Справа № 359/8446/22
Провадження №1-кс/359/1677/2022
Бориспільський міськрайонний суд Київської області
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 листопада 2022 року м. Бориспіль

Слідчий суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду без технічної фіксації клопотання прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 в кримінальному провадженні №0001346, внесеному 28.10.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, про арешт майна,

в с т а н о в и в :
14.11.2022 прокурор Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним клопотанням.

Згідно клопотання, 27.10.2022 до Бориспільського РУП ГУ НП в Київській області надійшла заява ОСОБА_4 про те, що у серпні 2020 року ОСОБА_5 за допомогою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , діючи за попередньою змовою, зловживаючи його довірою, шахрайським шляхом заволоділа його квартирою АДРЕСА_1 , грошовими коштами у розмірі 33 000,00 доларів США (тридцять три тисячі) та грошовими коштами (розмір яких наразі не відомий) від продажу належних йому земельних ділянок, чим спричинила йому значну шкоду.

Відомості за вказаним фактом внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001346 від 28.10.2022, за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що згідно договору про участь у Фонді фінансування будівництва, серія/номер: 23-0311/2014-1 від 03.11.2014 ТОВ «» Фінансова компанія «Житло-Капітал» згідно акту прийняття-передачі об`єкту інвестування №38 від 21.03.2018 виданого ТОВ «Укрбуд-Девелопмент» та довідки фонду фінансування будівництва виду «А», «АРИСТОКРАТ» №148 від 26.02.2018 ОСОБА_4 набув права приватної власності на однокімнатну квартиру загальною площею 55,8 м2, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Право власності ОСОБА_4 на вказану квартиру зареєстровано 20.04.2018 державним реєстратором ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису про право власності: 25863224, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що підтверджується інформацією, яка міститься у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, індексний № 313149769 від 24.10.2022державним реєстратором, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 16.06.2018 між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб.

У подальшому до 11.07.2019 подружжя спільно проживали в будинку сестри ОСОБА_4 , - ОСОБА_9 , за адресою: АДРЕСА_3 .

11.07.2019 ОСОБА_4 працевлаштувався закордоном та виїхав за межі України до Бельгії, де перебував основну частину часу та лише інколи по необхідності приїздив додому в с. Чубинське Бориспільського району Київської області.

Влаштувавши свій побут та умови проживання закордоном, ОСОБА_4 неодноразово пропонував дружині переїхати до нього для спільного проживання, як подружжя, згідно загальноприйнятних норм моралі і сімейних традицій, однак остання нехтувала його пропозиціями та відмовлялась пристати на вказану пропозицію.

Перебуваючи закордоном в Бельгії ОСОБА_4 з власних зароблених коштів здійснював як періодичні перерахунки грошових коштів дружині ОСОБА_5 так і безпосередньо по прибутті додому.

В той же час, ОСОБА_4 , перебуваючи закордоном в Бельгії започаткував бізнес на ринку крипто валют та задля мобілізації стартового капіталу у новостворену справу вклав грошові кошти у сумі 30 000 Євро, які 20.03.2020 отримав в якості кредиту в установах іноземних банків.

За для додаткової мобілізації коштів у започатковану справу з метою отримання прибутків ОСОБА_4 вирішив продати власну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

У зв`язку із об`єктивною відсутністю можливості пошуку клієнта на придбання та продажу вказаної квартири в Україні, навесні 2020 року, ОСОБА_4 , перебуваючи в Україні вирішив доручити реалізацію вказаного питання дружині ОСОБА_5 .

Так, навесні 2020 року, ОСОБА_4 , перебуваючи закордоном, розраховуючи на довірливі відносини, які склались у нього з дружиною ОСОБА_5 , доручив їй за його відсутності в Україні підшукати клієнта на придбання його квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на що остання погодилась. При цьому ОСОБА_4 попередив її, що з метою безпосередньої участі у продажі вказаної квартири має намір прибути додому з-за кордону у серпні 2020 року. Таким чином ОСОБА_4 узгодив з дружиною ОСОБА_5 дату прибуття на територію України з метою продажу власної квартири.

Скориставшись даними обставинами ОСОБА_5 , володіючи у достатній мірі юридичними знаннями щодо вчинення правочинів у галузі переходу права власності на об`єкти нерухомості вирішила шляхом зловживання довірою свого чоловіка з використанням особистих зв`язків у нотаріальній діяльності заволодіти його майном шляхом укладення з ним договору дарування на вказану квартиру, як правочину, який по юридичні природі, згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, передбачає перехід права власності від однієї особи до іншої, яке не підлягає подальшому розподілу при розірванні шлюбних відносин та беззаперечно залишається у обдарованої особи, як майно, що є особистою приватною власністю дружини.

Діючи з метою реалізації вказаного злочинного умислу ОСОБА_5 , у весняно-літній сезон 2020 року, зловживаючи довірою свого чоловіка ОСОБА_4 , вводила його в оману з приводу виникнення неіснуючих обставин, які перешкоджають вигідному продажу вказаної квартири, мотивуючи це браком часу для пошуку вигідного покупця та його постійною відсутністю на території України, спонукавши цим самим його до укладення удаваного правочину, - договору дарування, згідно якого майно, а саме квартира АДРЕСА_1 тимчасово переходить у її власність, що нібито надасть їй змогу за наявності достатнього часу підшукати вигідного клієнта та без участі власника майна ОСОБА_4 її продати шляхом укладення договору купівлі-продажу та відповідного документального супроводження, що потребує безпосередньої участі власника майна.

Так, у серпні 2020 ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем проживання в с. Чубинське Бориспільського району Київської області у приватній бесіді зі своїм чоловіком ОСОБА_4 , зловживаючи його довірою, як особи, яка перебуває з нею у шлюбних відносинах, на умовах подальшого безапеляційного обернення майна на його користь, запропонувала та переконала його у необхідності здійснення правової маніпуляції, тобто укладенні удаваного правочину, - договору дарування, згідно якого майно, а саме квартира АДРЕСА_1 тимчасово переходить у її власність, що надасть їй змогу за наявності достатнього часу та без його особистої участі, як власника квартири підшукати вигідного клієнта, продати її шляхом укладення договору купівлі-продажу та відповідного документального супроводження, що потребує безпосередньої участі власника майна.

ОСОБА_4 у свою чергу, не усвідомлюючи можливих негативних наслідків вказаного правочину та дійсних корисливих намірів ОСОБА_5 , перебуваючи з нею у довірливих стосунках у силу наявності подружніх та сімейних відносин, не маючи достатніх юридичних знань у галузі правочинів переходу права власності, беззаперечно довірившись дружині, погодився на її пропозицію. При цьому ОСОБА_4 за вказівкою дружини ОСОБА_10 виконав на порожніх аркушах паперу формату А4 свої особисті рукописні підписи, які вона нібито малась використати при подальшому документальному оформленні непередбачуваних правочинів у його інтересах за його фізичної участі на території України.

У подальшому, 11.08.2020 ОСОБА_4 , на виконання плану ОСОБА_10 , щодо укладення нібито удаваного правочину, не усвідомлюючи її дійсних злочинних корисливих намірів, перебуваючи у кабінеті приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 , яка перебуває у дружніх стосунках з ОСОБА_10 уклав з нею договір дарування № 848 від 11.08.2020, згідно якого, як дарувальник, з однієї сторони, подарував обдаровуваній ( ОСОБА_5 ), яка прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Право власності ОСОБА_12 на вказану квартиру зареєстровано 11.08.2020 державним реєстратором ОСОБА_11 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису про право власності: 37712003, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що підтверджується інформацією, яка міститься у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, індексний № 314160599 від 03.11.2022.

Після цього ОСОБА_4 , довірившись ОСОБА_5 , розраховуючи на її порядність вибув закордон для продовження виконання своїх трудових обов`язків.

У подальшому з метою мобілізації додаткових грошових коштів у справу, пов`язану з торгівлею на ринку крипто валют ОСОБА_4 неодноразово у телефонних розмовах та у електронних повідомленнях цікавився у ОСОБА_5 рухом справ щодо продажу квартири АДРЕСА_1 , однак остання не маючи наміру її продавати та залишити її у свої власності, в очікуванні завершення строку позовної давності, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, передбаченого ст. 728 Цивільного кодексу України, шляхом обману повідомляла йому недостовірну інформацію щодо відсутності вигідних клієнтів на купівлю квартири та шляхом інших психологічних маніпуляцій умисно нехтувала виконанням обіцянки з приводу продажу вказаної квартири та повернення ОСОБА_4 коштів, отриманих від її продажу.

У зв`язку із цим та у зв`язку із браком коштів, необхідних для планової мобілізації коштів у власну справу ОСОБА_4 , перебуваючи закордоном в Бельгії отримав в установах іноземних банків грошові кошти у якості кредиту у сумі 25 000 Євро, які у подальшому ж і сплатив з особистих коштів.

У подальшому між подружжям, у тому числі й на ґрунті невиконання ОСОБА_5 обов`язку щодо продажу квартири та повернення ОСОБА_4 грошових коштів, виник міжособистісний конфлікт та 31.12.2021 вони остаточно посварились. Внаслідок ескалації конфлікту між подружжям, ОСОБА_5 за час відсутності ОСОБА_4 вдома, на території України залишила його будинок в с. Чубинське Бориспільського району Київської області, забравши при цьому з будинку особисті документи, інші документи та речі ОСОБА_4 .

Реалізувавши таким чином свій злочинний корисливий намір, спрямований на шахрайське заволодіння майном свого чоловіка ОСОБА_4 , зі спливом строку давності, що застосовується до вимог про розірвання договору дарування, передбаченого ст. 728 Цивільного кодексу України, не маючи більше на меті подальшого спілкування зі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у невстановлений на даний час досудовим розслідуванням спосіб за відсутності на території України ОСОБА_4 , перебуваючи в Бориспільському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в односторонньому порядку розірвала шлюб зі ОСОБА_4 .

У подальшому і по даний час ОСОБА_5 уникає зустрічей та спілкування зі ОСОБА_4 . На неодноразові вимоги ОСОБА_4 та інших пов`язаних з ними осіб повернути йому його майно ОСОБА_5 не реагує жодним чином.

В ході проведення досудового розслідування отримано інформацію щодо наміру ОСОБА_5 продати квартиру АДРЕСА_1 третім особам.

У поданому клопотанні прокурор зазначає, що аналізуючи характер вчинення ОСОБА_5 злочину відносно ОСОБА_4 орган досудового розслідування приходить до висновку щодо існування реальної імовірності реалізації ОСОБА_5 продажу вказаної квартири, що у подальшому унеможливить її повернення потерпілому ОСОБА_4 .

З огляду на викладені обставини вчинення ОСОБА_5 протиправних дій відносно потерпілого існує великий ризик відчуження нелегітимним власником в особі ОСОБА_5 об`єкту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 .

З огляду на положення ч. 3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, тобто квартира АДРЕСА_1 , є речовим доказом, а саме предметом кримінального правопорушення.

У поданому клопотанні прокурор зазначає, що органом досудового розслідування встановлено наявність достатніх підстав, визначених у ст. ст. 167-169,170, 171, 172 КПК України, для вжиття даного заходу забезпечення кримінального провадження та вказаних вище у клопотанні обмежень.

В зв`язку з вищевикладеним, з метою повного, всебічного та неупередженого дослідження обставин кримінального правопорушення, а також з метою збереження речових доказів прокурор просив клопотання задовольнити.

В судове засідання прокурор не з`явився будучи повідомленими належним чином про час та місце розгляду справи, причина неявки суду не відома. До початку розгляду справи надав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, клопотання підтримує.

В судове засідання ОСОБА_5 не з`явилась, повідомлена належним чином про час та місце розгляду клопотання, причина неявки суду не відома.

Фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів у відповідності до ч.4 ст.107 КПК України не здійснювалось у зв`язку із неприбуття в судове засідання учасників процесу в даному кримінальному провадженні.

Ознайомившись з матеріалами клопотання та долученими до нього додатками, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.09.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 3-1) можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 КПК України), 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 КПК України, 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частиною 2 ст.170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною 3 ст. 170 КПК України визначено, що з метою забезпечення збереження речового доказу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Згідно ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз вище зазначених норм закону свідчить, що Кримінальним процесуальним кодексом України чітко передбачені підстави для застосування такого виду забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Відповідно до ч.10 ст.170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу (ч.1ст.173 КПК України).

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.

Обов`язок доведення необхідності застосування цього засобу забезпечення та цілі накладення арешту на майно перед слідчим суддею покладено на прокурора, слідчого.

Застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна повинно мати законні підстави та мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Суд вважає, що докази які долучені прокурором до клопотання, не надають можливості здійснити такий висновок, а відносини зазначені у поданому клопотанні прокурора несуть цивільно-правовий характер.

В той же час, слідчий суддя звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 190 КК України, в рамках якого було відкрито дане кримінальне провадження, санкція статті не передбачає конфіскацію майна. Крім того, з матеріалів клопотання не вбачається того, що заявлено цивільний позов в рамках кримінального провадження з метою відшкодування будь-якої шкоди.

Окрім цього, в судове засідання прокурор не зявився, пояснень по поданому клопотанню не надав, а тому на думку слідчого судді не доведена наявність достатніх підстав вважати, що майно, на яке просить у клопотанні накласти арешт прокурор, має великий ризик відчуження.

Дані твердження не викладені також, на думку слідчого судді, і у самому клопотанні.

В той же час, постанови про визнання даного об`єкта нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), на який прокурор вважає необхідно накласти арешт, речовим доказом до матеріалів клопотання теж не долучено.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку що у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту слід відмовити.

На підставі викладеного так керуючись ст. 131, 132, 167, 170-173 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :
У задоволенні клопотання прокурора Бориспільської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_3 про арешт майна в кримінальному провадженні №0001346, внесеному 28.10.2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України, про арешт майна (квартира АДРЕСА_1 ), - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з моменту її проголошення шляхом подання власником майна чи іншою заінтересованою особою апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Оголошення повного тексту здійснено 21.11.2022 року.

Слідчий суддя ОСОБА_1