним обставинам кримінального провадження, безпідставно кваліфіковані за ознакою «з проникненням у інше приміщення», зважаючи на що, зазначена кваліфікуюча ознака підлягає виключенню.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд, відповідно до вимог ст.65 КК України та роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відносяться до категорії тяжкого, особу винного, відсутність обставин, що обтяжують покарання та наявність обставини, яка його пом`якшує.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 вину у вчиненому не визнав, є особо раніше неодноразово судимою, вчинив умисне тяжке кримінальне правопорушення під час воєнного стану, що вказує на злочинність його намірів та небажання стати на шлях виправлення, офіційно ніде не працює, тобто не має постійного, легального джерела прибутку, неодружений, що вказує на відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, завдана шкода відшкодована шляхом повернення потерпілому викраденого мобільного телефону.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 має відбуватись в місцях позбавлення волі, та з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, думки учасників судового провадження, в тому числі потерпілого , призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України у наближеному до мінімального розміру визначеного частиною санкції статті, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів апеляційного суду.
Виключення з мотивувальної частини вироку кваліфікуючої ознаки злочину, як «поєднану з проникненням у інше приміщення», на переконання колегії суддів, не має суттєвого впливу при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 .
Підстав для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.ст. 69, 75 КК України, колегія суддів не вбачає.
Порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли стати підставами для скасування оскаржуваного вироку, не встановлено.
Зважаючи на викладене апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, зважаючи на що оскаржуваний вирок підлягає зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі прокурора.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді 6(шести) років 6 місяців позбавлення волі, змінити в частині кваліфікації його дій.
Виключити з мотивувальної частини вироку кваліфікуючу ознаку злочину, а саме «поєднану з проникненням у інше приміщення»
В решті вирок залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а особою, яка тримається під вартою в той же строк з моменту отримання копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_10 ОСОБА_11 ОСОБА_12