Справа №1-1/11
провадження № 1-о/694/3/22
У Х В А Л А

04.11.2022 року м. Звенигородка
Звенигородський районний суд Черкаської області у складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року,
ВСТАНОВИВ:
До Звенигородського районного суду Черкаської області відповідно до ухвали Черкаського апеляційного суду від 20.10.2022 року надійшли матеріали заяви засудженого ОСОБА_4 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року, для розгляду по суті.
Відповідно до вказаної заяви ОСОБА_4 , крім іншого, просить скасувати вирок Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року в частині призначення покарання та постановити новий вирок, який замінить йому неконституційне покарання у вигляді довічного позбавлення волі на певний строк, та з урахуванням застосованої Апеляційним судом Вінницької області ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України № 838-VIII від 26.11.2015 року, з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі, - звільнити його з-під варти, обмежившись фактично відбутим терміном позбавлення волі.
Вказана заява мотивована тим, що ОСОБА_4 вироком Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі. Разом з тим, 16.09.2021 Конституційний Суд України виніс рішення, згідно з яким неможливість застосування статей 81 та 82 КК України до довічно засуджених осіб визнане таким, що не відповідає Конституції України. У зв`язку з цим ОСОБА_4 вважає, що вирок за яким він відбуває покарання має бути змінений з урахуванням вказаного рішення Конституційного Суду України.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.11.2022 року визначено склад суду у даній справі.
Згідно ч. 1 ст. 464 КПК України заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, що надійшла до суду, передається судді, колегії суддів, які визначаються у порядку, встановленому статтею 35 цього Кодексу.
Згідно з ч. 2 ст. 464 КПК України, що регулює дії суду при надходженні заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суддя не пізніше наступного дня після надходження заяви до суду перевіряє її відповідність вимогам статті 462 КПК України і вирішує питання про відкриття кримінального провадження за виключними обставинами.
На виконання вказаних вимог Закону, суд дослідив заяву ОСОБА_4 та встановив, що вона не відповідає вимогам ст. 462 КПК України, що унеможливлює її прийняття до провадження та призначення до судового розгляду.
Так, ч.2 ст.462 КПК України визначено вимоги до заяви про перегляд рішення за виключними обставинами, серед яких є обов`язкове зазначення обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність виключних обставин.
Частиною 3 ст. 459 КПК України визначено, що виключними обставинами визнаються:
1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;
2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;
3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

ОСОБА_4 в заяві зазначає, що виключною обставиною для перегляду вироку щодо нього є п. 1 ч. 3 ст. 459 КК України та посилається на рішення Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/21, яким на думку заявника встановлено неконституційність покарання у виді довічного позбавлення волі, яке призначено ОСОБА_4 вироком суду.
Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(ІІ)/21 не встановлена неконституційність закону, застосованого судом при вирішені справи щодо ОСОБА_4 .
Так, рішенням Конституційного Суду України визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тому, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі та зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.
Таке Рішення Конституційний Суд України постановив з метою реалізації статей 3, 23, 28 Конституції України та приведення Кодексу у відповідність до Конституції України та зазначив, що обов`язком Верховної Ради України є законодавчо забезпечити реалістичну перспективу звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, від подальшого відбування такого покарання шляхом унормування порядку заміни довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно-дострокового звільнення.
Тому виконання вищевказаних приписів Конституційного Суду України має бути здійснено шляхом внесення Верховною Радою України змін до норм права, котрі регулюють питання умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміну його невідбутої частини більш м`яким, з метою поширення їх дії на такий вид покарання, як довічне позбавлення волі.
Тобто, вказаним рішенням Конституційного Суду вирішувалося питання конституційності норм Кримінального закону, які регулюють питання відбування призначеного покарання, а не питання призначення покарання при ухваленні вироку.
Згідно з положеннями розділу VIII КПК України зазначені питання вирішуються під час виконання вироку в порядку ст. 539 КПК України місцевим судом, у межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.
Такий висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в ухвалах № 1-21/2007 від 07 жовтня 2021 року, №13-180зво21 від 05 жовтня 2021 року, 13-173зво21 від 01 жовтня 2021 року.
Суд зазначає, що виключною обставиною згідно п. 1 ч. 3 ст. 459 КПК України є встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи.
Тобто для існування вказаної обставини має бути наявними дві складові : 1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність правового акту і 2) вказаний акт мав бути вже застосований судом при вирішенні справи.
Довічне позбавлення волі як вид покарання передбачений ст. 64 КК України, санкція ч. 2 ст. 115 КК України також передбачає як вид покарання довічне позбавлення волі.
Жодна із вказаних норм, які були застосовані судом при вирішенні справи щодо ОСОБА_4 не визнані неконституційними.
Таким чином, перевіряючи заяву ОСОБА_4 суд встановив, що жодної із вказаних складових не існує, оскільки Конституційний Суд України у зазначеному ОСОБА_4 рішенні не встановив неконституційність покарання, призначеного ОСОБА_4 , а ч. 1 ст. 81, ч. 2 ст. 82 КК України (неконституційність яких встановлена з частині унеможливлення їх застосування до осіб, засуджених до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі) до ОСОБА_4 при вирішені його справи судом не застосовувались.
Його посилання на обставину у виді рішення Конституційного Суду України, яке містить діаметральні наведеним в заяві висновки, суд не вважає посиланням на обставини, що підтверджують наявність виключних обставин, що свідчить про невідповідність заяви

ОСОБА_4 вимогам п. 5 ч. 2 ст. 462 КПК України.
Крім того, у заяві засуджений посилається на рішення Європейського суду з прав людини «П`ятаченко проти України», проте не зазначає, яким чином висновки викладені у вказаному Рішенні стосуються обставин справи заявника та його прохання про перегляд вироку Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року з виключними обставинами, яке набрало законної сили.
ЄСПЛ у рішенні «Пятаченко та інші проти України», констатуючи порушення ст. 3 Конвенції стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення, зазначив, що Конвенція не забороняє застосування цього виду покарання до осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, таких як убивство. Однак у європейській пенітенціарній політиці робиться наголос на реабілітації ув`язнених; первинне виправдання ізоляції особи від суспільства може втратити актуальність після тривалого відбуття покарання. Тож для додержання вимог ст. 3 Конвенції має існувати можливість скорочення довічного ув`язнення, тобто засуджений повинен мати перспективу звільнення та можливість перегляду вироку на основі оцінки того, чи існують законні пенологічні підстави для його тривалого ув`язнення, до яких належать: покарання, стримування, захист громадськості та реабілітація. При цьому ЄСПЛ постановив, що факт визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Таким чином у рішенні міжнародної судової установи, на яке ОСОБА_4 посилається у своїй заяві, ЄСПЛ указав на системну проблему в українському законодавстві, що належить подолати заходами загального характеру - шляхом унесення до чинних законів змін, спрямованих на усунення її першопричини, а саме шляхом запровадження в Україні процедур, котрі би на законодавчому рівні забезпечували у перспективі можливість звільнення або дострокового звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.
Удосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін та доповнень є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якої охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, у тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Застосовані у справі ОСОБА_4 принципи та характер констатованого порушення Конвенції свідчать про те, що не було додержано такого права заявника, яке наразі неможливо відновити у вигляді того ж стану чи становища, що існували до порушення Конвенції. У таких випадках, з урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи від 19 січня 2000 року, засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру, виконання яких покладається на компетентні органи державної влади.
Рішення ЄСПЛ, ухвалене на користь ОСОБА_4 , не містить вказівок на те, що в основі констатованих щодо заявника порушень Конвенції лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні, або що ці порушення були спричинені рішеннями, ухваленими в межах кримінальної справи, які й надалі зумовлюють шкідливі наслідки і не можуть бути усунуті іншим способом, ніж як скасування судових рішень у справі заявника.
Наведене свідчить, що ОСОБА_4 всупереч вимог ч. 2 ст. 462 КПК України, не зазначає обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність виключних обставин.
Так, ч. 2 ст. 462 КПК України чітко визначає як вимогу до заяви обов`язкове зазначення не будь-яких доводів чи обставин, а саме виключних, передбачених ч. 3 ст. 459 КПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 464 КПК України до заяви про перегляд судового рішення за виключними обставинами, яка не оформлена згідно з вимогами, передбаченими статтею 462

цього Кодексу, застосовуються правила частини третьої статті 429 цього Кодексу, якою визначено повернення такої заяви разом з усіма доданими до неї матеріалами, що зумовлює прийняття судом рішення про повернення заяви ОСОБА_4 .
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 459, 462, ч. 3 ст. 464 КПК України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд за виключними обставинами вироку Апеляційного суду Черкаської області від 20.04.2011 року з додатками повернути засудженому.
Копію ухвали невідкладно направити засудженому ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3