Справа № 163/808/22 Провадження №11-кп/802/138/23 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія:ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України. Доповідач : ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000070 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 28 вересня 2022 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Південне Харківської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, одружений, має на утриманні малолітню дитину, фізична особа-підприємець, раніше не судимий:

засуджений за ч.4 ст.358 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Також вироком суду ОСОБА_7 у пред`явленому йому за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України обвинуваченні визнано невинуватим і виправданим.

Вироком вирішено питання речових доказів та судових витрат.

ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 08 квітня 2022 року, близько 22:00 години, під час проходження прикордонного контролю, перебуваючи в пункті пропуску для міжнародного автомобільного сполучення «Ягодин» Волинської митниці Держмитслужби, що за адресою: вулиця Прикордонників, 1, в селі Старовойтове Ковельського району Волинської області, умисно, з метою незаконного перетину державного кордону України, в порушення Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» як підставу перетину кордону надав працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені документи тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 25.03.2022, посвідчене відтиском печаток « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та штампів «Взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Знято з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 » з підписом начальника вказаної установи, та довідку військово-лікарської комісії №6/2748 від 29.03.2022, посвідчену відтиском печатки та штампу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та штампу «Лікар ОСОБА_11 » з підписами голови ВЛК та секретаря вказаної установи ОСОБА_12 , на своє ім`я, які відповідною установою не видавались та не посвідчувались.

Таким чином, ОСОБА_7 використав завідомо підроблені документи, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч.4 ст.358 КК України.

Під час розгляду справи апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 23 березня 2022 року, близько 09 години, знаходячись біля приміщення ІНФОРМАЦІЯ_4 , що за адресою: АДРЕСА_2 , будучи особою призивного віку, яка підлягає мобілізації та немає права перетину державного кордону України під час дії запровадженого воєнного стану, переслідуючи мету виїзду за межі території України, в порушення вимог Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993, Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»» від 24.02.2022, діючи умисно, при особистій зустрічі вступив у змову із невстановленою досудовим розслідуванням особою, з якою домовився про виготовлення на своє ім`я документів, які надають право безперешкодного перетину державного кордону України для виїзду за межі України, а саме довідки військово-лікарської комісії, форма якої встановлена наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008 та тимчасового посвідчення військовозобовязаного, форма якого встановлена наказом Міністерства оборони України №610 від 21.11.2017, виданих на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В подальшому, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, розуміючи, що вказані документи будуть підробленими, діючи за попередньою змовою в групі осіб з невстановленою досудовим розслідуванням особою, вчинив пособництво у вчиненні злочину, а саме надав невстановленій досудовим розслідуванням особі дані свого військового квитка серії НОМЕР_2 , виданого ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також свою фотокартку для подальшого використання під час виготовлення підроблених документів.

У подальшому, невстановлена досудовим розслідуванням особа, діючи за попередньою змовою, використовуючи дані ОСОБА_7 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, за допомогою комп`ютерної техніки, умисно виготовила підроблене тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 25.03.2022 (форма встановлена наказом Міністерства оборони України №610 від 21.11.2017) на ім`я ОСОБА_7 , в яке вклеїла фотокартку останнього та внесла недостовірні відомості про виключення з військового обліку військовозобов`язаних на підставі висновку ВЛК 6/2748 від 29.03.2022, а також завірила відтисками печаток « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та штампів «Взято на військовий облік військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 », «Знято з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_3 », підробивши підпис начальника вказаної установи. Крім того, виготовила інший офіційний документ, а саме довідку військово-лікарської комісії №6/2748 від 29.03.2022 (форма якої встановлена наказом Міністерства оборони України №402 від 14.08.2008), видану на ім`я ОСОБА_7 про те, що він не придатний до військової служби, яку завірила відтиском печатки та штампу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та штампу «Лікар ОСОБА_11 », підробивши підпис голови ВЛК та секретаря вказаної установи ОСОБА_12 . Після цього невстановлена особа, 25.03.2022 близько 09 години під час особистої зустрічі із ОСОБА_7 , яка відбулась за адресою у АДРЕСА_2 , передала останньому виготовлені зазначені вище документи, котрий в свою чергу здійснив розрахунок з невідомою особою, передавши їй грошові кошти в сумі 700 доларів США.

Отже, своїми діями ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України пособництво у підробленні офіційного документа, який видається та посвідчується підприємством, яке має право видавати та посвідчувати такі документи, і який надає право та звільняє від обов`язків, з метою використання його іншою особою, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

В поданій апеляційній скарзі прокурор, вважає вирок суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України незаконним, оскільки судом неповно мірою досліджено, не враховано та не надано оцінку доказам, наявним в матеріалах кримінального провадження. Зазначає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, підтверджується його показаннями та протоколом огляду місця події. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.358, ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України та призначити покарання за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.4 ст.358 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень, на підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначити покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ст.75 КК України, звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробовуванням.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, яка подану апеляційну скаргу підтримувала та просила скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника, які заперечили апеляційну скаргу прокурора і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

За змістом положень ч.1 і ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, а також призначене покарання за цією статтею учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями ст.374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи виправданою у вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдування обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Відповідно приписів ст.94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

При перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що оскаржуваний вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_7 цим вимогам кримінального процесуального закону не відповідає.

На думку суду апеляційної інстанції такий висновок місцевого суду не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та у порушення вимог п.1 ч.3 ст.374 КПК України вирок суду не містить мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 , місцевий суд виходив з того, що стороною обвинувачення не надано належних, допустимих, достовірних і достатніх доказів того, що обвинувачений надав невстановленій особі дані свого військового квитка та фотокартку саме для виготовлення підробленого посвідчення та довідки не здобуто і на судовий розгляд справи не надано, а його показання про мотиви надання таких відомостей не спростовані.

Так, будучи допитаним судом обвинувачений ОСОБА_7 суду показав, що прибув і перебував в місті Ужгород через військову агресію російської федерації проти України і постійні обстріли міста Харкова, для подальшого виїзду разом із сім`єю за кордон, оскільки лише напередодні вторгнення росії у нього ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася донька, а сам він є комісованим з військової служби за станом здоров`я, а тому має право виїзду за межі України. Разом з тим, для перетину кордону потрібна була довідка-дозвіл з військкомату, а тому він перебуваючи в м.Ужгород звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_7 . Там до нього підійшов чоловік у військовій формі, під час розповіді всіх своїх обставин, останній запевнив, що за винагороду пришвидшить виготовлення необхідних документів, за якими він зможе перетнути державний кордон без проблем із законом. Невідомого йому чоловіка у формі вважав працівником військкомату, а тому будучи комісованим через хворобу, вважав, що документи, які пообіцяли виготовити для виїзду за кордон, будуть законними, тому надав дані свого військового квитка і власну фотокартку. Через якийсь час при особистій зустрічі з тією невідомою особою по АДРЕСА_2 , отримав документи за які невідома особа забажала 700 доларів США, які він заплатив через терміновість в першу чергу вивезення новонародженої доньки за кордон для забезпечення її безпеки.

Уже після того, як детально оглянув отримані посвідчення та довідку, усвідомив неправдивість відомостей в цих документах, оскільки на військовому обліку перебував у місті Харкові, а не в місті Києві, а лікарської військової комісії не проходив, а також помітив різницю у визначенні хвороби у військовому квитку та тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного, однак все рівно вирішив подати їх під час проходження прикордонного контролю в МАПП «Ягодин» з мотивів забезпечення безпеки сім`ї. Заперечив змову з будь-якою особою на виготовлення підроблених документів, жодних дій чи підписів д цими документами не вчиняв.

Таким чином, ОСОБА_7 не заперечує, що надав невстановленій досудовим розслідуванням особі дані свого військового квитка і власну фотокартку.

Відповідно до положень ст.26 КК України, співучастю у кримінальному правопорушенні є умисна спільна участь декількох суб`єктів кримінального правопорушення у вчиненні умисного кримінального правопорушення.

Так, вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб означає спільне скоєння цього злочину декількома (двома і більше) суб`єктами злочину, які заздалегідь домовились про його спільне вчинення. Домовитись про спільне вчинення злочину заздалегідь означає дійти згоди щодо його скоєння до моменту виконання його об`єктивної сторони.

Таким чином, ця домовленість можлива на стадії готування до злочину, а також у процесі замаху на злочин. Як убачається з ч.2 ст.28 КК України, домовленість має стосуватися спільності вчинення злочину (узгодження об`єкта злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення, змісту виконуваних функцій тощо). Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі - усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій тощо. Учасники вчинення злочину такою групою діють як співвиконавці. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль

Статтею 27 КК України визначено види співучасників, зокрема ч.ч.2, 5 ст.27 КК України зазначає, що виконавцем (співвиконавцем) є особа, яка у співучасті з іншими суб`єктами кримінального правопорушення безпосередньо чи шляхом використання інших осіб, що відповідно до закону не підлягають кримінальній відповідальності за скоєне, вчинила кримінальне правопорушення, передбачене цим Кодексом. Пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню кримінального правопорушення іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, знаряддя чи засоби вчинення кримінального правопорушення, сліди кримінального правопорушення чи предмети, здобуті кримінально протиправним шляхом, придбати чи збути такі предмети або іншим чином сприяти приховуванню кримінального правопорушення.

Як убачається із протоколу огляду місця події від 08.04.2022, під час його проведення було вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 25.03.2022 та довідку військово-лікарської комісії №6/2748 від 29.03.2022 на ім`я ОСОБА_7 (а.к.п.36-37).

Вилучені документи визнані речовими доказами в даному кримінальному провадженні (а.к.п.35).

Як убачається із дослідженої місцевим судом відповіді з ІНФОРМАЦІЯ_4 №7455 від 09.04.2022 тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 25.03.2022 та довідка військово-лікарської комісії №6/2748 від 29.03.2022 ОСОБА_7 не видавались. Лікар ОСОБА_11 , печатка якого знаходиться на довідці №6/2748 в ІНФОРМАЦІЯ_8 не працює (а.к.п.54).

Під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_7 про отримання тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки військово-лікарської комісії з порушенням встановленої чинним законодавством України процедури був обізнаний, незважаючи на що здійснював використання зазначених документів.

Місцевий суд, хоча й дослідив всі докази сторони обвинувачення, однак прийшов до хибних висновків про відсутність доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України.

Проаналізувавши дані докази в їх сукупності суд апеляційної інстанції вважає, що викладені в них обставини дають можливості дійти висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора про необгрунтоване виправдання ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України є переконливими.

Отже, в даному випадку місцевим судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та необґрунтовано виправдано обвинуваченого ОСОБА_7 , а тому відповідно до положень п.4 ч.1 ст.420 КПК України вирок місцевого суду в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.358 КК України підлягає скасуванню із ухваленням апеляційним судом нового вироку в цій частині.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, апеляційний суд відповідно до вимог ст.65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України, яке відносяться до категорії не тяжких злочинів, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого та інші обставини, які впливають на ступінь відповідальності.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Вироком місцевого суду до обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , обґрунтовано віднесено щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

В цій частині вирок суду першої інстанції прокурором не оскаржується.

Між тим, під час розгляду апеляційної скарги апеляційним судом встановлено ще декілька відомих обставин, якими не можна знехтувати при призначенні обвинуваченому покарання та які належить визнати такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме: притягнення до кримінальної відповідальності вперше та наявність на утриманні малолітньої дитини.

Тому, на підставі ч.1 ст.66 КК України слід визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , такі як перше притягнення до кримінальної відповідальності, наявність на утриманні малолітньої дитини.

До обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 місцевим судом віднесено вчинення кримінального правопорушення з використанням воєнного стану.

Виходячи із системного тлумачення законодавства та із судової практики, щире каяття, характеризуючі дані, ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Апеляційний суд бере до уваги особу винного, який має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, одружений, має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , його молодий вік.

Враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, притягнення до кримінальної відповідальності вперше, наявність на утриманні малолітньої дитини, враховуючи особу винного, який є особою молодого віку, раніше не судимий, має постійне місце проживання, за яким характеризується позитивно, апеляційний суд на підставі ч.1 ст.69 КК України вважає за можливе призначити ОСОБА_7 більш м`який вид основного покарання, не зазначеного в санкції ч.3 ст.358 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Також на наведених обставин, апеляційний суд вважає правильним залишити ОСОБА_7 призначене місцевим судом покарання за ч.4 ст.358 КК України у виді штрафу в розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Конституційний Суд України у своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

На думку апеляційного суду, саме покарання у виді штрафу відповідатиме вимогам ст.ст.50, 65 КК України, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Крім того, призначене ОСОБА_7 покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також не є надто суворим чи м`яким.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 420 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 28 вересня 2022 року, в частині визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.358 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у вигляді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

Залишити призначене судом покарання ОСОБА_7 за ч.4 ст.358 КК України у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1 000 (однієї тисячі) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Головуючий

Судді: