Справа № 199/7047/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.10.2022 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

судді ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження в залі суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000645 від 12.11.2021 відносно:
ОСОБА_3 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Лозова Харківської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2

за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , представника потерпілого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_3 (які приймають участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції),

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшов обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України.

Обвинувальний акт містить наступний виклад фактичних обставин кримінального правопорушення та правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність:
«Так, відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Відповідно до ст. 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, які є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.
У разі надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки Рада міністрів Автономної Республіки Крим, орган виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування, що передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня прийняття рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або з дня повідомлення особою, зацікавленою в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, про замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у порядку, передбаченому цією частиною, відобразити на картографічній основі Державного земельного кадастру орієнтовне місце розташування земельної ділянки, зазначити дату та номер відповідного рішення, а також майбутнє цільове призначення земельної ділянки. Зазначена інформація оприлюднюється на безоплатній основі на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки-та надання її у власність.
Згідно зі ст. 123 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування.
Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.
Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Відповідно до ст. 87 Водного кодексу України, для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколоводних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони.
Згідно зі ст. 88 Водного кодексу України, з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.
Відповідно до ст. 89 Водного кодексу України, прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності.
У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється, зокрема, розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо.
Згідно зі ст. 112 Земельного Кодексу України охоронні зони створюються навколо особливо цінних природних об`єктів, об`єктів культурної спадщини, гідрометеорологічних станцій тощо з метою охорони і захисту їх від несприятливих антропогенних впливів, споруд електронних комунікацій, у тому числі базових станцій мобільного зв`язку, земних станцій супутникового зв`язку, уздовж ліній електронних комунікаційних мереж, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти.
Однак, в порушення вищевказаних норм діючого законодавства України, ОСОБА_3 восени 2021 року, точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим, маючи умисел на зайняття земельної ділянки в охоронній зоні, достовірно для себе розуміючи, що ним не отримано відповідного рішення уповноваженого органу та державної реєстрації про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки в охоронній зоні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливого мотиву, самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,0643 га, яка розташована у прибережно-захисній смузі водного об`єкту - водоймища, розташованого навпроти буд. АДРЕСА_2 , здійснивши її розорювання та розміщення на прибережній захисній смузі перегною, дерев`яного помосту, тим самим фактично незаконно використовуючи її у власних потребах».

Дії ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 2 ст. 197-1 КК України, як такі, що виразились у самовільному зайнятті земельної ділянки в охоронній зоні.

В підготовчому судовому засіданні:
- прокурор ОСОБА_4 , захисник ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_3 вважали можливим призначити судовий розгляд на підставі обвинувального акта;
- представник потерпілого ОСОБА_5 вважав необхідним повернути обвинувальний акт прокурору, оскільки під час досудового розслідування слідчий відмовився призначити експертизу для встановлення розміру шкоди, а в задоволенні його клопотання про призначення такої експертизи відмовив своєю постановою, копію якої представник потерпілого отримав лише 24.10.2022, а тому вважає, що в обвинувальному акті, всупереч ст. 91, п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України, не міститься посилання на вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Суд, вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши зміст обвинувального акта відносно ОСОБА_3 , вважає, що даний обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 , як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3) ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

І. Однією із складових права обвинуваченого на справедливий суд, передбаченого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, це право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього (пп. а) п. 3 ст. 6 Конвенції).

Як зазначив в своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини, а саме: в рішенні «Абрамян проти Росії» від 09.10.2008 (далі ЄСПЛ), у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 у справі «Камасінскі проти Австрії», N 9783/82, п. 79).?

Положення підпункту "а" п. 3 cт. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення ЄСПЛ від 25.03.1999 у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції" [ВП], N 25444/94, п. 52; рішення ЄСПЛ від 25.07.2000 у справі «Матточіа проти Італії», N 23969/94, п. 58; рішення ЄСПЛ від 20.04.2006 у справі «І.Н. та інші проти Австрії», N 42780/98, п. 34).

Зміст обвинувального акту, порядок його складання та затвердження, а також які документи долучаються до нього передбачені статтею 291 КПК України, вимогам якої не відповідає обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті має бути наведено виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Так «формулювання обвинувачення», як складової частини обвинувального акта, має визначатись у логічному зв`язку з положеннями ст. 373 КПК України, які визначають вимоги до змісту вироку та оперують поняттям «формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним».

Зокрема, п. 2) ч. 3 ст. 373 КПК України визначено, що у мотивувальній частині вироку, в разі визнання особи винуватою, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, на підставі встановлених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення зміст формулювання обвинувачення, як складової частини обвинувального акта, яке лише буде підлягати доведенню під час судового розгляду, має містити формулювання вчиненого особою діяння, передбаченого КК України, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів його вчинення, інакше б законодавець в п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України не виокремлював фактичні обставини кримінального правопорушення від формулювання обвинувачення.

Проте, слідчий, з чим погодився прокурор, виклав в обвинувальному акті лише фактичні обставини кримінального правопорушення та правову кваліфікацію дій ОСОБА_3 , через що прокурор буде позбавлений права усунути даний недолік обвинувального акта, оскільки виходячи зі змісту ч. 1 ст. 338 КПК України, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа. В даному ж випадку мова йде не про нові фактичні обставини кримінального правопорушення, а взагалі про відсутність такої складової обвинувального акту, як «формулювання обвинувачення», що з урахуванням вимог ст. 338 КПК України, не надасть прокурору у передбачений законом спосіб право змінити обвинувальний акт шляхом створення нової його складової частини, якщо така складова частина (формулювання обвинувачення) відсутня на момент складання обвинувального акту слідчим та його затвердження прокурором.

Іншими словами, приписи ст. 338 КПК України не дозволяють прокурору під час судового розгляду кримінального провадження змінити ту частину обвинувального акта, що відсутня, оскільки відсутній об`єкт зміни.

Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, порушує не тільки вимоги п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України, але й порушує право обвинуваченого на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки головуючий суддя, виконуючи приписи ч. 1 ст. 348 КПК України, після оголошення обвинувачення не зможе роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення за відсутності в обвинувальному акті формулювання обвинувачення, приймаючи до уваги і приписи ч. 1 ст. 337 КПК України щодо меж судового розгляду, які визначаються межами висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Згідно положень ст.ст. 368 та 374 КПК України під час судового розгляду суд з`ясовує питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, а також повинен у вироку зазначити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі. Проте, відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення унеможливить вирішення судом зазначених питань.

ІІ. У відповідності до п. 1) ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні, поміж іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

У відповідності до ч. 3 ст. 4 КК України часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Виходячи з диспозиції ч. 2 ст. 197-1 КК України, самовільне зайняття земельної ділянки щодо земель в охоронних зонах тягне кримінальну відповідальність з моменту, коли особа фактично заволоділа земельною ділянкою в охоронній зоні або розпочала її протиправну експлуатацію (освоєння) (формальний склад) та наявність даного складу злочину не пов`язано із завданням власнику земельної ділянки або її законному володільцю значної шкоди, що є необхідним для встановлення при кваліфікації дій особи за ч. 1 ст. 197-1 КК України, яка є кримінальним правопорушенням з матеріальним складом.

Проте, згідно обвинувального акту ОСОБА_3 вчинив дії по самовільному зайняттю земельної ділянки в охоронній зоні восени 2021 року, при цьому, як зазначив слідчий, точної дати та часу в ході досудового розслідування встановити не виявилося можливим.

Суд вважає, що зазначення в обвинувальному акті як часу вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, пори року (осінь 2021 року) суперечить ч. 3 ст. 4 КК України, оскільки часом вчинення одноактного злочину з формальним, у тому числі усіченим складом, є день вчинення відповідної дії чи бездіяльності; суперечить як кримінальному закону, так і кримінальному процесуальному закону, які не оперують поняттями пори року для завдань кримінального судочинства; суперечить вимозі п. 5) ч. 2 ст. 291 КПК України щодо необхідності викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, оскільки при зазначенні пори року як часу вчинення даного злочину неможливо визначити момент його закінчення, що складає об`єктивну сторону кримінального правопорушення, тобто з такого формулювання не зрозуміло коли все ж таки злочин було закінчено: у вересні, у жовтні чи у листопаді 2021 року, на початку місяця чи у його кінці?

Відсутність в обвинувальному акті вказівки на час вчинення злочину порушує право обвинуваченого на захист, оскільки позбавляє останнього, наприклад, в разі закінчення строків давності, вирішити питання щодо звільнення від кримінальної відповідальності, приймаючи до уваги те, що ч. 1 ст. 49 КК України пов`язує вирішення цього питання саме з днем вчинення кримінального правопорушення і днем набрання вироком законної сили.

Суд не вдається до оцінки доказів по даному кримінальному провадженні, а лише аналізує виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, зазначеного в обвинувальному акті, у взаємозв`язку з правовою кваліфікацією дій, що інкриміновані обвинуваченому ОСОБА_3 .

Виходячи з наведеного виклад фактичних обставин кримінального правопорушення в обвинувальному акті є суперечливим, а тому, в разі призначення обвинувального акту до судового розгляду, вказаний недолік обвинувального акта не дозволить суду визначити межі судового розгляду щодо обвинуваченого, роз`яснити останньому суть пред`явленого обвинувачення, оскільки суд буде діяти в умовах сумніву та фактично перебере на себе не властиві функції сторони обвинувачення, що не узгоджується з приписами ст.ст. 8, 9, 17, 338 КПК України.

У зв`язку з цим слід зазначити, що Верховний Суд України у постанові від 24.11.2016 у справі № 5-328кс-16, переглядаючи судові рішення, зазначив, що закон вимагає обов`язкове відображення в обвинувальному акті трьох складників:
1) фактичних обставин кримінального правопорушення;
2) правової кваліфікації (в теорії кримінального процесу використовується назва «формула обвинувачення»);
3) формулювання обвинувачення.
Як зазначено у вказаній постанові Верховного Суду України, під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, як підкреслено у наведеній постанові, є головним, бо правильне їх відображення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, але і для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді та для реалізації права на захист. З огляду на це обставини, які, відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у його вчиненні, розмір процесуальних витрат, мають бути викладеними чітко і конкретно, та наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
При цьому, Верховний Суд України звернув увагу на необхідність дотримання правових позицій, викладених у міжнародних джерелах права. Так, у рішенні від 25.07.2000 у справі «Маттоціа проти Італії» Європейський суд з прав людини зазначив, що: «Обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. У цьому відношенні обсяг та доречність наданої обвинуваченому інформації слід оцінювати крізь призму положення, закріпленого у п. "b" ч. 3 ст. 6 Конвенції. Аналогічно слід оцінювати інформацію про зміни, які мали місце в обвинуваченні, включаючи зміни причини обвинувачення».

ІІІ. Слідчий, з чим погодився прокурор, викладаючи в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, не зазначив про законного володільця або власника земельної ділянки, яка була самовільно зайнята обвинуваченим ОСОБА_3 ; здійснюючи в обвинувальному акті виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, не зазначено про особу, яка є потерпілим від вказаного злочину, в той час, як такою особою визнано Лозівську міську раду Харківської області.

У зв`язку з цим слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до положень Закону України «Про ринки капіталу та організовані товарні ринки» діє в інтересах власників облігацій, яким кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Згідно змісту обвинувального акту потерпілим у кримінальному провадженні є Лозівська міська рада Харківської області, а представником потерпілого залучено заступника Лозівського міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Лозівської міської ради Харківської області ОСОБА_5 .

В той же час, зважаючи на те, що склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, є формальним і не потребує встановлення, а відповідно і зазначення в обвинувальному акті про завдання будь-якої шкоди законному володільцю або власнику самовільно зайнятої земельної ділянки, в даному випадку, земель в охоронній зоні, приймаючи до уваги те, що юридична особа, в даному випадку Лозівська міська рада Харківської області, у кримінальному провадженні, виходячи з ч. 1 ст. 55 КПК України, може бути потерпілим виключно, якщо їй кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, враховуючи те, що відповідно до змісту обвинувального акта майнова шкода кримінальним правопорушенням нікому не завдана, суду не зрозуміло, на якій підставі, передбаченій ч. 1 ст. 55 КПК України, у даному кримінальному провадженні в якості потерпілого залучено Лозівську міську раду Харківської області, якщо майнова шкода кримінальним правопорушенням вказаній юридичній особі не завдана.

Якщо ж виходити з того, що Лозівській міській раді Харківської області кримінальним правопорушенням все ж таки завдано майнової шкоди, оскільки дана юридична особа залучена як потерпілий у даному кримінальному провадженні, відповідно є обґрунтованими доводи представника потерпілого ОСОБА_5 про необхідність експертним шляхом встановлення виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, оскільки слідчий або прокурор згідно п. 6) ч. 2 ст. 242 КПК України зобов`язані забезпечити проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

В такому разі, виходячи з приписів п. 3) ч. 1 ст. 91 КПК України, у даному кримінальному провадженні підлягають доказуванню: вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, що, в наступному згідно п. 5) ч. 2 ст. 291 КК України повинно бути відображено при викладі в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та формулювання обвинувачення.

На підставі викладеного слід констатувати, що вищевказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунуті під час підготовчого судового засідання або судового розгляду кримінального провадження № 0000645 від 12.11.2021 відносно ОСОБА_3 .

Керуючисьп. 3) ч. 3 ст. 314, ст.ст. 369, 371, 372, ч. 2 ст. 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000645 від 12.11.2021 відносно ОСОБА_3 за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, - повернути прокурору Лозівської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_4 , як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, для усунення вказаних в мотивувальній частині ухвали недоліків.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали суду. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Повний текст ухвали буде оголошений о 13:30 годині 26.10.2022.

Суддя: ОСОБА_1