ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2022 року

м. Київ

справа № 354/434/20

провадження № 51-1801км22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:

головуючого ОСОБА_15,

суддів ОСОБА_16, ОСОБА_17,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_18,

прокурора ОСОБА_19,

захисника ОСОБА_20 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_1 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданнікасаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_20 на вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2022 року щодо

ОСОБА_1 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Ворохта Яремчанського району Івано-Франківської області, жителя цього АДРЕСА_1 ), зареєстрованого в тому ж населеному пункті ( АДРЕСА_2 ), раніше судимого за вироком Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року за ст. 126-1 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді арешту на строк 4 місяці,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 194 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК - на строк 10 років 6 місяців, за ч. 2 ст. 194 КК - на строк 5 років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 6 місяців.

Згідно з правилами статей 71, 72 КК за сукупністю вироків ухвалено повністю приєднати невідбуту частину покарання, визначеного ОСОБА_1 за вироком Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2019 року, у виді арешту на строк 4 місяці, та остаточно призначити ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років 10 місяців.

Відповідності до ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_1 у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 04 лютого 2020 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, цивільних позовів і речових доказів.

Згідно з вироком, у нічний час 03 лютого 2020 року близько 22 год 30 хв ОСОБА_1 прийшов до житлового будинку АДРЕСА_3 , де проживає його колишня співмешканка ОСОБА_2 разом з двома малолітніми дітьми. З метою вчинення умисного вбивства способом, небезпечним для життя багатьох осіб, достовірно знаючи, що у будинку проживають четверо осіб, а саме: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , переконавшись, що останні сплять, піднявся на другий поверх будинку й там за допомогою бензину та сірників підпалив речі, які були в коридорі біля вхідних дверей до квартири ОСОБА_2 , а двері заблокував кріслом зовні.

Таким чином, ОСОБА_1 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_5 вчасно виявив підпал будинку та здійснив евакуацію його жильців, після чого потерпілим було своєчасно надано медичну допомогу.

При цьому після здійснення підпалу ОСОБА_1 вийшов на вулицю, не вживши заходів для ліквідації пожежі, унаслідок чого вогнем було пошкоджено житловий будинок, чим спричинено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 1 092 215 грн.

Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 21 березня 2022 року залишив без змін вирок суду першої інстанції.

Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 наводить аргументи щодо порушення його права на захист, застосування недозволених методів слідства в ході затримання та слідчого експерименту, недотримання приписів ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), адже за наявності підстав для задоволення клопотання про повторний допит свідків і дослідження відеозапису протоколу слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року апеляційний суд необґрунтовано відмовив у цьому. На думку касатора, зазначені ним доводи підтверджують наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_20, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати рішення місцевого й апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Захисник указує на те, що районний суд, пославшись на показання свідків, як на докази винуватості її підзахисного, не врахував того, що жоден зі свідків не був очевидцем подій. Більше того, на переконання захисника, показання майже всіх свідків ґрунтуються на неприязних відносинах потерпілої ОСОБА_2 і засудженого ОСОБА_1 .

Також захисник уважає, що без належної оцінки та перевірки залишилися заяви ОСОБА_1 про фізичний і психологічний тиск зі сторони працівників правоохоронних органів.

Крім цього, касатор зазначає, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що час фактичного затримання і відрізнявся від часу, зазначеного у протоколі, чим допустили порушення права на захист затриманої особи.

Адвокат переконана, що суд апеляційної інстанції не дотримався положень ч. 3 ст. 404 КПК і безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків та дослідженні відеозапису, долученого до протоколу проведення слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року.

Зважаючи на викладене, захисник стверджує про недоведеність винуватості ОСОБА_1 «поза розумним сумнівом».

Позиції інших учасників судового провадження

У судовому засіданні захисникОСОБА_20 та засуджений ОСОБА_1 підтримали касаційні скарги, прокурор ОСОБА_19 заперечував проти задоволення скарг, вважаючи їх необґрунтованими.

Мотиви Суду

За приписами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставині не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Він є судом права, а не факту і під часперевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. Вирішуючи питання про наявність зазначених підстав, суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через неповноту судового розгляду (ст. 410 КПК) та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.

Оспорювання засудженим та його захисником установлених за результатами судового розгляду фактів із викладенням власної версії події, що зводиться до тверджень про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду, з огляду на вимоги ст. 438 КПК не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Натомість зазначені обставини, на які, зокрема, посилаються у своїх касаційній скарзі захисник, були предметом перевірки суду апеляційної інстанції. Під час перегляду судових рішень колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами попередніх інстанцій.

Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, у тому числі аналогічні викладеним у касаційних скаргах. Зазначені в них мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів уважає обґрунтованими й такими, що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.

Із положень ст. 94 КПК слідує, що оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, вважаючи цей висновок обґрунтованим, зробленим на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст. 23 КПК й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Даючи оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам, а саме: показанням обвинуваченого, потерпілих і свідків, письмовим та речовим доказам у справі, які місцевий суд визнав належними й допустимими, такими, що в сукупності підтверджують, визначені ст. 91 КПК, обставини, які підлягають доказуванню, не містять суперечностей, доповнюють один одного, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень і правильно кваліфікував його дії: за ч. 2 ст. 15, пунктами 1, 2, 5 ч. 2 ст. 115 КК як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті більше двох осіб, з яких двоє малолітніх дітей, вчинене способом, небезпечним для життя багатьох осіб; за ч. 2 ст. 194 КК як умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу, що заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах.

Із такою оцінкою погодився й суд апеляційної інстанції.

На переконання колегії суддів, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, у тому числі з огляду на нижченаведене.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у його вчиненні.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, установленими на підставі допустимих доказів, і єдиною версією, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винуватою за пред`явленим обвинуваченням.

Суди попередніх інстанцій врахували вказаний стандарт та навели мотиви прийнятого рішення зі спростуванням версії сторони захисту.

Згідно з фактичними обставинами справи, встановленими місцевим судом, потерпіла ОСОБА_2 повідомила про непоодинокі конфлікти та погрози зі сторони ОСОБА_1 , зокрема про вчинення ним щодо неї домашнього насильства, у зв`язку з чим вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину. При цьому потерпіла підтвердила, що 03 лютого 2020 року після судового розгляду її заяви в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 висловлював погрози вбити або спалити її. Також стверджувала, що вказаного дня ОСОБА_1 її переслідував і бачив, як вона з дочкою заходила до будинку. Побоюючись погроз, ОСОБА_2 попросила сусіда ОСОБА_5 залишитись у її будинку. Потерпілий ОСОБА_5 підтвердив ці показання і додатково зазначив, що, залишившись на прохання потерпілої в її будинку, 03 лютого 2020 року близько 23:00 прокинувся від запаху диму, втім не міг відкрити вхідні двері, оскільки вони були підперті. Тоді він вибив фільонку у дверях, відсунув крісло і відкрив двері, після чого, обгорнувшись у ковдри, вони з ОСОБА_2 та дітьми вийшли з квартири. Двері зовні були підперті кріслом, яке до того стояло в коридорі. Також він ствердив, що джерело загоряння було безпосередньо перед дверима квартири, де мешкала потерпіла ОСОБА_2 , вогонь поширювався з другого поверху, також горіла сходова клітка, дерев`яний дах, на підлозі були розкидані шматки поролону.

Крім цього, наявність конфліктів між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , а також висловлення погроз на адресу останньої підтвердили й інші свідки, зокрема ОСОБА_11 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 . Так, свідок ОСОБА_11 повідомила, що безпосередньо сама чула погрози ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , і вказала, що за рік до подій, які викладено в обвинуваченні, останній, знаючи, що ОСОБА_2 перебувала в неї в будинку, на ґрунті виниклого конфлікту підпалив ганчірку й кинув її у вікно цього будинку, проте не попав, завдяки чому пожежа не виникла. Свідок ОСОБА_12 , який є однокласником ОСОБА_1 , зазначив, що 03 лютого 2020 року останній скаржився йому на ОСОБА_2 і повідомляв про намір зарізати або спалити її. Як свідок ОСОБА_12 , так і свідок ОСОБА_13 , яка є сестрою ОСОБА_1 , повідомили про запальний та тяжкий характер останнього. Водночас свідок ОСОБА_13 зазначила, що чула, як ОСОБА_2 говорила про погрози зі сторони ОСОБА_1 .

Врахувавши наведені показання, а також те, що ОСОБА_1 за допомогою бензину не тільки підпалив дерев`яні двері квартири будинку, де мешкала ОСОБА_2 і в якому більшість конструкцій із деревини, а й підпалив дерев`яні сходи, що вели на перший поверх до виходу, а двері квартири заблокував кріслом, яке стояло поруч у коридорі, зваживши поведінку ОСОБА_1 після вчиненого, а саме: відсутність негативного осуду свого вчинку, пасивні дії щодо надання потерпілим медичної допомоги, виклику відповідних служб для гасіння пожежі, байдуже ставлення до стану здоров`я потерпілих, суд дійшов висновку про наявність у нього прямого умислу на позбавлення потерпілих життя.

Колегія суддів уважає цей висновок обґрунтованим, оскільки питання про наявність умислу необхідно вирішувати виходячи з усіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

За встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи вбачається, що ОСОБА_1 мав конфлікт з потерпілою, погрожував їй помстою, зокрема шляхом підпалу. Засуджений, будучи обізнаним з тим, що крім ОСОБА_2 та її малолітніх дітей, у дерев`яному будинку, де розташована її квартира, проживають й інші особи, незважаючи на це, здійснив підпал указаного, тобто виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення свого умислу до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_5 вчасно виявив підпал будинку та здійснив евакуацію його мешканців. Суд, беручи до уваги ці факти, вважає, що вчинені ОСОБА_1 кримінальні правопорушення кваліфіковано правильно.

Крім цього, мотивуючи висновок про доведеність винуватості ОСОБА_1 , місцевий суд узяв до уваги письмові та речові докази, зокрема дані слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року, в ході якого ОСОБА_1 показав детально на місці послідовність своїх дій, спрямованих на вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Так, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 показав, у якій із кімнат будинку на другому поверсі проживає його колишня співмешканка ОСОБА_2 з двома малолітніми дітьми та де на першому поверсі будинку проживає ОСОБА_5 . При цьому відтворив, як він увечері 03 лютого 2020 року прийшов до будинку, помітив, що в жодній із кімнат не було увімкнуто світло, потім піднявся сходами на другий поверх, поклав під вхідні двері квартири ОСОБА_14 поролонову підстилку, облиту бензином, який приніс із собою, після чого підпалив її та вийшов з будинку.

У свою чергу, місцевий суд звернув увагу на узгодженість даних указаного слідчого експерименту із сукупністю інших доказів, у тому числі даними експертиз, а саме: висновком експерта від 29 квітня 2020 року № СЕ-19/109/15-8ПЖ/20, згідно з яким причиною виникнення пожежі житлового будинку, що мала місце 03 лютого 2020 року за адресою АДРЕСА_3 , стало занесення стороннього джерела запалювання шляхом спеціальної підготовки події (підпал). Осередок пожежі знаходився в коридорі сходової клітки на другому поверсі та кімнати зліва другого поверху житлового будинку; висновком експерта від 28 лютого 2020 року № СЕ- 19/109/11/3- 63МРВ/20, відповідно до якого на наданому на дослідження одязі ОСОБА_1 (вилученому 04 лютого 2020 року під час обшуку затриманої особи), зокрема на взутті, штанах, пальті та кофті, виявлено сліди нафтопродуктів; висновком експерта від 19 лютого 2020 року № СЕ- 19/109/11/3-61МРВ/20, за яким на наданих на дослідження трьох марлевих тампонах (вилучених 04 лютого 2020 року в ході додаткового огляду місця події на АДРЕСА_3 ) у місцях стикування підлогових дошок, що поміщено у спецпакети № 7151869, 7151871, 7151870, виявлено сліди нафтопродуктів; висновком експерта від 24 лютого 2020 року № СЕ-19/109/11/3-59МРВ/20, згідно з яким на наданих на дослідження двох рукавицях (вилучених 04 лютого 2020 року в ході огляду місця події за місцем проживання ОСОБА_1 ) виявлено сліди нафтопродуктів.

Оцінюючи достовірність даних слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року, суд першої інстанції зважив на те, що в ході слідчої дії ОСОБА_1 указав, що вчинив підпал із використанням паливно-мастильних матеріалів. Експеримент було проведено 04 лютого 2020 року, тоді як висновок судової експертизи нафтопродуктів і паливно-мастильних матеріалів № СЕ-19/109/11/3-61МРВ/20, в ході якої досліджено вилучені під час огляду місця події на АДРЕСА_3 марлеві тампони, за допомогою яких здійснено протирки в місцях стикування підлогових дошок, було надано 19 лютого 2020 року. Отже, районний суд установив, що лише обвинувачений міг бути обізнаним про використання під час підпалу паливно-мастильних матеріалів. Більше того, в ході слідчого експерименту ОСОБА_1 повідомив, що для здійснення підпалу він використав поролонову підстилку, яку облив бензином і підклав до дверей квартири на другому поверсі, де проживала потерпіла ОСОБА_2 . Потерпілий ОСОБА_5 указував, що біля дверей квартири ОСОБА_2 він бачив розкидані шматки поролонової підстилки, а те, що осередок пожежі був саме в тому місці, на яке вказав ОСОБА_1 , підтверджується висновком судової пожежно-технічної експертизи від 29 квітня 2020 року № СЕ- 19/109/15- 8ПЖ/20.

У судовому засіданні обвинувачений змінив свої показання, проте, на переконання суду першої інстанції, це не є підставою для визнання протоколу слідчого експерименту недопустимим доказом, оскільки показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК, і якщо відомостл повідомлені підозрюваним, обвинуваченим під час проведення інших процесуальних дій, то вони є складовим компонентом змісту документа як іншого окремого процесуального джерела доказів, зокрема протоколу слідчого експерименту, де фіксуються його хід та результати.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і бере до уваги практику Верховного Суду, викладену в постанові від 17 березня 2021 року у справі № 761/10306/15-к, на яку місцевий суд обґрунтовано посилався у вироку.

На думку колегії суддів, під час встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази не відіграють кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо ними доведено достовірність фактів і обставин. У цьому кримінальному провадженні районний суд з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК, та дійшов обґрунтованого висновку, що досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку безсумнівно доводять вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень за які його засуджено. Переконливих та достатніх доводів, які би ставили під сумнів додержання судом першої інстанції приписів статей 84, 91, 94 КПК, у касаційній скарзі не наведено.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів уважає доводи захисника про недоведеність «поза розумним сумнівом» вини ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, безпідставними, адже сторона захисту не спростувала версію обвинувачення й не навела іншого пояснення обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

Аргументи захисника і засудженого щодо порушення права останнього на захист під час затримання та проведення слідчого експерименту є надуманими.

Спростовуючи ці аргументи, колегія суддів зазначає таке.

Вимоги ст. 208 КПК надають повноваження затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, «уповноваженій службовій особі».

Згідно з протоколом затримання ОСОБА_1 від 04 лютого 2020 року уповноважена особа, зазначена у протоколі, у присутності двох понятих, відповідно до вимог чинного законодавства роз`яснила затриманому та понятим їхні права й обов`язки.

ОСОБА_1 було роз`яснено підстави його затримання й те, у вчиненні якого кримінального правопорушення він підозрюється, його права та обов`язки, у тому числі право на захист. Також під час затримання було проведено обшук ОСОБА_1 , у ході якого було вилучено речові докази. Зауважень та доповнень до протоколу від учасників слідчої дії не надходило (т. 1, а. п. 168, 169).

Отже, під час затримання ОСОБА_1 було роз`ясненл його права, як того вимагає КПК, у тому числі право мати захисника, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти себе, що підтверджується вказаним протоколом, наявним у матеріалах кримінального провадження.

При цьому доцільно зауважити, що затримання в порядку ст. 208 КПК, за визначенням, є несподіваною подією для його учасників. Оскільки закон надає органам правопорядку повноваження за певних умов проводити затримання без попереднього судового дозволу, це означає, що законодавець визнає непередбачуваність обставин, які зумовлюють таке затримання.

Водночас, згідно з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_1 було затримано 04 лютого 2020 року і того ж дня о 08:00 йому було призначено захисника, чого не оспорює у касаційній скарзі адвокат ОСОБА_20

З урахуванням наведених обставин затримання ОСОБА_1 не призвело до обмеження в користуванні правовою допомогою, оскільки ці дії могли бути проведені без участі захисника.

Таким чином, відсутність захисника під час затримання ОСОБА_1 у випадку, передбаченому ст. 208 КПК, не може вважатися порушенням вимог кримінального процесуального закону.

У свою чергу, як зазначив Верховний Суд у постанові від 15 вересня 2021 року (справа № 476/579/18), КПК не містить положення про обов`язкову участь захисника під час обшуку, у тому числі у кримінальному провадженні, у якому участь захисника є обов`язковою згідно з вимогами статей 49, 52 КПК. Тобто навіть обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні за КПК не передбачає обов`язкової участі цього захисника в усіх без винятку слідчих діях.

Крім того, ненадання правової допомоги, якщо це не вплинуло непоправно на загальну справедливість провадження, не можна розцінювати як обов`язкове порушення пп. «с» п. 3 та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як убачається з протоколу затримання, в обвинуваченого та понятих, присутніх під час обшуку затриманої особи, не виникали зауваження або заперечення на дії слідчого. Більше того, сторона захисту не навела об`єктивних даних щодо порушень прав ОСОБА_1 під час указаних слідчих дій.

Крім цього, доводи захисника про некоректне зазначення часу затримання ОСОБА_1 у відповідному протоколі самі по собі, за відсутності будь-яких істотних порушень прав підозрюваного (права на захист, права на відмову від дачі показань тощо), не є причиною визнання усіх даних протоколу недопустимими доказами.

Твердження про відсутність захисника під час слідчого експерименту не узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Як видно з протоколу слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року, цю слідчу дію було проведено за участю захисника ОСОБА_21, яка з іншими учасниками, присутніми під час слідчого експерименту, підписала вказаний протокол без зауважень та застережень (т. 1, а. п. 181 - 184).

Щодо заяв сторони захисту про застосування до ОСОБА_1 недозволених методів слідства колегія суддів зазначає таке.

Європейський суд з прав людини (далі - ЕСПЛ) у справі «Кобець проти України» нагадав, що в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана неналежному поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення статті 3, це положення, якщо його тлумачити в світлі загального обов`язку держави відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

За послідовною практикою Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 02 березня 2021 року справа № 737/641/17 провадження № 51-6562км18; від 27 травня 2020 року у справі № 317/2389/17 провадження № 51-4935км19; від 26 травня 2020 року у справі № 234/9575/19 провадження № 51?5690км19;від 19 листопада 2020 року у справі № 640/9837/18 провадження № 51-1539км20; від 29 жовтня 2019 року у справі № 515/2020/16-к провадження № 51-2904км18), для того, щоб у компетентних органів виник обов`язок провести розслідування за заявою про застосування методів, які порушують статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, така заява має бути «небезпідставною». Тобто особа, яка заявляє про погане поводження з нею, має навести конкретні обставини такого поводження і надати певне підтвердження цим обставинам або, якщо це не можливо з об`єктивних причин, повідомити інформацію, яка дає можливість перевірити, чи має заява певні підстави. Хоча доведення обґрунтованості заяви про погане поводження не може покладати на заявника настільки надмірний тягар доведення, однак за відсутності інформації, яка дає можливість її перевірити, заява про погане поводження не може бути визнана «небезпідставною» і не створює обов`язку проведення розслідування такої заяви.

Із системного аналізу норм КПК випливає, що, якщо особі стало відомо про вчинене кримінальне правопорушення, або ж вона стала свідком вчиненого кримінального правопорушення, або потерпілою, ця особа маєте право написати письмову заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Втім ані ОСОБА_1 , ані його захисник на жодній стадії кримінального провадження не звернулися з указаною заявою до правоохоронних органів, щоб надати їм можливість провести належне розслідування обставин здійснення тиску на ОСОБА_1 .

Більше того, заяви про застосування до ОСОБА_1 фізичного і психологічного тиску не містять жодних конкретних даних про час, місце, спосіб зазначеного тиску, а мають формальний характер, адже зроблені під час розгляду в суді першої інстанції, тобто через певний часовий проміжок, який практично унеможливлює перевірити достовірність їх змісту.

До того ж матеріали кримінального провадження не містять жодних даних про наявність будь-яких тілесних ушкоджень в ОСОБА_1 спричинених у ході досудового розслідування, що не заперечує й засуджений.

У свою чергу, мати ОСОБА_1 під час допиту в суді першої інстанції повідомила, що була присутня під час проведення слідчого експерименту, оскільки його було проведено у тому числі, в її домогосподарстві, та зазначила, що під час слідчої дії, ніхто не примушував ОСОБА_1 давати пояснення, а її син на насильницькі дії щодо нього не скаржився.

При цьому суд першої інстанції виконав дії з метою можливого встановлення фактів, які б указували на «небезпідставність скарги», проте вжитими заходами підтверджень відповідних заяв ОСОБА_1 не встановив.

За таких обставин Суд не вважає заяву засудженого «небезпідставною» у значенні практики Європейського суду з прав людини і Верховного Суду у зв`язку з чим, відхиляє доводи засудженого про те, що докази, надані суду першої інстанції, отримано під примусом, і таким чином вони є недопустимими відповідно до вимог ст. 87 КПК.

Доводи щодо порушень правил ч. 3 ст. 404 КПК не знайшли свого підтвердження.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується (ч. 3 ст. 404 КПК).

Судовий розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося в суді першої інстанції, оскільки це суперечить основним засадам кримінального провадження.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду.

Матеріалами кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК, для повторного дослідження доказів стороною захисту наведено не було й апеляційним судом не встановлено, тому цей суд обмежився аналізом доказів, безпосередньо сприйнятих судом першої інстанції. За результатами перегляду вироку суд апеляційної інстанції погодився з оцінкою доказів, даною місцевим судом, щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень.

Водночас обов`язок апеляційного суду повторно дослідити докази виникає за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями. Проте засуджений та його захисник не вказують, у чому саме полягає неповнота або порушення дослідження доказів під час судового розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з журналом та технічним звукозаписом судового засідання від 15 вересня 2020 року в судовому засіданні було досліджено відеозапис, долучений до протоколу слідчого експерименту від 04 лютого 2020 року (т. 2, а. п. 218).

Крім цього, із журналів судових засідань, у яких зафіксований хід допиту свідків, прослідковується, що сторонам було забезпечено право задавати питання, заявляти клопотання та іншим чином реалізовувати своє право на допит свідків, а отже, Верховний Суд не установив порушення порядку допиту свідків.

У свою чергу незгода з оцінкою доказів, яку здійснив місцевий суд, не є підставою для повторного дослідження доказів.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що апеляційний суд, керуючись статтями 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 за скаргами обвинуваченого і його захисника, ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них переконливі відповіді, вказавши в ухвалі підстави необґрунтованості таких доводів.

Суд вважає, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до правил кримінального процесуального закону, постановлена ухвала не суперечить приписам статей 370, 419 КПК, а тому твердження сторони захисту про істотне порушення судом апеляційної інстанції вимог КПК є безпідставним.

Таким чином, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам попередніх інстанцій повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, Суд не встановив, а тому, касаційні скарги засудженого і його захисника слід залишити без задоволення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Вирок Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2022 року щодоОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційні скарги адвоката ОСОБА_20 та засудженого ОСОБА_1 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17