Справа № 357/6105/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2023 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

у режимі відеоконференції з Крижопільського районного суду Вінницької області:

потерпіла/цивільна позивачка - ОСОБА_4 ,

представниця потерпілої/представниця цивільної позивачки - адвокат ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції з Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)»:

обвинувачений/цивільний відповідач - ОСОБА_6 ,

розглянувши в м. Біла Церква, у відкритому судовому засіданні, обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0002845, яке внесене до ЄРДР 17 листопада 2021 року, стосовно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Київ, громадянина України, із загальною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, який перебуває в Державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)», як засуджений, раніше судимого:

1) згідно з вироком Апеляційного суду міста Києва від 25 січня 2005 року, за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на чотири роки шість місяців, яке відбув повністю;

2) згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2008 року, за ч. 4 ст. 185 КК України, до позбавлення волі строком на п`ять років, від якого, на підставі ст. 81 КК України, звільнений умовно-достроково - 18 січня 2012 року, з невідбутим строком покарання один рік шість місяців п`ять днів;

3) згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2012 року, за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України, до позбавлення волі строком на два роки сім місяців;

4) згідно з вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2013 року, за ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на сім років, яке відбув повністю;

5) згідно з вироком Київського апеляційного суду від 27 травня 2020 року, за ч. 3 ст. 187, ч. 5 ст. 72 КК України, до позбавлення волі строком на дев`ять років, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності;

6) згідно з вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року, за ч. 2 ст. 190, ч. 4 ст. 70 КК України, до позбавлення волі строком на дев`ять років один місяць, з конфіскацією майна, що належить йому на праві власності;

за ознаками кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

а також цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

а також цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної шкоди, - задовольнити.

учасники кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор - ОСОБА_3 ,

потерпіла/цивільна позивачка - ОСОБА_4 ,

представниця потерпілої/представниця цивільної позивачки - адвокат ОСОБА_5 ,

потерпілий/цивільний позивач - ОСОБА_7 ,

обвинувачений/цивільний відповідач - ОСОБА_6 , установив таке.

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_6 , відбуваючи покарання в Державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)», що за адресою: вул. Василя Симоненка, 16, в м. Біла Церква Київської області, переслідуючи мету заволодіння чужим майном шляхом обману, при цьому використовуючи засіб зв`язку з абонентським мобільним номером ПрАТ «Київстар»: НОМЕР_1 , почав здійснювати телефонні дзвінки на випадкові мобільні номера, з метою заволодіння грошових коштів їх власників.

04 листопада 2021 року, о 10:19 год., ОСОБА_6 , маючи мету на незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману, умисно, повторно, з корисливих мотивів здійснив телефонний дзвінок на абонентський мобільний номер ПрАТ «Київстар»: НОМЕР_2 , який належить потерпілому ОСОБА_7 . У ході телефонної розмови ОСОБА_6 змінивши свій голос, представився працівником поліції, та повідомив останньому завідома неправдиві відомості щодо його сина, який начебто затриманий правоохоронними органами за нібито вчинення ним злочину пов`язаного з умисним нанесенням тілесних ушкоджень, при цьому повідомив ОСОБА_7 про необхідність надати працівникам поліції грошові кошти для врегулювання даного факту.

Надалі, ОСОБА_7 , будучи впевненим, що вказана інформація правдива, погодився перерахувати грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_3 AT КБ «Приватбанк», номер якої надав ОСОБА_6 .

Цього ж дня, о 10:45 год., ОСОБА_7 , за допомогою інтернет-банкінгу Приват24, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , перерахував грошові кошти у розмірі 5000 гривень на банківську картку № НОМЕР_3 , про що повідомив ОСОБА_8 .

Таким чином, ОСОБА_9 , заволодів чужим майном ОСОБА_7 шляхом обману вчиненого повторно, чим спричинив потерпілому майнової шкоди у розмірі 5000 гривень

Крім цього, 12 листопада 2021 року, ОСОБА_6 , відбуваючи покарання в Державній установі «Білоцерківська виправна колонія № 35», що за адресою: вул. Василя Симоненка, 16, м. Біла Церква Київської області, переслідуючи мету заволодіння чужим майном шляхом обману, повторно, використовуючи засіб зв?язку мобільний телефон з абонентського мобільного номеру ПрАТ «Київстар» НОМЕР_1 , почав здійснювати телефоні дзвінки на випадкові мобільні номера, з метою заволодіння грошових коштів їх власників.

12 листопада 2021 року, о 17:15 год., ОСОБА_10 , маючи мету на незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману, умисно, повторно, з корисливих мотивів здійснив телефонний дзвінок на абонентський мобільний номер ПрАТ «Київстар»: НОМЕР_4 , який належить потерпілій ОСОБА_4 . У ході телефонної розмови ОСОБА_6 змінивши свій голос, представився працівником поліції, та повідомив останній завідома неправдиві відомості щодо затримання її сина правоохоронними органами за нібито вчинення ним злочину пов`язаного з умисним нанесенням тілесних ушкоджень, при цьому повідомив ОСОБА_4 про необхідність надати працівникам поліції грошових коштів для врегулювання даного факту.

Надалі, ОСОБА_4 , будучи впевненою, що вказана інформація правдива, погодилася перерахувати грошові кошти на банківську картку № НОМЕР_5 AT «Ощадбанк» та мобільний номер ПрАТ «Київстар»: НОМЕР_6 .

Цього ж дня, о 17:49 год., ОСОБА_4 , за допомогою платіжного терміналу, що розташований за адресою: Вінницька область, Крижопільський район, с. Жабокрич, вул. Дружби, 112, перерахувала грошові кошти у розмірі 5260 гривень на банківську картку № НОМЕР_3 та грошові кошти у розмірі 2600 гривень на абонентський мобільний номер ПрАТ «Київстар»: НОМЕР_6 , про що повідомила ОСОБА_6 .

Таким чином, ОСОБА_6 , заволодів чужим майном ОСОБА_4 шляхом обману вчиненого повторно, чим спричинив потерпілій майнової шкоди у розмірі 7860 гривень.

Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману, вчинене повторно.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, отримавши згоду учасників кримінального провадження, суд визнав за недоцільне дослідження доказів щодо обставин, які ними не оспорювалась, оскільки вони розуміли правильно їх зміст, сумнівів у добровільності їх позиції не було, а їм роз`яснено, що вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

На підставі ч. 4 ст. 349 КПК України, суд допитав обвинуваченого ОСОБА_6 , який визнав, що вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України та надав покази, які повністю узгоджуються із зазначеними у обвинувальному акті, жалкував про вчинене, просив вибачення у потерпілої, зазначав, що буде відшкодовувати шкоду, каявся, цивільні позови визнавав у повному обсязі, просив суворо не карати.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, суд визнає обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 : щире розкаяння, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, передбачених ст. 67 КК України, прокурором не заявлялось.

Відповідно до ч. 3 ст. 337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Отже, якщо у обвинувальному акті прокурором не заявлені обставини, які обтяжують покарання, суд позбавлений можливості їх установлювати на власний розсуд, оскільки це погіршує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Мотиви призначення покарання.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України, якщо обвинувачений визнається винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, суд ухвалює обвинувальний вирок і призначає покарання, звільняє від покарання чи від його відбування у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, або застосовує інші заходи, передбачені законом України про кримінальну відповідальність.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно із ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до практики Верховного Суду, що міститься в постанові від 23 червня 2020 року, у справі № 171/8/17, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення повинна враховуватися судом як загальна засада призначення покарання не лише на підставі належності відповідного правопорушення до певного виду (ст. 12 КК України), але і з обов`язковим урахування конкретних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Суд зазначає, що згідно із ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 190 КК України є нетяжким злочином, вчинення якого карається штрафом від трьох тисяч до чотирьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк від одного до двох років, або обмеженням волі на строк до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Отже, з огляду на ступінь тяжкості та обставини вчиненого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , який раніше неодноразово не судимий, вчинив кримінальне правопорушення перебуваючи в місцях позбавлення волі, за місцем відбування покарання характеризується негативно, шкоду потерпілим не відшкодував, думку потерпілих, обставини, які пом`якшують покарання, а також відсутність обставин, які обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що досягнення мети покарання, визначеної у ст. 50 КК України, а саме виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, неможливе без ізоляції його від суспільства і йому необхідно призначити максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, у виді позбавлення волі строком на три роки.

Суд вважає, що призначення покарань у виді штрафу, виправних робіт, обмеження волі не зможе забезпечити виправлення засудженого, з огляду на те, що він уже неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, однак свою поведінку не змінив.

У свою чергу, судом встановлено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, під час відбування ним покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України, остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Судом встановлено, що станом на 31 березня 2023 року невідбута частина покарання, яке призначене ОСОБА_11 за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року, становить 4 (чотири) роки 2 (два) місяці 9 (дев`ять) днів.

Отже, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням вимог ч. 3 ст. 71 КК України, до покарання призначеного ОСОБА_6 , за цим вироком, суд вважає за необхідне, частково приєднати невідбуту ним частину покарання призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року та визначити ОСОБА_6 , за сукупністю вироків, остаточне покарання 04 (чотири) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Судом підстав, передбачених КК України, для звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання не встановлено.

Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Згідно з цивільним позовом ОСОБА_4 просила: стягнути з ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 8000 грн та моральну шкоду 3500 грн.

Свої вимоги мотивувала тим, що вчиненим ОСОБА_6 злочином, їй завдано збитків у розмірі 8000 грн, які він їй не відшкодував, а також моральної шкоди, яка полягає в тому, що вона є пенсіонеркою, інших доходів не має, втрата коштів призвела до емоційних переживань щодо подальшого способу життя, душевних хвилювань у зв`язку з цим, які вона виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості оцінила в 3500 грн.

У судовому засіданні, ОСОБА_4 та її представник, цивільний позов підтримала в повному обсязі, за підстав та обставин наведених у ньому.

ОСОБА_6 цивільний позов ОСОБА_4 визнав у повному обсязі.

Окрім цього, був заявлений цивільний позов ОСОБА_7 , у якому він просив: стягнути з ОСОБА_6 на її користь матеріальну шкоду в розмірі 5000 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що вчиненим ОСОБА_6 злочином, йому завдано збитків у розмірі 5000 грн, які він йому не відшкодував.

ОСОБА_6 цивільний позов ОСОБА_7 визнав у повному обсязі.

Згідно з ч. 2 ст. 127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Отже, потерпілий має право вимагати від особи, яка вчинила стосовно нього кримінальне правопорушення, відшкодувати майнову шкоду, зокрема, і суму грошових коштів втрачених унаслідок вчиненого кримінального правопорушення.

Отож, за викладених обставин, оскільки ОСОБА_6 не ставив під сумнів суму коштів, які були ним здобуті в результаті шахрайства вчиненого стосовно ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , суд цивільні позови, в частині стягнення майнової шкоди, задовольняє.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунків.

Отже, суд враховуючи глибину душевних страждань потерпілої ОСОБА_4 , яка є пенсіонеркою, інших доходів немає, втрата грошових коштів призвела до її емоційних переживань щодо подальшого способу життя, що призвело до душевних хвилювань, ступінь вини обвинуваченого, керуючись вимогами розумності і справедливості, вважає, що з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 належить стягнути 3500 грн моральної шкоди.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян …

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Згідно з постановою про визнання предметів (документів) речовими доказами та їх приєднання до матеріалів кримінального провадження від 17 грудня 2021 року, речовими доказами визнано: мобільний телефон «Nomi», IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 , з двома сім-картами мобільних операторів «Київстар» НОМЕР_9 , НОМЕР_10 , з номерами НОМЕР_6 , НОМЕР_1 .

Суд вважає, що вони відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України мають бути конфісковані в дохід держави.

Підстав, передбачених ч. 2 ст. 177 КПК України для застосування до ОСОБА_6 запобіжного заходу, судом не встановлено, оскільки у порядку ст. 331 КПК України, від прокурора клопотань про це не надходило, він відбуває покарання в Державній установі «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)».

Керуючись ст. 100, 174, 177, 331, 368, 374, 381-382, 395, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання призначеного ОСОБА_6 , за цим вироком, частково приєднати невідбуту ним частину покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2021 року та визначити ОСОБА_6 , за сукупністю вироків, остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 04 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання рахувати з дня проголошення вироку.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_4 8000 грн матеріальної шкоди та 3500 грн моральної шкоди.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 , про відшкодування матеріальної шкоди, - задовольнити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_7 5000 грн матеріальної шкоди.

На підставі п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК України, конфіскувати в дохід держави: мобільний телефон «Nomi», IMEI 1: НОМЕР_7 , IMEI 2: НОМЕР_8 , з двома сім-картами мобільних операторів «Київстар» НОМЕР_9 /, НОМЕР_10 , з номерами НОМЕР_6 , НОМЕР_1 .

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду, в порядку встановленому законом, протягом тридцяти днів з дня його оголошення, з особливостями визначеними ч. 2 ст. 394 КПК України.

Вирок набирає законної сили в порядку визначеному ст. 532 КПК України.

Копію вироку негайно після його оголошення вручити прокурору та обвинуваченому.

Суддя

Білоцерківського міськрайонного суду ОСОБА_12

Київської області