Справа № 454/4523/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/555/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сокаль Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , на вирок Сокальського районного суду Львівської області від 2 червня 2022 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винним за ч. 1 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 (п`ятсот десять) грн.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за новим вироком повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року та остаточно визначено покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі та штраф в розмірі - 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 (п`ятсот десять) грн.

На підставі ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді штрафу - 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 510 грн., виконувати самостійно.

Початок строку відбуття покарання вирішено обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Згідно з вироком, ОСОБА_6 17 квітня 2021р. о 17.00 год., перебуваючи в туалеті приміщення гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно наніс їй кулаком правої руки удар в обличчя зліва. Внаслідок таких дій ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження у вигляді синця неправильно овальної форми розмірами 2/4 см. в лівій навколоорбітальній ділянці, який утворився від дії тупого предмета та відноситься до легкого тілесного ушкодження.
Своїми діями ОСОБА_6 вчинив умисне легке тілесне ушкодження, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України.
Не погоджуючись із даним вироком, обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати вирок Сокальського районного суду Львівської області від 2 червня 2022 року.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений покликається на те, що його засуджено незаконно та безпідставно. Вважає, що всі докази його винуватості є незаконними.

Як зазначає апелянт, вирок стосовно нього є занадто суворим, адже, враховуючи його сімейний стан та наявність дитини-сироти, він не може відбувати таке довге покарання.

У судове засідання обвинувачений ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду апеляційної скарги, не з`явився, про причини неявки не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Його захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримав та просив таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_7 просив відмовити у задоволенні апеляційних вимог, зазначивши, що такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про час та місце проведення апеляційного розгляду, в судове засідання не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи не подала.

За таких обставин, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, з метою дотримання розумних строків розгляду, колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідача, позицію сторін кримінального провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, судовий розгляд в суді першої інстанції проводився відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, під час якого було допитано обвинуваченого ОСОБА_6 за пред`явленим обвинуваченням за ч. 1 ст. 125 КК України та вивчено дані, що характеризують особу обвинуваченого.

Втім, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 оспорює пред`явлення обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, покликаючись на те, що його засуджено безпідставно, а докази його винуватості є незаконними.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_6 в суді першої інстанції було роз`яснено його процесуальні права, клопотань про залучення йому захисника обвинувачений не заявляв, будь-яких заяв під час судового розгляду про застосування щодо нього недозволених методів проведення досудового розслідування не надавав.

Відповідно до звукозапису судового засідання від 2 червня 2022 року та журналу до нього (а.с. 27-28), судом першої інстанції з достатньою повнотою роз`яснено обвинуваченому суть та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, перевірено добровільність позиції обвинуваченого ОСОБА_6 , усі учасники провадження не заперечували проти такого розгляду, у зв`язку з чим суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань ОСОБА_6 та даних про його особу.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні під час цього судового розгляду надав показання стосовно інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 125 КК України, свою вину у вчиненні такого визнавав у повному обсязі, щиро розкаявся у вчиненому.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повністю дотримані вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки сторони кримінального провадження після визначеного порядку дослідження доказів не оспорювали фактичні обставини вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Під час апеляційного розгляду стороною захисту не було надано відомостей на підтвердження доводів обвинуваченого про порушення судом першої інстанції вимог ч. 3 ст. 349 КПК України.

Висновки суду відносно фактичних обставин справи, які в суді першої інстанції не заперечувались і відносно яких відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України докази не досліджувались, колегія суддів на підставі ч. 2 ст. 394 та ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє.

З огляду на наведене, версія та доводи обвинуваченого про незгоду з оскаржуваним вироком внаслідок порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а також щодо необґрунтованого визнання ОСОБА_6 винним за пред`явленим обвинуваченням за ч. 1 ст. 125 КК України, мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним обвинуваченим способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні поданої апеляційної скарги.

Даний висновок узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 17 жовтня 2019 року у справі №641/3484/17.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого з приводу невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з посиланням на тяжкість призначеного судом покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними та необґрунтованими.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При визначенні виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , судом першої інстанції було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який є раніше судимим, кримінальне правопорушення вчинив під час іспитового строку, не перебуває на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра, має незадовільну характеристику за місцем навчання.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, визнано щире каяття. . Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що покарання у виді штрафу буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, на думку колегії суддів, вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті, а саме штраф у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень. Наведені судом обставини ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та даних судового розгляду справи, підтверджені відповідними документами. При призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених Кримінальним кодексом України, дотримався принципу індивідуалізації покарання, врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його характер і спосіб вчинення, а також дані про особу ОСОБА_6 , і призначив покарання, яке є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Перевіркою застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 положень ст. 71 КК України встановлено, що така правомірно здійснена судом першої інстанції, оскільки ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, під час іспитового строку, а тому до його покарання, призначеного цим вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року.

Також місцевим судом при призначенні покарання ОСОБА_6 правомірно застосовано ч. 3 ст. 72 КК України, згідно з якими покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень, вирішено виконувати самостійно.

Покликання апелянта на суворість та непомірно великий розмір призначеного покарання є безпідставними, оскільки за ч. 1 ст. 125 КК України йому призначено покарання у виді штрафу, що є найменш суворим видом покарання, визначеним санкцією цієї статті, розмір такого штрафу визначений у встановлених законодавцем межах та не є максимально можливим. При цьому вид та розмір покарання, призначеного ОСОБА_6 вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 26 березня 2020 року не є предметом даного апеляційного перегляду. Водночас, як зазначалося вище, застосування вимог ч. 1 ст. 71 КК України при призначенні ОСОБА_6 остаточного розміру покарання місцевим судом є правильним та відповідає вимогам закону.

Не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду і доводи про те, що обвинувачений є дитиною-сиротою, оскільки, згідно зі ст. 1 «Про охорону дитинства», дитиною є особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше. Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та на момент вчинення кримінального правопорушення досягнув 18 років, тобто був повнолітньою особою.

З огляду на наведене, підстав вважати, що призначене ОСОБА_6 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення через тяжкість покарання не має.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можна зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга обвинуваченого в даному кримінальному провадженні такою, що не підлягає задоволенню.
Будь-яких даних, які б свідчили про порушення під час судового розгляду істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, у справі не встановлено.
Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

вирок Сокальського районного суду Львівської області від 2 червня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, його апеляційну скаргу без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4