КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 11-кп/824/1467/2023 Категорія - ч. 3 ст. 110, ч. 1 ст. 111, ч. 2 ст. 437 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 лютого 2023 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

за участю секретарів ОСОБА_5

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0002290 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України ( в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України, за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Остров, Псковської обл., російської федерації, громадянин російської федерації, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України, за якими призначено йому покарання за:

- ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року) - у виді позбавлення волі строком на 13 років;

- ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року) - у виді позбавлення волі строком на 13 років;

- ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України - у виді позбавлення волі строком на 12 років.

За сукупністю злочинів, відповідно до ст. 70 КК України, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком 13 років.

за участю сторін апеляційного провадження:

прокурорів ОСОБА_9

ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11

ОСОБА_12

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України, за таких обставин.

Упродовж 2013 року у представників влади рф, у тому числі, службових осіб міністерства оборони рф (далі - мо рф), генерального штабу збройних сил рф (далі - гш зс рф), матеріали щодо окремих з яких виділені в інші провадження, якими реалізація проголошеного в Україні Євроінтеграційного курсу розвитку держави через практичну підготовку та подальше підписання Угоди про асоціацію між Україною та Європейським Союзом оцінена як реальну загрозу економічним та геополітичним інтересам рф, виник спільний злочинний умисел на вчинення задля захисту інтересів рф протиправних дій на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканості України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Зокрема, розглядаючи елементами такої загрози втрату впливу рф на політичні та економічні процеси в Україні, поглиблення співпраці України з НАТО та високу ймовірність денонсації угод щодо тимчасового перебування Чорноморського флоту рф (далі - чф рф) на території України в Автономній Республіці Крим та в місті Севастополі (далі - АР Крим), вказані представники влади рф вирішили в разі невідворотності вказаних демократичних процесів, які відбувалися в Україні, поєднуючи свої дії з політичними, дипломатичними, економічними та інформаційними заходами реалізувати вказаний злочинний умисел шляхом ведення агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів зс рф, у тому числі, дислокованих на підставі міжнародних угод на території АР Крим, а також із залученням інших осіб, у тому числі громадян України та рф та вчинення інших злочинів. При цьому вказані особи - співучасники злочину усвідомлювали суспільно небезпечний характер таких своїх дій, передбачали заподіяння такими діями значних матеріальних збитків державі Україна, українському народові та інші тяжкі наслідки, в тому числі, в разі спротиву військовій агресії - у виді загибелі людей, та бажали їх настання.

Враховуючи надзвичайно вигідне геополітичне розташування території АР Крим, яка дає змогу контролювати Південь рф, акваторії Чорного та Азовського морів, має найбільше військово-стратегічне значення серед інших територій України, вказаними представниками влади рф було прийнято рішення розпочати планування та підготовку для ведення агресивної війни проти України саме з території АР Крим, яку передбачалося окупувати та анексувати. При цьому, було враховано і те, що на цій території вже дислокувалися підрозділи чф рф, що сприяло б найбільш прихованому використанню регулярних військ зс рф поряд з іншими елементами гібридної агресивної війни.

Для здійснення планування та підготовки ведення агресивної війни проти України з метою незаконної окупації та подальшої анексії АР Крим співучасниками злочину упродовж 2013 - початку 2014 років були залучені офіцери командного складу мо рф, гш зс рф, військово-морського флоту зс рф (далі - вмф зс рф), чф рф, південного військового округу зс рф (далі - пдво зс рф) та інші службові особи зс рф, службові особи з числа керівництва правоохоронних та розвідувальних органів рф, кожному з яких передбачалися відведені ролі у реалізації спільного злочинного умислу.

Одним із першочергових етапів реалізації злочинного умислу щодо ведення агресивної війни проти України передбачалося здійснення прихованого вторгнення найбільш підготовлених та мобільних підрозділів зс рф, у тому числі спеціального призначення, на територію АР Крим для посилення підрозділів ч рф у здійсненні військової окупації території півострову Крим шляхом силових захоплень та взяття під контроль будівель і споруд, що забезпечують діяльність органів державної влади України з метою перешкоджання їх нормальній роботі та здійснення силового впливу на їх діяльність; блокування та взяття під контроль військових частин Збройних Сил України (далі - ЗС України), Державної прикордонної служби України (далі - ДПС України), підрозділів Внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (далі - ВВ МВС України) для перешкоджання їх законній діяльності щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості; пошкодження військових об`єктів ЗС України, які мають важливе оборонне значення; перекриття та блокування авіаційного, транспортного та морського сполучення АР Крим з метою ізоляції АР Крим та недопущення пересування на півострів із материкової частини України військових підрозділів ЗС України та представників правоохоронних органів для протидії збройній агресії рф. Одночасно ці дії планувалося провести у чіткій взаємодії з військовими козацькими товариствами під виглядом місцевого населення АР Крим, з представниками так званої «самооборони», з мобілізованими на такі акції громадянами рф та проросійсько-налаштованими активістами з числа місцевого населення АР Крим.

Для приховування збройного вторгнення на територію України та подальшого виправдання своїх дій вказаними особами - співучасниками злочину було прийнято рішення активно використати протестний потенціал населення окремих регіонів України, в тому числі АР Крим, для організації та проведення незаконних сепаратистських проросійських референдумів на шкоду територіальної цілісності та недоторканості України. Кінцевою метою ведення агресивної війни проти України на території півострова Крим передбачалося відторгнення окупованих територій від України шляхом організації та проведення псевдореферендуму та подальше їх приєднання до складу рф, тобто, їх анексія.

У такий спосіб вказані представники влади рф, у тому числі службові особи мо рф, гш зс рф, ВМФ зс рф, чф рф та пдво зс рф, вступили у змову на ведення агресивної війни проти України, вчинення протиправних дій на шкоду суверенітету, територіальній цілісності та недоторканості України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Безпосередня організація забезпечення збройного вторгнення зс рф на територію України згідно з розробленим планом доручалась міністру оборони рф, який в силу свого службового становища та відповідно до ч. 2 ст. 13 федерального закону рф від 31 травня 1996 року № 61-ФЗ «Про оборону» здійснює управління зс рф та їх застосування через мо рф.

Спланувавши подальші свої дії як в цілому, так і щодо кожного напрямку їх реалізації окремо, вказані особи - співучасники злочину приступили до їх реалізації.

Так, задля досягнення військово-політичних цілей злочинного задуму військові службові особи мо рф, гш зс рф та чф рф упродовж 2013 року запровадили низку заходів, спрямованих на підвищення готовності зс рф для раптового вторгнення на територію України, розпочали дії щодо підготовки проведення спеціальних військових операцій, безпосередньо спрямованих на незаконну окупацію та подальшу анексію АР Крим.

Для забезпечення схвалення та підтримки громадянами рф, у тому числі десятками тисяч російських громадян, котрі проживали в межах дислокації російських гарнізонів чф рф на території АР Крим, та жителями південно-східних регіонів України злочинних діянь на шкоду суверенітету і територіальної цілісності та недоторканості України, представники влади рф на виконання спільного злочинного плану з грудня 2013 року по лютий 2014 року організували із застосуванням засобів масової інформації розпалювання в Україні національної ворожнечі шляхом ведення інформаційно-пропагандистської підривної діяльності, при цьому вказуючи на хибність Європейського вектору розвитку зовнішніх відносин України, подаючи викривлену інформацію щодо подій, які відбувались в Україні, здійснюючи спотворення свідомості частини населення України з метою зміни світоглядних настанов, зародження сумніву в необхідності та доцільності спільного існування в рамках самостійної, унітарної, суверенної держави України з європейським вектором розвитку, підбурюючи до міжетнічних конфліктів та розпалюючи сепаратистські настрої серед населення південно-східних регіонів України. При цьому підживлювались антиукраїнські та проросійські настрої серед населення АР Крим, розпалювалась міжнаціональна ворожнеча між етнічними росіянами та корінним народом Криму - кримськими татарами, усіляко нагніталися ксенофобські настрої серед російськомовних жителів Криму.

У подальшому, ретельно відслідковуючи внутрішньополітичну обстановку в Україні та реагуючи на її загострення, з метою ефективної та оперативної реалізації злочинного умислу та контролю за його виконанням, керівництвом мо рф у період січня-лютого 2014 року було доведено до відома інших співучасників злочину з числа підлеглих військовослужбовців зс рф, у тому числі чф рф, основні стратегічні замисли розробленого в гш зс рф злочинного плану щодо військової окупації та подальшої анексії АР Крим, шляхи його реалізації, необхідна кількість сил та засобів для втілення задуму в життя та відбулося розподілення за кожним із них окремо відведених ролей в залежності від посад, котрі вони обіймали, та напрямків організації військової служби, за які відповідали, було доведено порядок взаємодії з правоохоронними органами та іншими службами рф, на яких покладалося забезпечення виконання інших супутніх задач.

Також у цей же період часу у невстановленому місці на території рф міністр оборони рф серед інших, особисто відданих йому осіб, залучив до реалізації спільного злочинного плану свого знайомого та колишнього підлеглого віце-адмірала вмф зс рф у відставці громадянина рф ОСОБА_7 , якому запропонував прийняти участь у вчиненні злочинних дій, спрямованих на військову окупацію та анексію території АР Крим. Як винагороду за співучасть у злочинах останньому було обіцяно сприяння у його призначенні на посаду уповноваженого представника президента рф в Криму, територія якого, згідно із злочинним планом, підлягала анексії.

Зокрема, ОСОБА_7 спільно з іншими співучасниками злочину, як представникам політичного керівництва та вищого військового командування рф, пропонувалося вчинити дії, спрямовані на деморалізацію та схиляння військовослужбовців офіцерського складу Військово-Морських Сил України (далі - ВМС України) до державної зради на користь рф шляхом умовлянь, підкупу та погроз, і тим самим усунути перешкоди для досягнення кінцевої злочинної мети ведення агресивної війни проти України - анексії її території на півострові Крим. При цьому пропонувалося схилити вказаних військовослужбовців - громадян України до невиконання наказів командування та добровільної здачі зброї, боєприпасів та бойової техніки в розпорядження військовослужбовців зс рф, тобто, переходу на бік ворога у період збройного конфлікту та надання допомоги рф та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, обґрунтовуючи свої вимоги втратою легітимності владою в Україні, намірами з боку керівництва рф «забезпечити мир та правопорядок» у Криму, спільною «національною, культурною та релігійною ідентичністю», обіцяючи продовження служби у «військових формуваннях Криму» або призначення на аналогічні військові посади в зс рф з одночасним підвищенням грошового та соціального забезпечення, ультимативно погрожуючи застосуванням зброї підрозділами зс рф у разі відмови виконати ці вимоги.

Переслідуючи особисті інтереси, які ґрунтувалися на власних переконання про необхідність приєднання території Криму до складу рф, ОСОБА_7 погодився виконати відведену йому роль у спільному злочинному плані, усвідомлюючи при цьому злочинний характер своїх дій, а саме те, що Конституцією України, міжнародними договорами та двосторонніми угодами між Україною та рф заборонено втручання будь-кого із представників інших держав у внутрішні справи України.

Тим самим, ОСОБА_7 вступив у злочинну змову з іншими співучасниками злочину щодо спільного за попередньою змовою групою осіб пособництва його безпосереднім виконавцям у реалізації спільного злочинного умислу на ведення агресивної війни з метою зміни меж території України та її державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, а також щодо спільного за попередньою змовою групою осіб підбурювання громадян України на державну зраду шляхом вчинення останніми протиправних дій на шкоду суверенітету і територіальної цілісності та недоторканості України у спосіб переходу на бік ворога в період збройного конфлікту та надання допомоги рф та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України.

У подальшому, завершивши всі необхідні дії з планування та підготовки розв`язування та ведення агресивної війни на території України, оцінюючи внутрішньополітичну кризову обстановку в Україні як найбільш сприятливу, усвідомлюючи реальний ризик втрати зовнішнього контролю над внутрішніми політичними процесами в Україні, починаючи з 20 лютого 2014 року, для безпосередньої реалізації злочинного умислу, з метою блокування та захоплення адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури для забезпечення військової окупації та подальшої анексії з боку рф території АР Крим, на вказану територію України розпочато збройне вторгнення регулярних військ рф з метою зміни меж території та державного кордону України, на порушення порядку, встановленого Конституцією України, зокрема військових частин (далі - в/ч) та підрозділів: НОМЕР_1 окремої гвардійської десантно-штурмової бригади повітрянодесантних військ, 45 окремого гвардійського полку спеціального призначення повітрянодесантних військ, 18 окремої гвардійської мотострілецької бригади, 58 армії південного військового округу, 98 гвардійської повітрянодесантної дивізії повітрянодесантних військ, 76 гвардійської десантно-штурмової дивізії повітрянодесантних військ, 15 окремої гвардійської мотострілецької бригади миротворчих сил зс рф та ін.

Також у період з 20 лютого до 16 березня 2014 року на територію АР Крим з території рф незаконно переміщено не менше 10500 російських військовослужбовців, не менше 10 танків, 207 БТР та БМП (у тому числі ГАЗ-2330 «Тигр»), 8 пускових установок (далі - ПУ) мобільних берегових ракетних комплексів К300П «Бастіон-П», 24 одиниці РСЗВ БМ-21 «Град», 12 ПУ РСЗВ 9К57 «Ураган» і 10 транспортно-заряджувальних машин для них, понад 80 гармат та понад 25 самохідних артилерійських установок (у тому числі 17 одиниць САУ «Гвоздика»), 80 одиниць засобів протиповітряної оборони (у тому числі 16 ПУ ЗРК С-300, 8 бойових машин ЗРК «Панцирь-С1», 4 ПУ ЗРК «ОСА»), 16 фронтових бомбардувальників СУ-24, 2 винищувачі СУ-27, 6 літаків-розвідників СУ 24 МР, 26 вертольотів (з них, 3 - типу МІ-8, 12 - типу МІ-24, 11 - типу КА-52), близько 640 одиниць вантажних автомобілів марки «УРАЛ» та «КАМАЗ». При цьому відповідно до спільного злочинного плану під час підготовки ведення агресивної війни для унеможливлення ідентифікації військових підрозділів військова техніка та формений одяг військовослужбовців зс рф, які здійснили збройне вторгнення на територію України, були завчасно підготовлені шляхом маскування усіх тактичних знаків, які вказували на їх приналежність до зс рф.

Надалі військовослужбовці чф рф у взаємодії з вказаними підрозділами зс рф, які здійснили вторгнення на територію України, продовжили реалізацію спільного злочинного умислу, спрямованого на військову окупацію та подальшу анексію АР Крим як території України. Зокрема, на виконання злочинних наказів військового керівництва з числа співучасників злочину було захоплено, заблоковано та взято під контроль державні установи, органи влади, військові частини ЗС України, ДПС України, ВВ МВС України та інші важливі об`єкти, на яких після захоплення вивішувався державний прапор країни агресора - рф.

Так, близько 04.30 год. 27 лютого 2014 року понад 100 озброєних автоматами, снайперськими гвинтівками, кулеметами та гранатометами військовослужбовців 45-го окремого полку спецпризначення пдв зс рф, одягнутих у цивільний одяг та у повному бойовому екіпіруванні, застосовуючи зброю та вибухівку для відкриття вхідних дверей та світлошумові гранати для подолання опору охоронців приміщень, незаконно проникли до будівель Верховної Ради АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 18, та Ради Міністрів АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, проспект Кірова, 13, де, погрожуючи застосуванням зброї до присутніх в будівлях працівників міліції, заволоділи їх табельною зброєю та захопили вказані державні установи, після чого установили контроль над їх повсякденною діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних для рф рішень. Після силового захоплення над вказаними будівлями вивішено російські прапори, територію по периметру взято під контроль приданими силами озброєних автоматичною стрілецькою зброєю, кулеметами та гранатометами військовослужбовців чф рф у військовій формі одягу та у повному бойовому екіпіруванні.

Провівши захоплення будівель центральних органів влади АР Крим, представники командування зс рф на виконання вказівок та розпоряджень представників влади рф продовжили агресивні військові дії, визначені заздалегідь розробленим злочинним планом, з метою порушення суверенітету і територіальної цілісності та недоторканості України, зміну меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

З цією метою упродовж 27-28 лютого 2014 року на виконання злочинних наказів командування зс рф, під безпосереднім керівництвом командування чф рф, військовослужбовці чф рф у взаємодії з іншими підрозділами зс рф, які здійснили вторгнення на територію України, та із залученням представників військових козацьких товариств, «самооборони», продовжуючи реалізацію спільного умислу, направленого на військову окупацію та подальшу анексію півострову Крим, з метою недопущення на зазначену територію військових підрозділів ЗС України та представників правоохоронних органів для вжиття заходів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, здійснили блокування автошляхів, захоплення аеропортів та транспортних підприємств, що організовували та забезпечували безпечний рух повітряних суден в АР Крим.

27 лютого 2014 року поблизу с. Суворове Армянського району АР Крим та біля с. Чонгар Генічеського району Херсонської області військовослужбовцями 3-го зенітно-ракетного батальйону 810-ї окремої бригади морської піхоти чф рф (в/ч НОМЕР_2 ) із залученням військовослужбовців невстановленого підрозділу спеціального призначення, якими здійснено вторгнення на територію АР Крим, загальною чисельністю близько 200 осіб, озброєними стрілецькою зброєю, ручними протитанковими гранатометами та ручними гранатами на 16 бронетранспортерах типу БТР-80 здійснено блокування транспортних комунікацій території півострову Крим шляхом виставлення перешкод, інженерного обладнання оборонних позицій, встановлення мінно-вибухових загороджень та фортифікаційного обладнання вогневих точок для ведення стрільби зі стрілецької зброї та окопів для техніки.

Надалі 27 лютого 2014 року озброєними військовослужбовцями зс рф із застосуванням військової техніки були захоплені будівлі ТОВ «Аеропорт «Бельбек» (Севастополь)» за адресою: м. Севастополь, вул. Качинське шосе, 44-а, та сам цей аеропорт.

28 лютого 2014 року о 09.10 год. після відмови працівників Державного підприємства «Кримаерорух» виконувати незаконні вимоги щодо забезпечення посадки військових літаків зс рф без здійснення прикордонно-митного контролю вантажу та осіб, які перебувають у них, будівлі Державного підприємства «Кримаерорух», які розташовані за адресою: м. Сімферополь, вул. Федорівська, буд. 53, з прилеглим аеропортом «Сімферополь», захоплені озброєними автоматичною стрілецькою зброєю військовослужбовцями чф рф у взаємодії з представниками фсб рф, невідомого підрозділу зс рф у загальній кількості близько 120 осіб та з представниками військових козацьких товариств у кількості близько 100 осіб, чим унеможливлено посадку та зліт літаків на зазначеному аеропорту без окремого розпорядження представників зс рф.

Одночасно із блокуванням автошляхів та захопленням аеропортів і транспортних підприємств військовослужбовцями чф рф у взаємодії з представниками військових козацьких товариств, «самооборони» та військовослужбовцями інших підрозділів зс рф, які здійснили вторгнення на територію АР Крим, для перешкоджання законній діяльності військових підрозділів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості здійснено блокування та захоплення військових частин ЗС України, дислокованих на території АР Крим, пошкодження та знищення військового майна, що має важливе оборонне значення.

Так, у період з 27 лютого до 1 березня 2014 року з метою забезпечення контролю над повітряним простором, надводною та підводною обстановкою навколо півострова Крим, унеможливлення вжиття відповідних заходів командуваннями ЗС України та МВС України з посилення військових формувань, дислокованих на території АР Крим, військовослужбовцями зс рф було здійснено блокування, захоплення та знищення майна військових частин протиповітряної оборони Тактичної групи « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Повітряних сил ЗС України (в/ч НОМЕР_3 - підлеглі в/ч НОМЕР_4 «Д», дислокована у АДРЕСА_1, в/ч НОМЕР_5 « ІНФОРМАЦІЯ_2 », дислокована в АДРЕСА_3 , миси АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , в/ч НОМЕР_6 , дислокована в АДРЕСА_5 ), військових частин радіоелектронної, радіотехнічної та радіолокаційної розвідки (в/ч НОМЕР_7 - Центр радіоелектронної розвідки ВМС ЗС України, дислокована в АДРЕСА_6 , в/ч НОМЕР_8 та НОМЕР_9 ), що надало змогу нарощувати сили шляхом вторгнення повітряним та морським способом додаткових підрозділів зс рф на територію АР Крим. Зокрема, після виведення з ладу системи протиповітряної оборони підрозділів ЗС України на територію АР Крим, порушуючи державний повітряний простір України, почали безперешкодно здійснювати неодноразові перельоти з території пдво рф та посадку в районах аеродромів «Кача» та «Гвардійське» військові літаки та гелікоптери з військовослужбовцями зс рф на бортах.

Окрім того, для забезпечення контролю над повітряним простором півострову Крим та з метою недопущення на зазначену територію військових підрозділів ЗС України та представників правоохоронних органів для вжиття заходів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, військовослужбовці чф рф у взаємодії з військовослужбовцями зс рф, які здійснили вторгнення на територію АР Крим, з 27 лютого до 6 березня 2014 року здійснили блокування, захоплення та диверсії, поєднані із виведенням спеціального обладнання із ладу, на військових аеродромах, розташованих на території АР Крим (військовий аеропорт « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в/ч НОМЕР_10 - 204 авіаційна бригада винищувачів Повітряних сил ЗС України, дислокована в АДРЕСА_7 , аеродром « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в/ч НОМЕР_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), дислокована в АДРЕСА_3 ), що унеможливило рух повітряних суден у навколишньому повітряному просторі та припинено діяльність вказаних військових частин з протиповітряної оборони у повітряному просторі важливих державних об`єктів України.

Крім того, починаючи з 27 лютого 2014 року, військовослужбовцями чф рф у взаємодії з іншими підрозділами зс рф, які здійснили вторгнення на територію України, та представниками військових козацьких товариств, «самооборони» на виконання розробленого злочинного плану були здійснені заходи щодо блокування, поєднані з вимогою передачі на зберігання представникам чф рф усього наявного озброєння, та подальшого захоплення військових частин ВМС України та ДПС України, перешкоджаючи при цьому вільному виходу кораблів та суден. Зокрема, були заблоковані, а у подальшому захоплені: в/ч НОМЕР_12 (Штаб Командування ВМС України), дислокована за адресою: АДРЕСА_8 , в/ч НОМЕР_13 (Севастопольська військово-морська база ВМС України), дислокована за адресою: АДРЕСА_9 ; в/ч НОМЕР_14 (1-ий батальйон морської піхоти ВМС ЗС України), дислокована в АДРЕСА_3 ; в/ч НОМЕР_15 ( НОМЕР_16 окремий батальйон морської піхоти ВМС України), дислокована в АДРЕСА_10 , в/ч НОМЕР_17 (36-а окрема бригада берегової оборони ВМС України), дислокована в АДРЕСА_1 , Керченський та Севастопольський загони морської охорони ДПС України, в/ч НОМЕР_18 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ), дислокована в АДРЕСА_8 , в/ч НОМЕР_19 (Окремий дивізіон кораблів та катерів морської охорони ДПС України), дислокована в АДРЕСА_11 ; також були заблоковані, а у подальшому захоплені судна ВМС України на територіях: Севастопольської бухти м. Севастополя - протичовновий корвет «Тернопіль» (в/ч НОМЕР_20 ), великий розвідувальний корабель «Славутич» (в/ч НОМЕР_21 ) та буксир «Корець»; Балаклавської бухти м. Севастополя - корабельно-катерний склад в/ч НОМЕР_18 ; Стрілецької бухти АДРЕСА_1 - судна допоміжного флоту в/ч НОМЕР_13 (Севастопольська військово-морська база ВМС України), корвет «Луцьк» (в/ч НОМЕР_22 ), великий підводний човен «Запоріжжя» (в/ч НОМЕР_23 ), корабель управління «Донбасс» (в/ч НОМЕР_24 ), корвет «Хмельницький» (в/ч НОМЕР_25 ), ракетний корвет «Придніпров`я» (в/ч НОМЕР_26 ) та ракетний катер «Прилуки» (в/ч НОМЕР_27 »); в бухті Донузлав м. Євпаторія, смт. Новоозерне - судна допоміжного флоту в/ч НОМЕР_28 (Південна військово-морська база ВМС України), великий десантний корабель «Костянтин Ольшанський» (в/ч НОМЕР_29 ), середній десантний корабель «Кіровоград» (в/ч НОМЕР_30 ), морські тральщики «Черкаси» (в/ч НОМЕР_31 ) та «Чернігів» (в/ч НОМЕР_32 ).

Окрім цього, невеликими групами військовослужбовців зі складу невстановлених підрозділів спеціального призначення зс рф у кількості до 100 осіб у спеціальному екіпіруванні, озброєних автоматами, штурмовими гвинтівками, снайперськими гвинтівками та шумовими гранатами, у період з 2 до 14 березня 2014 року здійснено напади та захоплення органів управління ДПС України на території АР Крим усіх рівнів - від регіонального управління до підрозділів охорони кордону (в/ч НОМЕР_33 - Азово-Чорноморське регіональне управління ДПС України та в/ч НОМЕР_34 - ІНФОРМАЦІЯ_7 , дислоковані в АДРЕСА_3 , відділи прикордонної служби (далі - ВПС) «Керч», «Севастополь», «Євпаторія», «Сімферополь», «Щолкіно», «Феодосія», «Чорноморське», «Алуштинське», 3 пункти пропуску через державний кордон «Крим-Кавказ», «Севастополь-морпорт» і «Сімферополь-авіа»).

Вищевказаними умисними злочинними діями військовослужбовців чф рф та інших підрозділів зс рф, які здійснили вторгнення на територію України, заблоковано та припинено діяльність військових частин ДПС України з охорони державного кордону України, територіального моря та внутрішніх вод, а також заблоковано та припинено військових частин ВМС України з відсічі збройної агресії, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності.

Крім того, у період з 27 лютого до 18 березня 2014 року військовослужбовці зс рф, у тому числі, які здійснили вторгнення на територію України, із залученням представників військових козацьких товариств, «самооборони», проросійсько-налаштованих активістів з числа місцевого населення вчинили захоплення і блокування будівель правоохоронних органів, органів державної влади, підприємств, установ і організацій, для взяття під свій контроль місцевих засобів телерадіомовлення і комунікації та забезпечення ведення агресивної війни проти України, направленої на анексію території АР Крим.

Зокрема, у зазначений період часу представниками так званої «самооборони» під прикриттям озброєних автоматичною стрілецькою зброєю військовослужбовців чф рф та інших підрозділів зс рф, присутність яких забезпечувала відсутність будь-якого спротиву, здійснено захоплення відділень зв`язку ВАТ «Укртелеком» у містах Сімферополі, Джанкої та смт. Октябрське, Державної телерадіокомпанії «Крим» та телерадіокомпанії « Ялта », ГУ МВС України в АР Крим, здійснено блокування регіональних підрозділів ВВ МВС України. У подальшому військовослужбовцями зс рф здійснено пошкодження волоконно-оптичних магістральних кабелів компанії ВАТ «Укртелеком», внаслідок чого втрачено технічну можливість забезпечувати зв`язок між півостровом та іншими територіями України, частково припинено надання послуг фіксованого телефонного зв`язку, а також доступу до мережі Інтернет і мобільного зв`язку.

Надалі відбулась тимчасова окупація з боку рф частини території України - АР Крим, яка розпочалася із збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, починаючи з 20 лютого 2014 року, а також анексія рф цієї частини території України шляхом проголошення 11 березня 2014 року на території АР Крим «Республіки Крим» суверенною державою, організації та проведення 16 березня 2014 року незаконного «загальнокримського референдуму», направленого на повалення територіальної цілісності та недоторканості України, підписання 18 березня 2014 року «Договору про прийняття до рф «Республіки Крим» і створення у складі рф нових суб`єктів» та його ратифікацію радою федерації федеральних зборів рф 21 березня 2014 року, прийняття 21 березня 2014 року федерального конституційного закону рф № 6-ФКЗ, яким прийнято до рф «Республіку Крим» та утворені в складі рф нові суб`єкти - «Республіка Крим» та «місто федерального значення Севастополь».

Окрім цього, з метою виконання завдань, покладених іншими співучасниками злочину з реалізації спільного злочинного плану, 22 лютого 2014 року о 23.36 год. громадянин рф ОСОБА_7 прибув з аеропорту Шереметьєво (м. Москва, рф) в аеропорт м. Сімферополя (Україна), перетнувши тим самим державний кордон України, звідки у невстановлений період часу прибув до м. Севастополя. Після чого на території м. Севастополя, на виконання спільного злочинного плану щодо порушення територіальної цілісності та недоторканості України шляхом ведення агресивної війни проти України, разом з іншими військовими службовими особами зс рф, виконуючи відведену йому роль у реалізації спільного злочинного плану, представляючись уповноваженим від вищого політичного керівництва рф, який, нібито, здатен гарантувати дійсність наданих ним обіцянок, особисто підбурював військовослужбовців офіцерського складу ВМС України до вчинення державної зради, намагаючись примусити їх перейти на бік ворога та сприяти у проведенні з боку рф підривної діяльності проти України, тим самим за попередньою змовою групою осіб вчинив пособництво у реалізації спільного злочинного умислу на ведення агресивної війни з метою зміни меж території України та її державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України.

Розуміючи, що управління основним українським військовим контингентом, дислокованим в АР Крим, здійснюється через Командування ВМС України, 5 березня 2014 року, діючи за попередньою змовою групою осіб із іншими представниками влади рф та службовими особами зс рф, виконуючи відведену йому роль пособника у реалізації злочинного умислу щодо ведення агресивної війни проти України та анексії її територій, з метою упередження прийняття управлінських рішень Командуванням ВМС України щодо здійснення відсічі військовій агресії зс рф в Криму, ОСОБА_7 прибув у групі з іншими представниками зс рф до Штабу Командування ВМС України (в/ч НОМЕР_12 ), дислокованого за адресою: АДРЕСА_8 , де зустрівся із представниками командування ВМС України - Командувачем віце-адміралом ОСОБА_13 , його заступниками з питань функціонування чф рф та його перебування на території України капітаном 2 рангу ОСОБА_14 та з юридичних питань - капітаном 1 рангу ОСОБА_15 . При цьому, створюючи враження впливової особи, яка здатна гарантувати правдивість даних ним обіцянок, з відома інших співучасників злочину, ОСОБА_7 представився для українських військовослужбовців, як уповноважений представник президента рф. Знаходячись у приміщенні Штабу під час зустрічі із представниками командування ВМС України, намагаючись примусити їх перейти на бік ворога (тобто, зс рф та підконтрольних ним новостворених військових формувань) та сприяти у проведенні організованої представниками влади та зс рф підривної діяльності проти України, ОСОБА_7 , діючи умисно, з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, з метою зміни меж території України, переслідуючи особисті інтереси, схиляв шляхом умовлянь, підкупу та погроз вказаних українських офіцерів вчинити державну зраду шляхом переходу повним складом ВМС України на військову службу до новоствореного флоту в Криму після проведення «референдуму», результати якого для рф були прогнозовані, не виконувати накази командування ЗС України, не вживати жодних заходів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості. При цьому ОСОБА_7 також висував вимоги щодо добровільної здачі зброї військовослужбовцями ВМС ЗС України, намагаючись підкупити їх обіцянками подальшого проходження ними служби у новостворених військових частинах на території окупованого півострову Крим, збереженням отриманих військових звань та рівнозначних посад, підвищенням розміру грошового забезпечення та іншими соціальними гарантіями на рівні військовослужбовців зс рф, що гарантувалось ним, начебто, як уповноваженим представником президента рф. У випадку відмови вчинення державної зради та виконання висунутих умов, ОСОБА_7 погрожував можливістю застосування військовослужбовцями зс рф зброї для захоплення штабу та інших військових частин ЗС України. Перемовини за участю ОСОБА_7 задали тон подальшому спілкуванню з представниками зс рф, зустрічі з якими з тих пір стали регулярними, а тиск з їх боку - наполегливіше.

За результатами висловлених ОСОБА_7 та іншими співучасниками злочину погроз, реальність яких забезпечувалася тривалим блокуванням військових частин ЗС України та поступовим їх фактичним збройним захопленням, вдалося в окремих випадках деморалізувати особовий склад військового контингенту ЗС України, інших військових формувань, працівників правоохоронних органів в АР Крим, у тому числі з числа військового командування та керівництва, доволі велика частина з яких перейшла на бік ворога. Тому, з метою збереження життя та здоров`я військовослужбовців ЗС України, які проживали та проходили військову службу на території півострова Крим, а також життя та здоров`я цивільного населення, частина якого відкрито підтримувала дії зс рф, командуванням ВМС ЗС України прийнято рішення щодо здачі зброї та боєприпасів у військових частинах на свої склади та в кімнати зберігання зброї під охорону для недопущення випадків застосування зброї зі сторони військовослужбовців зс рф.

Виконанням спільно з іншими співучасниками злочину вищевказаних умисних протиправних дій, 5 березня 2014 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території Штабу Командування ВМС України за адресою: АДРЕСА_14, видаючи себе за уповноваженого представника президента рф, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками влади рф та службовими особами зс рф, переслідуючи особисті інтереси, виконуючи відведену йому роль у реалізації спільного злочинного умислу з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України зміною меж території України, шляхом умовлянь, підкупу обіцянками подальшого проходження військової служби, збереженням отриманих військових звань та рівнозначних посад, підвищенням розміру грошового забезпечення, іншими соціальними гарантіями на рівні військовослужбовців зс рф, та погрозами застосування військовослужбовцями зс рф фізичного насильства та зброї у випадку відмови виконувати висунуті вимоги, особисто підбурював військовослужбовців ЗС України, зокрема, командувача ВМС України віце-адмірала ОСОБА_13 , його заступників капітана 2 рангу ОСОБА_14 та капітана 1 рангу ОСОБА_15 до вчинення державної зради, тобто діянь на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме до переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Крім того, у той же час і в тому ж місці, ОСОБА_7 , видаючи себе за уповноваженого представника президента рф, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками влади рф та службовими особами зс рф, виконуючи відведену йому роль пособника у реалізації спільного злочинного умислу, усвідомлюючи явну злочинність власних дій та передбачаючи можливість у результаті їх вчинення настання тяжких наслідків, розуміючи, що він сприяє порушенню іншими співучасниками злочину встановленого Декларацією про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року і ст.ст. 1-3, 73, 132-134 Конституції України державного ладу та порядку, посяганню на суверенітет і територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території на порушення порядку, встановленого Конституцією України, переслідуючи особисті інтереси, всупереч вимог п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, також сприяє порушенню принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), ст.ст. 1-3, 68 Конституції України, у спосіб підбурювання військовослужбовців ЗС України до вчинення державної зради, а також їх схиляння до невиконання наказів командування ЗС України, невжиття ними жодних заходів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, погрожуючи можливістю застосування зброї зс рф, чим подолав їх волю до спротиву, усуненням перешкод сприяв та надав змогу іншим співучасникам виконати визначені їм ролі у реалізації спільного умислу на ведення агресивної війни проти України, військової окупації зс рф території півострову Крим та її подальшої анексії, тобто зміни меж території України та її державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що призвело до тяжких наслідків у вигляді порушення територіальної цілісності та недоторканості України, заподіяння збитків у вигляді втрати об`єктів державної власності на всій території АР Крим.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 обчислюється з дня його затримання та приведення даного вироку до виконання.

Заходи забезпечення кримінального провадження - залишено без зміни.

Цим же вироком вирішено питання речових доказів, судових витрат.

Судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia).

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110, ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111, ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що вирок суду постановлений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону України та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так апелянт посилається на те, що виклики, повідомлення про підозру здійснено не у спосіб, передбачений КПК України, оскільки матеріали, надані прокурором, не містять доказів того, що ОСОБА_7 за місцем його останнього проживання були направлені повістки. Захисник акцентує увагу на тому, що повістки ОСОБА_7 не були надіслані у порядку, встановленому Конвенцією про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, а прокурором надані докази надіслання повідомлення до адміністрації президента рф, проте відсутня законна підстава такого надіслання. Згідно з вищевказаною Конвенцією на президента запитуваної сторони не покладений обов`язок здійснення повідомлень про кримінальні справи та вручення повісток.

Окрім того, захисник вважає здійснення спеціального досудового розслідування та спеціального судового розгляду таким, що проведено з істотним порушенням вимог закону, а також прокурором надані суду не оригінали документів, на підставі яких приймалось таке рішення, а їхні копії, що, на думку захисника, свідчить про дефект доказу. На переконання апелянта, копії вказаних документів не відповідають приписам КПК, у зв`язку з чим просить визнати їх недопустимими.

За наведених обставин захисник вважає, що ОСОБА_7 не був повідомлений належним чином, повістки за його останнім місцем проживання, яке зазначено в обвинувальному акті, не надсилалися, а відатк, ОСОБА_7 не отримував повістки та не отримував повідомлення про підозру.

Також захисник в апеляційній скарзі зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_16 обвинувального акту та роз`яснення йому права на розгляд справи судом присяжних. Прокурором надано суду копію листа від 22 серпня 2017 року № 14/1/1-26888-16 Начальника управління правової допомоги та екстрадиції Департаменту міжнародно-правового співробітництва ОСОБА_17 та запит про надання міжнародної правової допомоги від 15 серпня 2017 року, проте, прокурором не було надано доказів отримання Генеральною прокуратурою рф вказаних документів (чек про відправлення тощо). Крім того, захисник зазначає про те, що запит не внесений до реєстру матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 9 червня 2017 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002290 відносно ОСОБА_7 та клопотання про здійснення спеціального судового провадження повернуті прокурору у зв`язку з тим, що суду не було надано належних доказів на підтвердження тих обставин, що обвинуваченому ОСОБА_7 направлено, а він отримав або мав отримати у порядку міжнародної правової допомоги обвинувальний акт, додані до нього додатки, а також письмове роз`яснення обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, заявити про яке є правом виключно обвинуваченого. Захисник наголошує на тому, що ухвала суду першої інстанції за наслідком апеляційного перегляду була залишена без змін. Проте, як зазначає захисник, прокурором під час повторного звернення до суду з обвинувальним актом не було виконано вимоги ухвали суду, не надано доказів отримання обвинувального акту та роз`яснення права на розгляд справи судом присяжних, або того, що він мав їх отримати.

На переконання захисника, станом на дату проведення підготовчого судового засідання прокурор не надав суду доказів надіслання обвинуваченому у встановленому законом порядку обвинувального акту та роз`яснення обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних, у зв`язку з чим апелянт вважає, що ухвала суду про призначення судового розгляду у формі спеціального судового провадження за обвинувальним актом стосовно ОСОБА_18 у відкритому судовому засіданні, є такою, що прийнята з істотним порушення кримінального процесуального законодавства.

Окрім того, захисник вважає, що вирок суду постановлений на підставі недопустимих доказів, оскільки наявні у справі оптичні диски з відеозаписами з мережі Інтернет та документи, складені за результатами виявлення та перегляду вказаних відеозаписів, є недопустимими доказами, уданих документах відсутні відомості про те, хто та коли зробив відеозапис, тобто, джерело його походження. Окрім того, прокурором не надано доказів того, що відеозаписи на дисках не містять ознак підробки.

Також захисник посилається на те, що деякі відеозаписи містить твердження осіб, які не були безпосередньо свідками подій, що відбували в протягом лютого-березня 2014 року в Криму, ці особи не є свідками у даному кримінальному проваджені, вони не допитані у судовому засіданні, не попереджалися про дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому запис міркувань людей, особу яких не встановлено, які не попереджені за дачу свідомо неправдивих свідчень, які не були особисто свідками подій та не були допитані в суді, не може бути доказом по справі.

Окрім того, апелянт наголошує на тому, що додатки до протоколу огляду складені з порушенням ч. 3 ст. 105 КПК, оскільки додаток не містить підпису особи, яка склала протокол.

Апелянт звертає увагу також на те, що ряд доказів: протокол огляду від 7 листопада 2016 року; протокол огляду від 25 серпня 2016 року та відеозаписи до них не можуть бути належним доказом того, що особа, яка зображена на відео, є саме ОСОБА_7 , з огляду на те, що вказаний відеозапис не отриманий з офіційних джерел інформації, а прокурором не надано суду жодного свідка, який би під присягою підтвердив, що особа, яка зображена, є ОСОБА_7 . Також прокурором не надано на підтвердження вказаних обставин інших належних доказів.

На переконання захисника, протокол огляду від 11 серпня 2016 року, протокол отримання відомостей з сайту президента рф про посаду ОСОБА_7 ; протокол огляду від 12 серпня 2016 року; протокол доступу до сайту представника президента рф в Північнокавказькому окрузі; копії указів президента рф, протокол огляду від 14 листопада 2016 року, згідно з яким встановлено, що ОСОБА_7 нагороджений за активну участь у проведенні загальнокримського референдуму, не містять жодної інформації щодо предмету обвинувачення, а, відтак, є неналежними доказами.

Щодо протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 1 вересня 2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_13 впізнав ОСОБА_7 , то захисник зазначає про те, що свідок ОСОБА_13 , будучи заявленим стороною обвинувачення, як свідок, який, нібито, може підтвердити причетність ОСОБА_7 до подій з приводу анексії Криму, не з`явився до суду та безпосередньо у суді не надав свідчень проти ОСОБА_7 .

Захисник також наголошує на тому, що протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 31 серпня 2016 року, згідно з яким свідок ОСОБА_19 впізнала ОСОБА_7 , не може слугувати доказом,оскільки в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила суду, що їй дуже легко сплутати ОСОБА_7 із іншою особою ОСОБА_20 . Також ОСОБА_21 пояснила суду, що під час впізнання були присутні лише працівники прокуратури, поняті були відсутні, що дає підстави захисту вважати, що поняті, зазначені у протоколі, поставили підписи на протоколі впізнання після проведення процесуальної дії.

Окрім того, на переконання захисника, наведений факт взагалі ставить під сумнів присутність цих же понятих під час проведення інших дій щодо впізнання, а саме: під час проведення впізнання ОСОБА_13 ; ОСОБА_22 ; ОСОБА_23 , ОСОБА_24 . Проте, ОСОБА_13 , ОСОБА_22 ОСОБА_23 , ОСОБА_24 безпосередньо під час судового розгляду допитані не були, а тому захисник вважає вказані протоколи недопустимим доказами.

Захисник в апеляційній скарзі зазначає, що всупереч положень ч. 3 ст. 99 КПК України, прокурором суду надана копія, а не оригінал висновку експерта за результатами проведення судово-лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від № 8242/16-32. Окрім того, вказана експертиза була здійснений в рамках кримінального провадження № 0000019, та не зрозуміло, яким чином вона потрапила до даного кримінального провадження. Також захисник зазначає про те, що дана експертиза проведена з порушенням вимог закону, оскільки в даній експертизі перед експертом поставлена задача здійснити правову кваліфікацію. З огляду на вищенаведені порушення захист просив суд визнати цей доказ недопустимим.

Щодо розрахунку розміру збитків, завданих протиправним перешкоджанням щодо володіння, користування і розпорядження майном та майновими правами, що є власністю держави Україна і знаходяться на території автономної республіки Крим, незаконно окупованій російською федерацією, то захисник наголошує, що в порушення ч. 3 ст. 99 КПК України, прокурором надана копія документу, а не оригінал, а, окрім того, вказаний розрахунок виконаний не в рамках кримінального провадження у відношенні ОСОБА_7 , а на підставі договору з Міністерством юстиції України Окрім того, як наголошує захисник, невідомо, які питання ставилися перед експертами та які документи були передані для проведення оцінки, а тому вважає вказаний висновок недопустимим доказом.

Щодо висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31 травня 2016 року № 6924/16-45 захисником в апеляційній скарзі викладені аналогічні доводи.

Відносно постанови про призначення судової фото-портретної експертизи від 29серпня 2016 року та висновку експерта № 244/кт захисник зазначає, що при здійсненні даної експертизи експерт використовував відеозаписи, які не є оригіналами та отримані не з офіційних джерел, а, відтак, дані докази отримані з порушенням норм кримінального процесуального законодавства.

Як зазначає захисник, надані стороною обвинувачення докази, або не містять жодної інформації стосовно ОСОБА_7 та інкримінованих йому дій, або є копіями документів, які отримані в іншому кримінальному провадженні.

Щодо копій протоколів огляду місця події, то захисник наголошує на тому, що вказані протоколі складені слідчим прокуратури ОСОБА_25 або іншим слідчим, який до складу групи по даній справі не входить; оригінали вказаних протоколів для огляду суду не надавалися.

Відносно копії заяви ОСОБА_26 про вчинення злочину захисник наголошує на тому, що допитаний ОСОБА_27 пояснив суду, що не знав ОСОБА_7 та з ним не зустрічався.

Окрім того, захисник зазначає про те, що допитані під час судового розгляду свідки надали суперечливі показання, у тому числі, всі вони пояснили суду, що вони жодним чином не пересвідчились за допомогою документів, що посвідчують особу, що особа, яку вони вважали ОСОБА_7 , саме він. Вони не бачили його паспорт або інший документ, що посвідчує особу. також свідки називали різну інформацію щодо діяльності особи, яку вважали ОСОБА_28 . Свідки особисто бачили особу, яку вони вважають ОСОБА_29 , лише 2-3 рази, під час цих бесід вказана особа не погрожувала їм.

ОСОБА_7 , який відповідно до положень ст. 297-5 КПК України викликався в судові засідання суду апеляційної інстанції, до суду не з`явився, про причини неявки не повідомив.

Вислухавши думку прокурора, який вважав можливим проведення апеляційного розгляду за відсутності обвинуваченого, позицію сторони захисту, яка заперечувала проти апеляційного розгляду за відсутності ОСОБА_7 , зважаючи на те, що відносно обвинуваченого не ставиться питання про погіршення його становища, з урахуванням положень ч. ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає можливим проведення апеляційного розгляду за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, позицію захисників, які підтримали у повному обсязі доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, прокурорів, які заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, уточнення прокурора ОСОБА_10 , яка просила змінити вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції, яка діяла на час злочинів, у вчиненні яких ОСОБА_30 визнаний винуватим, оскільки йому призначене за вказаний злочин покарання, яке не було передбачено на період його вчинення, в іншій частині вирок суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Так, колегія суддів наголошує на тому, що доводи сторони захисту про порушення судом вимог закону при застосуванні процедури здійснення спеціального судового провадження, є непереконливими і були предметом перевірки як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду.

Відповідно до положень Глави 241 КПК України спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, передбаченими цим Кодексом, з урахуванням положень цієї глави.

Спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, 116, 118, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 КК України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності або оголошені у міждержавний та/або міжнародний розшук, та вони розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Друкований орган, у якому публікуються протягом наступного року повістки про виклик підозрюваного, визначається не пізніше 1 грудня поточного року в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Копії процесуальних документів, що підлягають врученню підозрюваному, надсилаються захиснику.

Відповідно до Порядку визначення друкованого засобу масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 січня 2006 року № 52 (із змінами та доповненнями), яка діяла станом на час проведення спеціального досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, Кабінет Міністрів України за поданням Мін`юсту визначає щороку до 1 грудня друкований засіб масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, в якому розміщуються повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого та інформація про процесуальні документи, що підлягає опублікуванню в газеті «Урядовий кур`єр».

Відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини (справа Колоцца проти Італії від 12 лютого1985 року; Шомоді проти Італії від 18 травня 2004 року та ін.), суд при розгляді справи в порядку спеціального судового провадження зобов`язаний обґрунтувати, чи були здійсненні стороною обвинувачення всі можливі, передбачені законом заходи, щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що, вирішуючи клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження у даному кримінальному провадженні, суд першої інстанції належним чином перевірив підстави та докази, надані стороною обвинувачення, для прийняття відповідного рішення про здійснення спеціального судового провадження за обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110; ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України, що знайшло відображення в ухвалі суду від 8 листопада 2017 року (ас. 240-244 т.2).

При цьому судом визнано, що стороною обвинувачення надані документи, які свідчать про те, що ОСОБА_7 є громадянином рф, проживає на її території, працює у відповідних органах державної влади російської федерації (ас. 38, 46 т. 2). 8 серпня 2016 року повідомлення у межах даного кримінального провадження про підозру було направлено підозрюваному за допомогою кур`єрської служби міжнародної доставки за місцем його працевлаштування, отримання якого адресатом підтверджено зворотнім повідомленням (ас. 15-20 т. 2). 11, 12, 15, 22 серпня 2016 року, як в аналогічний спосіб, так і за допомогою електронної пошти, ОСОБА_7 повістками викликався до слідчого (ас. 21-32 т. 2). Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про те, що слідчим застосовувались всі доступні заходи для повідомлення ОСОБА_7 щодо кримінального провадження відносно нього. 22 серпня 2016 року ОСОБА_7 оголошений у розшук (ас. 34-37 т. 2). Окрім того, перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що у межах даного провадження проводилось спеціальне досудове розслідування, що свідчить про те, що під час розгляду клопотання слідчого про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні ретельно перевірялись слідчим суддею приводи та підстави такого звернення, обґрунтованість підозри, факт належного повідомлення ОСОБА_7 про кримінальне переслідування щодо нього, направлення йому повідомлення про підозру за місцем його роботи - адміністрації президента рф, ухилення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, що знайшло своє відображення і у поставленій за результатами розгляду клопотання слідчого ухвалі слідчого судді (ас. 51-57 т. 2).

З метою дотримання права підозрюваного на захист у кримінальному провадження забезпечена обов`язкова участь захисника (ас. 58-59 т.2).

Окрім того, 21 та 25 листопада 2016 року підозрюваний викликався до слідчого шляхом розміщення відповідного оголошення у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та інформаційному віснику органу досудового розслідування (ас. 63-65, 70, 75 т. 2).

Крім того, орган досудового розслідування у встановленому законом порядку 17 листопада 2016 року звернувся із запитом до компетентного органу російської федерації про міжнародну правову допомогу у даному кримінальному провадженні, предметом якої є, зокрема, вручення підозрюваному ОСОБА_7 письмового повідомлення про оголошену підозру та повістку про виклик до слідчого (ас. 79-155 т. 2). Вказаний запит було відхилено російською стороною,з посиланням на ст. 19 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, якою передбачено, що прохання про надання правової допомоги може бути відхилено, якщо надання такої допомоги може завдати шкоди суверенітету або безпеці, або суперечить законодавству запитуваної Договірної Сторони (ас. 82 т. 2).

Окрім того, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, орган досудового розслідування у встановленому законом порядку 22 серпня 2017 року звернувся із запитом до компетентного органу російської федерації про міжнародну допомогу у даному кримінальному провадженні, предметом якої є, зокрема, вручення обвинуваченому ОСОБА_7 копії обвинувального акта з усіма обов`язковими додатками до нього. Суд першої інстанції, перевіряючи доводи сторони захисту з приводу належного відправлення цієї кореспонденції адресату, дійшов висновку, що сумніви захисту усунуті об`єктивними задокументованими даними, які містять матеріали запиту, який був складений 15 серпня 2017 року (ас. 157 т. 2), а вже 22 серпня 2017 року скерований до генеральної прокуратури російської федерації за вих. № 14/3-26888-16 (ас. 231 т. 2).

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що прокуратурою надано належні докази на підтвердження тих обставин, що обвинуваченому направлено, а останній мав би отримати в порядку міжнародної правової допомоги обвинувальний акт та всі його додатки. При цьому, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, фактичне виконання вказаного доручення перебуває у виключній компетенції іншої сторони, а саме російської федерації, яка за внутрішнім законодавством мала б дбати про права та свободи власних громадян. На переконання колегії суддів, судом першої інстанції аргументовано визнані такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, доводи сторони захисту про необхідність надання доказів безпосереднього отримання обвинуваченим обвинувального акта (наприклад, розписки).

Також предметом перевірки суду першої інстанції було й питання роз`яснення обвинуваченому права на суд присяжних, на недотриманні якого наголошує захисник і в апеляційній скарзі. Разом з тим, з урахуванням уточнень в обвинувальному акті часових проміжків, протягом яких обвинуваченому інкримінується вчинення дій (березень 2014 року), правова кваліфікація яких за ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції закону до 8 квітня 2014 року) не передбачає можливості застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, порушень вимог закону в цій частині як судом першої інстанції, так і колегією суддів не встановлено.

Таким чином, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, органом досудового розслідування були застосовані всі передбачені законом заходи для належного повідомлення ОСОБА_7 про наявність щодо нього кримінального провадження та виклик його до слідчих органів, що підтверджується наведеними доказами.

Колегія суддів звертає увагу, що наведені обставини були також предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження, і суд дійшов, на переконання колегії суддів, обґрунтованого висновку про доведеність належними доказами переховування обвинуваченого більше року від органу досудового розслідування та суду на території іншої держави з метою ухилення від кримінальної відповідальності, оскільки останній знає або мав би знати про розпочате стосовно нього кримінальне провадження.

Окрім того, судом обґрунтовано визнано й те, що обвинувачений, який отримав чи мав би отримати пред`явлене обвинувачення, неодноразово у встановлений законом спосіб шляхом публікації в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження повідомлявся про час і місце слухання справи щодо нього судом, що за всіма вказаними повідомленнями (оголошеннями) ОСОБА_7 до слідчого, прокурора та суду не з`являвся, клопотань, заяв, скарг будь-якого характеру не подавав.

З огляду на встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що аналіз наведених фактів та доказів свідчить про те, що ОСОБА_7 мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, був обізнаний із своїми правами, які йому неодноразово роз`яснялись доступною мовою; що держава Україна під прискіпливим і далеко неформальним контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право при розгляді пред`явленого йому кримінального обвинувачення на стадії призначення справи до судового розгляду, як мінімум, на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу пред`явленого обвинувачення;

b) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту і спілкуватися з обраним самим ним захисником; с) бути судженим без невиправданої затримки;

d) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного йому захисника безоплатно для нього.

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, наведені обставини свідчать про те, що обвинувачений скористався своїми правами на власний розсуд за відсутності будь-яких перешкод для їх реалізації з боку держави Україна, у тому числі, й реалізувавши невід`ємне право на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як однієї із ключових гарантій презумпції невинуватості, шляхом ухилення обвинуваченого від правосуддя.

Окрім того, кримінальне провадження як на стадії досудового розслідування, так і в суді, здійснювалось з обов`язковою участю захисника, тобто, захист інтересів обвинуваченого реально та дієво був забезпечений державою.

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що надані прокурором документи свідчать про відмову ОСОБА_7 , який перебуває за межами України, але повинен знати про розпочате щодо себе кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння, вчинені ним на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою він не визнає, та захищати себе безпосередньо у такому суді, а так само як і про його наміри ухилитися від зустрічі з правосуддям держави Україна.

При вирішенні клопотання прокурора судом враховані й вимоги ч. 3 ст. 323 КПК України, відповідно до яких судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у ч. 2 ст. 297-1 КПК України, серед яких передбачені ст. ст. 110, 111 та 437 КК України, може здійснюватися за відсутності повнолітнього обвинуваченого (in absentia), який переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та оголошений у міждержавний та/або міжнародний розшук. За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

При цьому судом першої інстанції враховані положення ч. 5 ст. 139 КПК України, згідно з якими ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим та оголошення його у міждержавний та/або міжнародний розшук є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Окрім того, під час розгляду клопотання прокурора судом враховані приписи п. 20-1 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України, відповідно до яких тимчасово, доки відсутнє повідомлення про початок діяльності Державного бюро розслідувань, судовий розгляд може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, і в тих випадках, коли він понад шість місяців переховується від органів слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або стосовно якого наявні фактичні дані, що він перебуває за межами України, на тимчасово окупованій території України або в районі проведення антитерористичної операції.

Спеціальне судове провадження здійснюється за загальними правилами судового розгляду, передбаченими КПК України, з обов`язковим урахуванням особливостей, змістовне наповнення яких визначається виключним переліком процесуальних норм. При цьому, закон гарантує особі, щодо якої здійснюється спеціальне судове провадження, у разі зникнення підстав для такого провадження, судовий розгляд щодо неї із самого початку за загальними правими кримінального судочинства (ч. 4 ст. 324 КПК України).

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також підтверджує можливість здійснення судового провадження за відсутності обвинуваченого. Така позиція висловлена ним у рішенні від 24 травня 2007 року в справі «Да Лус Домінгеш Ферейра проти Бельгії» № 50049/99, згідно з яким суд неодноразово висловлював позицію про вирішальне значення явки обвинуваченого, враховуючи і право останнього бути вислуханим, і необхідність перевірки правильності його тверджень і їх порівняння з показами потерпілої сторони (рішення Європейського суду у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23 листопада 1993 року), проте судове засідання за відсутності обвинуваченого саме собою не суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод, якщо обвинувачений згодом зможе домогтися ухвалення нового судового рішення за його участі, в якому б містилась оцінка обґрунтованості висунутих проти нього обвинувачень за фактичними й юридичними обставинами справи. Отже, Європейський суд з прав людини доходить висновку, що здійснення судового розгляду та ухвалення судового рішення за відсутності обвинуваченого не можна розглядати як порушення положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з боку держави у разі, коли немає підстав вважати, що обвинувачений не був належно повідомлений про розпочате щодо нього судове провадження.

Враховуючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110; ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111; ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України, наявність у провадженні даних, що обвинуваченому відомо про здійснення відносно нього кримінального провадження, те, що обвинувачений тривалий час (понад рік) переховується від слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, ухиляється від явки на виклик слідчого, прокурора та суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази), перебуває у розшуку, зважаючи на надані прокурором докази про перебування ОСОБА_7 на території іншої держави, те, що захиснику відповідно до вимог закону вручена копія обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування (ас. 53 т.1), на переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для здійснення щодо вказаного обвинуваченого спеціального судового провадження, оскільки визначені законом (ч. 5 ст. 139, ч. 3 ст. 323 та п. 20-1 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України) умови та підстави для цього встановлені, а їх доведеність не викликає сумнівів, що знайшло своє відображення в ухвалі суду від 8 листопада 2017 року (ас. 240-241 т.2), і такі висновки суду першої інстанції стороною захисту не спростовані.

Щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів за обставин, встановлених судом, колегія суддів доходить такого висновку.

Згідно з принципом безпосередності дослідження показань, речей та документів, закріпленого ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження отримує усно.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 цього Кодексу.

За змістом ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дотримався наведених вимог закону під час розгляду кримінального провадження, забезпечив сторонам усі можливості для реалізації їхніх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону, дослідив надані сторонами докази, детально навів їх у вироку та дав їм належну оцінку.

Так, судом першої інстанції визнано, що захисник не мав можливості зв`язатися з обвинуваченим і з`ясувати у нього правову позицію щодо висунутого обвинувачення, яке, на переконання захисника, не доведене поза розумним сумнівом допустимими, належними та переконливими доказами (матеріали справи містять копії документів, походження яких невідоме, відеозаписи не перевірені на предмет підробки, не всі процесуальні документи та їх додатки містять підписи осіб, що їх складали, у праві не існує визначення поняття «агресивна війна»), у зв`язку з чим просила ухвалити виправдувальний вирок через недоведення участі ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції повно, всебічно та неупереджено дослідив всі обставини даного кримінального провадження, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням оцінив кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованих висновків про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, встановлених судом.

5 грудня 1994 року рф разом із США і Великою Британією підписала Меморандум про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї (Будапештський меморандум), згідно з яким взяла на себе зобов`язання:

- поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України (ст. 1);

- утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН (ст. 2);

- утримуватись від економічного тиску, спрямованого на те, щоб підкорити своїм власним інтересам здійснення Україною прав, притаманних її суверенітету, і таким чином отримати будь-які переваги (ст. 3) тощо.

У 1997 році був укладений Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф, згідно з яким сторони зобов`язалися:

- поважати територіальну цілісність одна одної і непорушність існуючих між ними кордонів (ст. 2);

- будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права (ст. 3) тощо.

Лінія державного кордону, поважати який зобов`язалася рф, була визначена на картах у 2003 році Договором між Україною і рф про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року, який набрав чинності 23 квітня 2004 року.

Однак, є загально відомими фактами та не потребують окремого підтвердження у судовому порядку обставини тимчасової окупації з боку рф частини території України - Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (АР Крим), яка розпочалась з 20 лютого 2014 року зі збройного конфлікту, викликаного російською військовою агресією, а також анексія з боку рф цієї частини території України. За хронологією подій дані обставини:

а) встановлені національними нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для застосування на території України;

б) констатовані нормативними, хоча і засудженими з точки зору міжнародного права, актами рф, а також «нормативними актами» самопроголошених суб`єктів на території України в АР Крим, законність яких не визнається державою Україна, проте, прийнятих судом у даному випадку до уваги, оскільки вирішується питання про відповідальність за вчинення злочинів, внаслідок яких були прийняті такі акти;

в) засуджені загально міжнародними актами колективного реагування.

Відповідно до Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалений постановою Верховною Ради України від 21 квітня 2015 року, збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» ОСОБА_31 у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації.

За змістом постанови ради федерації федеральних зборів рф «Про використання збройних сил російської федерації на території України» № 48-СФ від 1 березня 2014 року за результатами звернення президента рф, радою федерації, з посиланням на п. «г» ч. 1 ст. 102 Конституції рф, надано згоду президенту рф на використання зс рф на території України до нормалізації суспільно-політичної обстановки в України, нібито, виходячи з інтересів безпеки життя громадян рф, власних співвітчизників і особового складу військового контингенту зс рф, що дислокуються у відповідності з міжнародним договором на території України (Автономна Республіка Крим).

6 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим прийняла постанову № 1702-6/14 «Про проведення загальнокримського референдуму».

7 березня 2014 року Указом Виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України ОСОБА_32 за № 261/2014 зупинено дію Постанови Верховної Ради Автономної Республіки Крим від 6 березня 2014 року № 1702-6/14 «Про проведення загальнокримського референдуму» як такої, що не відповідає Конституції та законам України.

11 березня 2014 року «верховною радою АР Крим» прийнята «декларація незалежності Автономної Республіки Крим та міста Севастополь», якою проголошено Автономну Республіку Крим включно з містом Севастополь «суверенною державою» - «республікою Крим».

14 березня 2014 року Конституційний суд України визнав неконституційною та скасував Постанову Верховної Ради Автономної Республіки Крим «Про проведення загальнокримського референдуму» від 6 березня 2014 року.

15 березня 2014 року Рада Безпеки ООН не змогла ухвалити резолюцію, що засуджує проведення референдуму у Криму як нелегітимного, через вето, накладене російською федерацією.

16 березня 2014 року відбувся нелегітимний сфальсифікований псевдореферендум про статус Криму, який не був визнаний ні Україною, ні міжнародними установами, організаціями та спільнотою.

Проте, 18 березня 2014 року був підписаний «Договір між рф та «республікою Крим» про прийняття до рф «республіки Крим» та утворення у складі рф нових суб`єктів», який вже 19 березня рішенням конституційного суду рф визнаний таким, що відповідає Конституції рф, 20 березня 2014 року його ратифікувала більшістю голосів держдума рф, а 21 березня 2014 року - рада федерації федеральних зборів рф.

21 березня 2014 року прийнятий федеральний конституційний закон рф № 6-ФКЗ, схвалений держдумою рф 20 березня 2014 року та радою федерації федеральних зборів рф 21 березня 2014 року, яким прийнято до рф «Республіку Крим» та утворені в складі рф нові суб`єкти - «Республіка Крим» та «місто федерального значення Севастополь». Підставами для прийняття «Республіки Крим» до рф визнані: а) результати «загальнокримського референдуму», проведеного 16 березня 2014 року в АР Крим; б) «Декларація про незалежність АР Крим та міста Севастополя»; в) «Договір між рф та Республікою Крим про прийняття до рф Республіки Крим та утворення у складі рф нових суб`єктів»; г) пропозиція «Республіки Крим» та «міста з особливим статусом Севастополя» про прийняття до рф; ґ) даний фкз (ч. 2 ст. 1 фкз). «Республіка Крим» вважається прийнятою до рф з дати підписання «Договору між рф та «Республікою Крим» про прийняття до рф «Республіки Крим» та утворення у складі рф нових суб`єктів» (ч. 3 ст. 1 фкз).

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН «Територіальна цілісність України» від 27 березня 2014 року № 68/262, підкреслено, що «референдум», проведений в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (АР Крим) 16 березня 2014 року, не має законної сили і не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (АР Крим).

Верховною Радою України 15 квітня 2014 року прийнято Закон України №1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», згідно з яким перебування підрозділів зс рф на території України з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, визнано окупацією частини території суверенної держави Україна, а територію Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, внутрішні води України цих територій, внутрішні морські води і територіальне море України навколо Кримського півострова, територію виключної (морської) економічної зони України вздовж узбережжя Кримського півострова та прилеглого до узбережжя континентального шельфу України, на які поширюється юрисдикція органів державної влади України відповідно до норм міжнародного права, Конституції та законів України, а також повітряний простір над вищезазначеними територіями, визнано тимчасово окупованими територіями України внаслідок збройної агресії рф.

Крім того, відповідно до Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором, затвердженого постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII, російську федерацію визнано державою-агресором та констатовано факт початку збройного конфлікту, викликаного російською агресією з лютого 2014 року.

Чергові агресивні дії рф у зв`язку зі збройним нападом та захопленням українських військових катерів «Бердянськ», «Нікополь» та буксира «Яни Капу», пораненням та захопленням в полон членів їх екіпажів, визнано продовженням збройної агресії проти України, що розпочалася 20 лютого 2014 року, наслідком якої стала незаконна окупація частини території України - АР Крим та окремих районів Донецької і Луганської областей, що знайшло своє відображення у Зверненні Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу (постанова Верховної Ради України від 26 листопада 2018 року № 2632-VIII).

Резолюціями Генеральної Асамблеї ООН «Стан у сфері прав людини в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі (Україна)» від 19 грудня 2016 року № 71/205 та від 19 грудня 2017 року № 72/190, «Проблема мілітаризації Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Україна, районів Чорного та Азовського морів» від 17 грудня 2018 року, «Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь, Україна» від 22 грудня 2018 року послідовно засуджено тимчасову окупацію Російською Федерацією внаслідок військової агресії частини території України - Автономної Республіки Крим та м. Севастополя (АР Крим) та підтверджено невизнання її анексії.

Незважаючи на наведені загальновідомі факти, судом першої інстанції ретельно та детально досліджені подані стороною обвинувачення докази збройного конфлікту на території АР Крим, викликаного російською військовою агресією, докази окупації АР Крим з боку рф, а також подальшої анексії цієї частини території України, у взаємозв`язку з обставинами висунутого ОСОБА_33 обвинувачення.

Так, наданими стороною обвинувачення доказами підтверджуються обставини збройного блокування, починаючи з 20 лютого 2014 року, адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України в АР Крим підрозділами зс рф як без розпізнавальних знаків, так і з такими, із застосуванням зброї на території України поза місцями постійної дислокації чф рф, із залученням військових козацьких товариств під виглядом місцевого населення АР Крим, представників так званої «самооборони», спеціально мобілізованих на такі акції громадян рф та проросійсько-налаштованих активістів з числа місцевого населення АР Крим. Наведені обставини підтверджуються даними, зафіксованими:

- у заяві командира в/ч НОМЕР_18 ОСОБА_34 про злочин від 9 березня 2014 року, за змістом якої з 28 лютого 2014 року здійснено диверсії з боку озброєних невстановлених осіб, внаслідок яких паралізовано роботу особового складу частини; що знайшло своє більш детальне відображення у протоколі огляду місця події від 8 березня 2014 року з фотознімками (ас. 1-7 т. 7);

- у заяві ТВО командира військової частини НОМЕР_13 ОСОБА_35 про злочин від 13 березня 2014 року, відповідно до змісту якої 28 лютого 2014 року у військовій частині НОМЕР_13 невідомими особами на російських кораблях блоковано вихід з акваторії бухти, а також заблоковано переміщення кораблів та суден з причалу, біля КПП військового містечка виявлені невідомі особи з автоматичною зброєю та в уніформі, ймовірно російського походження (ас. 27 т. 7),

- у протоколі огляду місця події від 12 березня 2014 року з додатками у виді фототаблиць, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 1 березня 2014 року, в/ч НОМЕР_13 , кораблів ВМС України «Запоріжжя», «Донбас», «Дубно», «Борщів», «Кременець», «Хмельницький», «Шостка», їх виходу з бухти Стрілецька (а . 28-46 т. 7);

- у заяві командира в/ч НОМЕР_15 ОСОБА_36 від 12 березня 2014 року про блокування частини особами у військовій формі рф (ас. 81 т.7);

- у протоколі огляду місця події від 12 березня 2014 року, даними якого підтверджуються відомості, викладені у заяві ОСОБА_36 (ас. 82-83 т.7),

- у протоколі огляду від 12 березня 2014 року з додатками у виді фототаблиць, на яких зафіксовані обставини блокування в/ч НОМЕР_35 (а. 47-53 т. 7);

- у заяві про злочин від 12 березня 2014 року начальника Кримського ТУ ВСП ОСОБА_37 , протоколі огляду місця події від 13 березня 2014 року та додатках до нього у виді фототаблиць , згідно з даними яких штаб командування ВМС ЗС України 3 березня 2014 року о 08.30 год. був заблокований цивільними особами без зброї у кількості близько 150 осіб, які підтримувались озброєними невідомими особами (а. 110-115 т. 7);

- у листі УВК ДКР СБУ від 20 березня 2014 року № 17/А-2800 , за змістом якого зафіксовані випадки блокування з боку зс рф у бухті м. Севастополь та в озері Донузлав 57 кораблів, суден та катерів ВМС України унеможливили застосування ВМС за призначенням (ас. 9-10 т. 5);

- у протоколі огляду від 7 листопада 2014 року з додатками у виді фототаблиць, на яких зафіксовані обставини блокування військових частин ЗС України у лютому - березні 2014 року (ас. 54-80 т.7);

- у протоколі огляду від 26 серпня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет відеозапису «ІНФОРМАЦІЯ_21», дослідженому судом, на якому зафіксовані обставини блокування на території АР Крим військовослужбовцями рф військових частин ЗС України та інших об`єктів інфраструктури (03 хв. 15 сек. - 21 сек. запису), транспортних комунікацій та шляхів (починаючи з 03 хв. 08 сек. запису) із залученням військового транспорту та бойових машин, у т.ч. «Тигр» (а. 37-43 т. 3);

- у протоколі огляду від 30 жовтня 2016 року відеозаписів, наданих СБУ супровідним листом від 4 грудня 2015 року № 4/3086, які досліджені судом, згідно з яким оглянуто на диску 17 записів, а також окремо у папках «диск 2» - 26 та «ОСОБА_101 відео» - 16, а всього 59 записів, на яких зафіксовані обставини блокування 28 лютого 2014 року аеропорту « Сімферополь », Севастопольського аеропорту « Бельбек », Севастопольського загону морської охорони ДПС України, а з початку березня 2014 року штабів Південної військово-морської бази ВМС України, Командування ВМС України, Арсеналу зі зброєю, тактичної групи «Крим», в/ч НОМЕР_10 , в/ч НОМЕР_14 , в/ч НОМЕР_17 , в/ч НОМЕР_36 тощо, переміщення військової техніки зс рф територією АР Крим у лютому-березні 2014 року (ас. 102-128 т. 6);

- у протоколі огляду від 9 листопада 2016 року розміщених в Інтернет відеозаписів, досліджених судом першої інстанції, (на диску 13 записів), на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 3 березня 2014 року, Штабу Командування ВМС України (в/ч НОМЕР_12 , ідентифікована за батальйоном охорони - в/ч НОМЕР_37 ) силами «самооборони» та козаків у взаємодії з озброєними військовослужбовцями зс рф, обставини ведення переговорів командувачів чф рф та ВМС України та території штабу, подальшого штурму та захоплення Штабу Командування ВМС України 19 березня 2014 року (ас. 116-144 т. 7);

- у протоколі огляду від 13 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет відеозаписів, які досліджені судом: « ОСОБА_38 , начальник штабу Центру радіотехнічної розвідки», «Украинские морские разведчики не сдаются и готовы к штурму» та «Центр радіотехнічної розвідки ( м. Севастополь )» , на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 2 березня 2014 року, в/ч НОМЕР_7 (ІНФОРМАЦІЯ_31) (ас. 84-89 т. 6);

- у протоколі огляду від 18 листопада 2016 року розмішених у мережі Інтернет та досліджених під час судового розгляду відеозаписів, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 28 лютого 2014 року, в/ч НОМЕР_38 ( АДРЕСА_5 ) (на диску 17 записів) (ас. 66-83 т.6);

- у протоколах огляду від 8 та 19 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет відеозаписів та фотоматеріалів, досліджених судом, окрім відеозапису під назвою « ОСОБА_39 », який розташований на диску на ас. 15 т. 7 та який переглянути не вдалося з технічних причин, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 1 березня 2014 року, в/ч НОМЕР_18 (Севастопольський загін морської охорони ДПС України) (на двох дисках) (ас. 8-14, 15-26 т. 7);

- у протоколі огляду від 19 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет відеозаписів та фотоматеріалів з додатками у виді фототаблиць, досліджених судом, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 1 березня 2014 року, кораблів ВМС України «Тернопіль», «Славутич», «Корець», їх виходу з Севастопольської бухти, також на фото зафіксовано командувача чф рф, який особисто прибував на вказані кораблі ВМС України та підбурював особовий склад до державної зради (на диску) (т. 7 а. 96-109);

- у протоколі огляду від 21 листопада 2016 року наданих свідками ОСОБА_40 та ОСОБА_41 відеозаписів, які досліджені під час судового розгляду та на яких зафіксовані обставини блокування 28 лютого 2014 року РСП «Кримаерорух» та аеропорту «Сімферополь» (ас. 192а-199 т. 5);

- у протоколі огляду від 24 листопада 2016 року розмішених у мережі Інтернет відеозаписів, які досліджені судом та на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 1 березня 2014 року, в/ч НОМЕР_15 ( НОМЕР_39 окремий батальйон морської піхоти, дислокований в АДРЕСА_1 ) (на диску 7 записів) (ас. 84-95 т.7);

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, однотипний тактичний задум блокування стратегічних об`єктів у взаємодії з представниками військових козацьких товариств, «самооборони» та проросійські налаштованим місцевим населенням, зафіксовані у наведених доказах, свідчить про створення контрольованих військовослужбовцями зс рф провокацій військовослужбовців ЗС України, які могли б слугувати підставою для «нібито» захисту цивільного населення, у фізичному виснажливому блокуванні діяльності військових об`єктів, поєднаних з веденням перемовин з метою схиляння військовослужбовців ЗС України скласти зброю та не чинити опір.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов слушного висновку, що наведені обставини, а також послідовність та чіткість, за якою підрозділи зс рф майже одночасно почали блокувати стратегічні об`єкти цивільної та військової інфраструктури, завдяки чому була нівельована діяльність військових частин ЗС України у секторах зв`язку, логістики, розвідки та контролю за морським та повітряним простором над територією АР Крим, також доводять завчасне планування таких дій та існування заздалегідь розробленого стратегічного плану, здійснення завчасної підготовки для ведення агресивної війни. Час початку блокування окремих об`єктів військової та цивільної інфраструктури до надання дозволу президенту рф на застосування зс рф на території України також вказує на формальність такого дозволу для прийняття рішення представниками влади рф на початок ведення агресивної війни проти України та інші мотиви дій, аніж офіційно заявлені представниками влади рф на пояснення своїх дій - «нормалізація суспільно-політичної обстановки в Україні».

Окрім того, на переконання колегії суддів, обставини прямого збройного втручання у питання життєдіяльності органів державного, адміністративного та військового управління, об`єктів військової та цивільної інфраструктури України в АР Крим з метою перешкоджання останнім у виконанні покладених на них завдань, військовослужбовців зс рф як без розпізнавальних знаків, так і з такими, із застосуванням зброї на території України, починаючи з 20 лютого 2014 року, підтверджуються також дослідженими судом доказами, які містяться у:

- службовій документації в/ч НОМЕР_10 (пояснення та додатки до них у виді фототаблиць, заява по вчинення злочину від 9 березня 2014 року), протоколі огляду місця події від 6 березня 2014 року з додатками, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 28 лютого 2014 року, в/ч НОМЕР_10 (аеродром « ІНФОРМАЦІЯ_3 »), пошкодження військової техніки життєзабезпечення цієї частини, аеродромного устаткування (ас. 129-142, 166-172 т. 6);

- службовій документація ВСП ЗС України (телеграма та додатки до неї у виді фото таблиць), на яких зафіксовані обставини пошкодження, починаючи з 28 лютого 2014 року, військової техніки життєзабезпечення в/ч НОМЕР_10 та в/ч НОМЕР_40 (радіотехнічний батальйон) (ас. 143-165 т. 6);

- службовій документації в/ч НОМЕР_5 (акти огляду та додатки до них у виді фототаблиць, акти здачі зброї та боєприпасів, заяви про заволодіння зброєю від 5 березня 2014 року з додатками), протоколах огляду місця події від 7 березня 2014 року , на яких зафіксовані обставини збройного штурму в/ч НОМЕР_5 в ніч з 1 на 2 березня 2014 року, внаслідок якого було викрадено вогнепальну зброю, бойові припаси, відбулося пошкодження шляхом проведення пострілів військової техніки в/ч НОМЕР_5 (ас. 31-65 т. 6);

- протоколі огляду місця події від 3 березня 2014 року , на якому зафіксовані обставини захоплення 1 березня 2014 року в/ч НОМЕР_41 , внаслідок якого було викрадено вогнепальну зброю, бойові припаси (ас. 90-93 т. 6);

- службовій документації в/ч НОМЕР_4 «Д» (акти огляду від 14 березня 2014 року та додатки до них у виді фототаблиць) (а. 9-15 т. 6), протоколі огляду від 2 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет відеозаписів та відеозаписах (4 записи) (ас. 16-30 т. 6), на яких зафіксовані обставини, починаючи з 4 березня 2014 року, блокування в/ч НОМЕР_4 «Д» та пошкодження військової техніки з використанням вогнепальної зброї шляхом проведення пострілів;

- службовій документації в/ч НОМЕР_11 (аеродром « ІНФОРМАЦІЯ_4 ») (акти огляду пошкодженого майна, доповідна командира військової частини), протоколі огляду місця події від 4 березня 2014 року з додатками у виді фототаблиць, протоколі огляду від 11 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет відеозаписів та відеозаписах « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «ІНФОРМАЦІЯ_22» та « ІНФОРМАЦІЯ_10 » , на яких зафіксовані обставини блокування та збройного штурму в/ч НОМЕР_11 в ніч з 27 на 28 лютого 2014 року, внаслідок якого відбулося пошкодження військової техніки в/ч НОМЕР_11 , аеродромного устаткування (ас. 100-221 т. 6);

Згідно з даними, викладеними у:

- доповідній записці командира, 27 лютого 2014 року після повідомлення про захоплення аеродрому « ІНФОРМАЦІЯ_3 » у взаємодії з ротою НОМЕР_42 окремого батальйону морської піхоти було посилено охорону та оборону території військової частини, завдяки чому 28 лютого 2014 року о 12.15 год. на території частини було затримано та виведено з території військовий автомобіль «КАМАЗ» без номерних знаків, у якому перебувало 15 озброєних військовослужбовців зс рф, які, за поясненнями останніх, «заблукали». Після несанкціонованого обльоту території частини вертольотом зс рф, під КПП прибуло близько 150 козаків, серед яких були зафіксовані офіцери чф рф у цивільному одязі, свої дії козаки пояснили схвильованістю прибуттям на аеродром з материкової України літаків з десантниками на борту. О 22.20 год. командир роти морської піхоти отримав команду від командування ВМС України залишити аеродром і повернутися до місця дислокації, що і було виконано. Після цього вночі військову частину оточили військовослужбовців зс рф, які прибули на 6-ти автомобілях «Тигр», 10-ти автомобілях «КАМАЗ» та «Урал» з військовими номерами рф «21», «90» та «73» військових регіонів та здійснили захоплення частини, після чого вивели з ладу аеродромне устаткування, зробивши неможливим прийняття авіарейсів;

- протоколі огляду від 18 березня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет російського пропагандистського фільму «ІНФОРМАЦІЯ_20» та відеозаписі, досліджених судом, на яких зафіксовані обставини пошкодження пункту енергозабезпечення в/ч НОМЕР_37 (проміжки запису, починаючи з 09 хв. 39 сек. тощо) (ас. 24-36 т. 3);

- протоколі огляду від 10 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет та досліджених судом першої інстанції у повному обсязі відеозаписах «ІНФОРМАЦІЯ_23», «ІНФОРМАЦІЯ_24», «ІНФОРМАЦІЯ_25», «ІНФОРМАЦІЯ_26» та «ІНФОРМАЦІЯ_27», на яких з усією повнотою зафіксовані обставини, починаючи з 28 лютого 2014 року, блокування в/ч НОМЕР_10 , пошкодження військової техніки життєзабезпечення цієї частини, аеродромного устаткування, а також недопущення на аеродром військовослужбовців ЗС України (ас. 170-190 т. 6);

- протоколі огляду від 12 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет та досліджених 10 відеозаписів, на яких зафіксовані обставини блокування, починаючи з 3 березня 2014 року, ІНФОРМАЦІЯ_11 (в/ч НОМЕР_17 , дислокована в АДРЕСА_1 ), при цьому зафіксований осуд дій військовослужбовців зс рф місцевим населенням (відео «Блокирование 36-я отдельной бригады береговой обороны 2 марта 2014», запис починаючи з 07 хв. 37 сек.), командування зс рф, яке позиціонує себе, як підрозділ виключно для охорони в/ч ЗС України, водночас, на пропозицію командування ЗС України відмовляється пояснити, у чому полягає суть охорони та оборони української військової частини (те саме відео, запис починаючи з 07 хв. 22 сек.). 21 березня 2014 року в/ч НОМЕР_17 була захоплена і над нею піднято прапор рф (відео «Російськи загарбники захопили українську частину в Перевальному») (ас. 222-238 т.6).

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції дійшов переконливого висновку, що даними, зафіксованими у вказаних доказах, підтверджується пріоритетність, за якою почергово відбувалося неприховане збройне втручання в життєдіяльність військових об`єктів, а саме розпочато з тих, які забезпечували прикордонний контроль, контроль у секторах зв`язку, логістики, за морським та повітряним простором над територією АР Крим, що, як обґрунтовано визнано судом першої інстанції, також доводить завчасне планування військової агресії, з використанням при цьому актуальних результатів завчасно проведених розвідувальних та контррозвідувальних заходів; що дії, зафіксовані у наведених доказах, направлені на невідворотне виведення з ладу стратегічного військового майна, а не на його збереження шляхом охорони та оборони, та переконливо вказують на інші мотиви, аніж офіційно заявлені представниками влади рф на пояснення своїх дій - «нормалізація суспільно-політичної обстановки в Україні», а саме на усунення будь-яких перешкод для захоплення влади на території АР Крим під контролем виключно своєї військової присутності та створення для зовнішнього виправдання таких дій уявного за своїм характером та абсолютно прогнозованого за змістом «референдуму».

Обставини збройних штурмів, нападів, захоплень військовослужбовцями зс рф як без розпізнавальних знаків, так і з ними, із застосуванням зброї на території України, із залученням та під прикриттям представників військових козацьких товариств, «самооборони», цивільних осіб, починаючи з 20 лютого 2014 року, адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України в АР Крим з метою встановлення над ними повного контролю знайшли також своє документальне підтвердження у досліджених судом першої інстанції доказах, а саме, у:

- листі ГУ ВСП ЗС України від 4 березня 2014 року № 306/КД/1268, у якому наведена узагальнена інформація про стан справ на території АР Крим, у тому числі, із зазначенням дат та дій озброєних військовослужбовців рф по захопленню частина, зброї, майна, знищенню майна та приведення його у неробочий стан тощо (ас. 1-3 т. 5),

- протоколі огляду від 30 жовтня 2016 року наданих листом СБУ від 4 грудня 2015 року № 4/3086 відеозаписів та відеозаписах (17 записів), а також окремо в папках «диск 2» - 26 та «ОСОБА_101 відео» - 16, а всього 59 записів, на яких зафіксовані обставини переміщення вночі 27 лютого 2014 року військової техніки зс рф від Севастополя в бік Сімферополя, захоплення вночі 27 лютого 2014 року будівель Верховної Ради та Ради Міністрів АР Крим, штурму штабів Південної військово-морської бази ВМС України, Командування ВМС України, Арсеналу зі зброєю, тактичної групи «Крим», в/ч НОМЕР_10 , в/ч НОМЕР_14 , в/ч НОМЕР_17 , в/ч НОМЕР_36 , в/ч НОМЕР_10 , інших військових частин, після чого вивішувався державний прапор країни агресора - рф, вперше - 28 лютого 2014 року на будівлі Верховної Ради АР Крим (ас. 102-128 т.6).

За змістом вказаних записів, близько 04 год. 25 хв. 27 лютого 2014 року понад 100 озброєних автоматами, снайперськими гвинтівками, кулеметами та гранатометами військовослужбовців зс рф, одягнуті у цивільний та військовий одяг російського зразку та у повному бойовому екіпіруванні, застосовуючи зброю, у тому числі, спеціальну, вибухівку для відкриття вхідних дверей та світло-шумові гранати для подолання опору охоронців приміщень (на відео візуалізуються сліди від шести пострілів із спеціальної штурмової гвинтівки в бік дверей входу в будівлю та застосування гранати у приміщенні, що зафіксовано на запису зовнішньої камери № 5, починаючи з 24 сек. (астрономічний час 04 год. 23 хв. 36 сек.) відео «Задний вход - захват», розміщене на диску у папках «Диск 2» / «Відео» - т. 6 а. 102), незаконно проникли до будівель Верховної Ради АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 18, та Ради Міністрів АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, проспект Кірова, 13, де, погрожуючи застосуванням зброї до присутніх в будівлях працівників міліції, заволоділи їх табельною зброєю та захопили вказані державні установи, після чого установили контроль над їх повсякденною діяльністю з метою забезпечення прийняття вигідних для рф рішень. Після силового захоплення над вказаними будівлями вивішено російські прапори, територію по периметру взято під контроль приданими силами озброєних автоматичною стрілецькою зброєю, кулеметами та гранатометами військовослужбовців чф рф у військовій формі одягу та у повному бойовому екіпіруванні. Надаючи оцінку вказаному доказу, суд першої інстанції дійшов висновку, що на відеодокументах зафіксовані зухвалість та цинізм, виявляючи ознаки яких, військовослужбовці зс рф полонили при цьому працівників міліції, обшукували їх, заволоділи їх зброєю, штовхали та принижували фізично, а потім обшукували службові приміщення державних установ, а наприкінці підняли над цими будівлями державний прапор рф, тим самим не приховуючи свої дійсні наміри анексувати територію сусідньої держави. При цьому, як обґрунтовано вказав суд в оскаржуваному вироку, жоден референдум, навіть якщо і уявити, що його результати представники влади рф мали б на увазі, на той час вже не мав і не міг мати значення для подальшої реалізації таких намірів, агресивна війна була розпочата;

- протоколі огляду від 17 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет та досліджених судом відеозаписах (5 записів), на яких зафіксовані обставини блокування, штурму та захоплення на початку березня 2014 року в/ч НОМЕР_3 (Управління тактичної групи Повітряних Сил «Крим», розташоване в м. Севастополі) (ас. 1-8 т. 6);

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведені силові дії, їх зухвалість, рішучість та явно небезпечний характер, у тому числі й для місцевого цивільного населення, демонструють справжні мотиви введення підрозділів зс рф на територію України - ведення агресивної війни і повна готовність до ведення бойових дій під час військової окупації, не зважаючи на можливі наслідки та жертви, задля подальшої анексії території АР Крим та її приєднання до складу рф за будь-яких умов.

Факти закликів у період часу з 28 лютого по 4 березня 2014 року з боку командування чф рф до військовослужбовців ЗС України та інших військових формувань, дислокованих в АР Крим, до вчинення дій на шкоду недоторканості та обороноздатності України, до порушення Військової Присяги, невиконання вимог Статутів ЗС України, до здачі військовослужбовцям зс рф зброї, майна, військових кораблів «Тернопіль», «Славутич», «Костянтин Ольшанський», «Кіровоград», «Черкаси», «Чернігів», висунення з цього приводу ультиматумів та погроз, зафіксовані як у листі ГУ ВСП ЗС України від 4 березня 2014 року № 306/КД/1268 (ас. 1-3 т. 5), а також у ретельно досліджених судом першої інстанції доказах:

- протоколі огляду від 19 листопада 2016 року розмішених в мережі Інтернет та досліджених судом відеозаписах з додатками у виді фототаблиць, на яких зафіксовано командувача чф рф, який особисто прибував на заблоковані в порту кораблі ВМС України «Тернопіль», «Славутич», «Корець» та підбурював особовий склад до державної зради (ас. 96-109 т. 7);

- протоколі огляду від 9 листопада 2016 року розміщених в Інтернет та досліджених судом відеозаписах, на яких зафіксовані обставини ведення переговорів командувачів чф рф та ВМС України та території штабу Командування останнім (ас. 116-144 т. 7).

Окрім того, обставини використання зс рф протестних настроїв серед цивільного населення АР Крим, провокації таких протистоянь, починаючи з 20 лютого 2014 року, знайшли своє документальне підтвердження як у раніше наведених доказах, на яких зафіксовано залучення козацьких формувань, представників «самооборони» до блокування військових частин ЗС України, транспортних комунікацій та інших об`єктів інфраструктури півострова, а також обставини їх взаємодії та комунікації з військовослужбовцями зс рф, так і у наступних доказах:

- у протоколі огляду від 18 березня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет російського пропагандистського фільму «ІНФОРМАЦІЯ_20», дослідженого судом, на якому, серед іншого, зафіксовані обставини таких протистоянь 9 березня 2014 рок на вулицях міста Севастополя (проміжки запису з 04 хв. 28 сек. до 04 хв. 53 сек., з 05 хв. 05 сек. до 05 хв. 07 сек., з 05 хв. 59 сек. до 06 хв. 07 сек., з 07 хв. 06 сек. по 07 хв. 18 сек. тощо) (ас. 24-36 т.3);

- у протоколі огляду від 12 листопада 2016 року розмішеного в мережі Інтернет відеозапису «ІНФОРМАЦІЯ_28», дослідженому судом, на якому, серед іншого, зафіксовані обставини несилового протистояння осіб у цивільному одязі 3 березня 2014 року навпроти КПП в/ч НОМЕР_17 з мотивів підтримки одними особами дій військовослужбовців ЗС України, а іншими - дій військовослужбовців рф (ас. 222-238 т.6).

Як обґрунтовано вказав суд першої інстанції в оскаржуваному вироку, події 26 лютого 2014 року під час проведення багатотисячного мітингу проукраїнських та проросійських мітингувальників під будівлею Верховної Ради АР Крим, сутички у зв`язку з цим, коли з`явилися перші загиблі на вказаному підґрунті і вдалося на той час захистити парламент АР Криму від захоплення проросійські налаштованими активістами, є загальновідомим фактом. Більш того, саме ці події змусили «представників влади», які відслідковували обстановку на півострові, вдатися до рішучих та радикальних заходів тієї ж ночі, спрямованих на збройне захоплення будівлі парламенту АР Крим.

Даними, які узгоджуються між собою та мають взаємодоповнюючий характер та які містяться у службових документах МО України, МВС України та СБУ та які досліджені місцевим судом, а саме у:

- зведених даних Оперативного штабу МВС України від 22 березня 2014 року № 1/7-903, згідно з якими викладена оперативна інформація за період з 2 по 19 березня 2014 року щодо подій, які відбувались у цей час в АР Крим (т. 5 а. 17-28),

- листах ГУ ВСП ЗС України від 4 березня 2014 року № 306/КД/1268 та від 20 березня 2014 року № 306/КД/1640, в яких зафіксована інформація щодо подій, які відбувались на території АР Крим, з 28 лютого по 4 березня 2014 року, з 11 по 18 березня 2014 року (ас. 1-8 т. 5),

- листах УВК ДКР СБУ від 20 березня 2014 року № 17/А-2800 та від 18 квітня 2014 року № 17/2/1-434-1, які містять інформацію про події на території АР Крим щодо захоплення, руйнування та пошкодження майна, блокування російською стороною військових об`єктів, належних державі Україна (ас. 9-15 т. 5),

- довідці за результатами службової перевірки МО України з окремих питань, пов`язаних із пошкодженням та руйнуванням у період лютого-березня 2014 року військових об`єктів, майна та техніки в АР Крим (ас. 33-43 т. 5),

- листі Департаменту інформаційно-аналітичного забезпечення СБУ від 4 грудня 2015 року № 4/3086 та додатку до нього щодо підривної діяльності у період лютого-березня 2014 року (ас. 94-102 т. 6),

встановлено, що всі питання, пов`язані з перебуванням та переміщенням підрозділів чф рф на території України, розглядалися в рамках підкомісії з питань функціонування чф рф на території України Українсько-російської міждержавної комісії під головуванням МЗС України.

Однак, у період лютого-березня 2014 року зафіксовані дії військовослужбовців чф рф та інших підрозділів зс рф на території АР Крим, а саме:

- збройне вторгнення морським та повітряним транспортом;

- збройні захоплення будівель центральних органів державної влади, блокування автошляхів, захоплення цивільних аеропортів та транспортних підприємств, інших об`єктів цивільної інфраструктури;

- збройний напад на сухопутні, морські та повітряні сили, морські і повітряні флоти України, що супроводжувався збройним блокуванням, захопленням і взяттям під повний контроль військових частин ЗС України, у т. ч. військових частин радіоелектронної та радіотехнічної розвідки, військових аеродромів та військових літаків, військових частин ВМС України та ДПС України, суден ВМС України, знищенням військового та іншого державного майна;

- збройна блокада портів та берегів.

Відповідно до даних, зафіксованих у наведених доказах в їх сукупності, встановлено, що 27 лютого 2014 року озброєні військовослужбовці зс рф незаконно проникли до будівель Верховної Ради АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Карла Маркса, 18, та Ради Міністрів АР Крим, розташованої за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, проспект Кірова, 13, захопили вказані державні установи, після чого установили контроль над їх повсякденною діяльністю. У цей же день поблизу с. Суворове Армянського району АР Крим та біля с. Чонгар Генічеського району Херсонської області озброєними військовослужбовцями чф рф у взаємодії з іншими підрозділами зс рф, які вторглися на територію України, здійснено блокування транспортних комунікацій території півострову Крим шляхом виставлення перешкод, інженерного обладнання оборонних позицій, встановлення мінно-вибухових загороджень та фортифікаційного обладнання вогневих точок для ведення стрільби зі стрілецької зброї та окопів для техніки, озброєними військовослужбовцями зс рф із застосуванням військової техніки захоплені будівлі ТОВ «Аеропорт «Бельбек» (Севастополь)» за адресою: м. Севастополь, вул. Качинське шосе, 44-а, та сам цей аеропорт.

28 лютого 2014 року о 9.10 год. будівлі Державного підприємства «Кримаерорух», розташованого за адресою: м. Сімферополь, вул. Федорівська, буд. 53, із прилеглим аеропортом «Сімферополь», захоплені озброєними військовослужбовцями зс рф.

У період з 27 лютого до 1 березня 2014 року військовослужбовцями зс рф було здійснено блокування, захоплення та знищення майна військових частин протиповітряної оборони Тактичної групи « ІНФОРМАЦІЯ_2 » Повітряних сил ЗС України (в/ч НОМЕР_3 - підлеглі в/ч НОМЕР_4 «Д», дислокована в АДРЕСА_1, в/ч НОМЕР_5 «М», дислокована в АДРЕСА_3 , миси АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 , в/ч НОМЕР_6 , дислокована в АДРЕСА_5 ), військових частин радіоелектронної, радіотехнічної та радіолокаційної розвідки (в/ч НОМЕР_7 - Центр радіоелектронної розвідки ВМС ЗС України, дислокована в АДРЕСА_6 , в/ч НОМЕР_8 та НОМЕР_9 ).

Окрім того, військовослужбовці зс рф з 27 лютого до 6 березня 2014 року здійснили блокування, захоплення та диверсії, поєднані з виведенням спеціального обладнання з ладу, на військових аеродромах, розташованих на території АР Крим (військовий аеропорт « ІНФОРМАЦІЯ_3 » в/ч НОМЕР_10 - 204 авіаційна бригада винищувачів Повітряних сил ЗС України, дислокована в АДРЕСА_7 , аеродром « ІНФОРМАЦІЯ_4 » в/ч НОМЕР_11 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), дислокована в АДРЕСА_3 ), що унеможливило рух повітряних суден у навколишньому повітряному просторі та призвело до припинення діяльності вказаних військових частин з протиповітряної оборони у повітряному просторі важливих державних об`єктів України.

Починаючи з 27 лютого 2014 року, озброєними військовослужбовцями чф рф у взаємодії з іншими підрозділами зс рф, які здійснили вторгнення на територію України, та представниками військових козацьких товариств, підрозділів самооборони, були заблоковані, а у подальшому захоплені: в/ч НОМЕР_13 (Севастопольська військово-морська база ВМС України), дислокована за адресою: АДРЕСА_9 ; в/ч НОМЕР_14 (1-ий батальйон морської піхоти ВМС ЗС України), дислокована в АДРЕСА_3 ; в/ч НОМЕР_15 ( НОМЕР_16 окремий батальйон морської піхоти ВМС України), дислокована в АДРЕСА_10 , в/ч НОМЕР_17 (36-а окрема бригада берегової оборони ВМС України), дислокована в АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 та Севастопольський загони морської охорони ДПС України (в/ч НОМЕР_18 , дислокована в АДРЕСА_8 ), в/ч НОМЕР_19 (Окремий дивізіон кораблів та катерів морської охорони ДПС України), дислокована в АДРЕСА_11 ; також були заблоковані, а у подальшому захоплені судна ВМС України на територіях: Севастопольської бухти м. Севастополя - протичовновий корвет «Тернопіль» (в/ч НОМЕР_20 ), великий розвідувальний корабель «Славутич» (в/ч НОМЕР_21 ) та буксир «Корець»; Балаклавської бухти м. Севастополя - корабельно-катерний склад в/ч НОМЕР_18 ; Стрілецької бухти АДРЕСА_1 - судна допоміжного флоту в/ч НОМЕР_13 (Севастопольська військово-морська база ВМС України), корвет «Луцьк» (в/ч НОМЕР_22 ), великий підводний човен « ІНФОРМАЦІЯ_12 » (в/ч НОМЕР_23 ), корабель управління «Донбасс» (в/ч НОМЕР_24 ), корвет «Хмельницький» (в/ч НОМЕР_25 ), ракетний корвет «Придніпров`я» (в/ч НОМЕР_26 ) та ракетний катер «Прилуки» (в/ч НОМЕР_66«Б»); в бухті Донузлав м. Євпаторія, смт. Новоозерне - судна допоміжного флоту в/ч НОМЕР_28 (Південна військово-морська база ВМС України), великий десантний корабель «Костянтин Ольшанський» (в/ч НОМЕР_29 ), середній десантний корабель «Кіровоград» (в/ч НОМЕР_30 ), морські тральщики «Черкаси» (в/ч НОМЕР_31 ) та «Чернігів» (в/ч НОМЕР_32 ).

Станом на 4 березня 2014 року військовослужбовцями зс рф блокуються транспортні комунікації: аеропорт «Сімферополь», Кримаерорух, 3-и пости ДАІ («Чонгар», «Турецький вал» та «Перекоп»), штаб військової берегової охорони ВМС України, НОМЕР_43 відділення Укртелекому у містах Сімферополі, Джанкої та смт. Октябрське, Державна телерадіокомпанія «Крим» та телерадіокомпанія «Ялта».

Станом на 8 березня 2014 року військовослужбовцями зс рф захоплені Представництво Президента України, Головне управління СБУ, ІНФОРМАЦІЯ_13 , ІНФОРМАЦІЯ_29, блоковано військові частини, у тому числі ІНФОРМАЦІЯ_14 (в/ч НОМЕР_12 ), блокування якого триває.

Невеликими групами військовослужбовців зі складу невстановлених підрозділів спеціального призначення зс рф у період з 2 до 14 березня 2014 року здійснено напади та захоплення органів управління ДПС України на території АР Крим усіх рівнів - від регіонального управління до підрозділів охорони кордону (в/ч НОМЕР_33 - Азово-Чорноморське регіональне управління ДПС України та в/ч НОМЕР_34 - ІНФОРМАЦІЯ_7 , дислоковані в АДРЕСА_3 , відділи прикордонної служби (далі - ВПС) «Керч», «Севастополь», «Євпаторія», «Сімферополь», «Щолкіно», «Феодосія», «Чорноморське», «Алуштинське», 3 пункти пропуску через державний кордон «Крим-Кавказ», «Севастополь-морпорт» і «Сімферополь-авіа»).

Станом на 15 березня 2014 року військовослужбовцями зс рф та невстановленими особами, крім вже 16 об`єктів державної інфраструктури, захоплені газорозподільна станція в с. Стрілково, військова прокуратура. У приміщенні Республіканського військового комісаріату працівниками фсб організована видача зброї представникам самооборони, продовжується блокування з моря флоту ВМС України, Штабу Командування ВМС України, захоплення об`єктів військового значення та державної інфраструктури триватиме і в подальшому.

Протягом цього часу зафіксовані випадки переходу військовослужбовців ЗС України, інших військових формувань, у тому числі з числа командування, та працівників правоохоронних органів на бік ворога.

Також зафіксовані численні випадки у період часу з 28 лютого по 20 березня 2014 року протиправного і з застосуванням зброї, погрозою застосування зброї на ураження, проникнення військовослужбовців зс рф, у тому числі, без розпізнавальних знаків, але в окремих випадках за участю діючих офіцерів чф рф, на територію військових частин та об`єктів ЗС України, розміщених в АР Крим, протиправне заволодіння ними зброєю та бойовими припасами, знищення комунікацій зв`язку, пунктів управління, режимно-секретних об`єктів, військового та державного майна України. Таких нападів зазнали: в/ч НОМЕР_14 - 28 лютого 2014 року; під час відсічі був затриманий військовослужбовець в/ч НОМЕР_2 зс рф (810-ї окрема бригада морської піхоти чф рф), який мав при собі відповідні документи; аеродром Кіровське - 1 березня 2014 року, під час чого на контрольно-диспетчерському пункті виведено з ладу обладнання для керівництва польотами; в/ч НОМЕР_9 - 1 березня 2014 року; в/ч НОМЕР_6 та в/ч НОМЕР_5 - 2 березня 2014 року; 4 березня поширено у ЗМІ інформацію про здійснення недопущення на аеродромі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » військовослужбовців ЗС України на територію аеродрому; в/ч НОМЕР_44 - 17 березня 2014 року; в/ч НОМЕР_45 - 18 березня 2014 року, під час чого отримав вогнепальне поранення капітан ЗС України ОСОБА_42 , смертельне вогнепальне поранення (в область серця) черговий по автомобільному парку прапорщик ОСОБА_43 .. У результаті протиправних дій військовослужбовців зс рф на території військових частин ЗС України, у тому числі, внаслідок ведення стрільби з вогнепальної зброї, зафіксовані пошкодження та виведення з ладу більше 10-ти літаків в/ч НОМЕР_46 , засобів зв`язку та радіолокаційного контролю на аеродромі «Кіровське» (в/ч НОМЕР_11 ), електричної підстанції, яка забезпечувала електроживленням командний пункт 55-го зенітного ракетного полку (в/ч НОМЕР_38 ), передавальної апаратури в/ч НОМЕР_47 , апаратуру телерадіокомпанії МО України « ІНФОРМАЦІЯ_15 » (в/ч НОМЕР_8 ), антенне поле, індикатори системи посадки літаків в/ч НОМЕР_36 , зенітно-ракетні комплекси в/ч НОМЕР_5 , електростанція в/ч НОМЕР_40 , антенний пост в/ч НОМЕР_4 «Д», кабельні лінії зв`язку в/ч НОМЕР_48 , викрадено пальне та транспортні засоби в/ч НОМЕР_49 .

8 березня 2014 року зафіксовано порушення державного кордону з боку рф вертолітною групою в зоні відповідальності наряду ДПС України «Керч» та обстріл літака ДПС України під час виконання повітряного моніторингу державного кордону. 10 березня о 16.30 год. у пункті пропуску ДПС України «Крим - паромна переправа» зафіксовано збройний прорив колони військової техніки з боку рф у кількості 26 одиниць, у т.ч., 4 установки РСЗВ БМ-21 «Град». Всього у період з 20 лютого до 16 березня 2014 року на територію АР Крим з території рф, у т.ч., через пункт пропуску ДПС України «Крим - паромна переправа», залізничним, водним та повітряним транспортом, незаконно переміщено не менше 10500 російських військовослужбовців, не менше 10 танків, 207 БТР та БМП (у т.ч. ГАЗ-2330 «Тигр»), 8 пускових установок (далі - ПУ) мобільних берегових ракетних комплексів К300П «Бастіон-П», 24 одиниці РСЗВ БМ-21 «Град», 12 ПУ РСЗВ 9К57 «Ураган» і 10 транспортно-заряджувальних машин для них, понад 80 гармат та понад 25 самохідних артилерійських установок (у т.ч. 17 одиниць САУ «Гвоздика»), 80 одиниць засобів протиповітряної оборони (у т.ч. 16 ПУ ЗРК С-300, 8 бойових машин ЗРК «Панцирь-С1», 4 ПУ ЗРК «ОСА»), 16 фронтових бомбардувальників СУ-24, 2 винищувачі СУ-27, 6 літаків-розвідників СУ 24 МР, 26 вертольотів (з них, 3 - типу МІ-8, 12 - типу МІ-24, 11 - типу КА-52), близько 640 одиниць вантажних автомобілів марки «УРАЛ» та «КАМАЗ». При цьому військова техніка та формений одяг військовослужбовців зс рф, які здійснили збройне вторгнення на територію України, у більшості випадків не містила розпізнавальних знаків, які вказували на їх приналежність до зс рф. В окремих випадках незаконне переміщення громадян та вантажу здійснювалося приховано цивільними транспортом у супроводі військовослужбовців єдиною колоною з військовою технікою - 12 березня 2014 року у продовж дня через пункт пропуску ДПС України «Крим - паромна переправа» прослідувало у різних складах 20 великих вантажівок з написом «Гуманітарна допомога Криму» та 40 автобусів «Неоплан» з пасажирами в салоні у супроводі 28 військових вантажівок та 44 БТР нового зразку; 14 березня 2014 року нарядом ДПС України на контрольному посту «Чонгар» затримано військовослужбовця рф рядового ОСОБА_44 , стрілка - помічника гранатометника в/ч НОМЕР_50 (місце дислокації м. Ханкала, Чечня, рф) у військовій формі одягу без знаків розпізнавання зі зброєю та бойовими припасами до неї в транспортному засобі.

Окрім того, обставини збройного вторгнення, починаючи з 20 лютого 2014 року, зс рф на територію України в АР Крим, масового переміщення підрозділів зс рф територією АР Крим поза місцями постійної дислокації чф рф як без розпізнавальних знаків, так і з ними, підтверджується даними, які містяться у:

- інформативному листі МЗС України від 13 березня 2014 року № 610/17-123/1-789 з додатками, за змістом якого зафіксовано вторгнення регулярних військ рф на територію України, зокрема підрозділів: НОМЕР_1 окремої гвардійської десантно-штурмової бригади Повітрянодесантних військ, 45 окремого гвардійського полку спеціального призначення Повітрянодесантних військ, НОМЕР_51 окремої гвардійської мотострілецької бригади, НОМЕР_52 Армії Південного військового округу, 98 гвардійської повітрянодесантної дивізії Повітрянодесантних військ, 76 гвардійської десантно-штурмової дивізії Повітрянодесантних військ, 15 окремої гвардійської мотострілецької бригади Миротворчих сил зс рф та ін. (ас. 44-55 т. 5);

- листі ГШ ЗС України від 24 березня 2016 року № 314/5/436 з додатком, яким є копія Дипломатичної ноти рф від 30 грудня 2013 року, згідно з даними якого станом на 1 січня 2014 року зафіксована максимальна гранична чисельність зс рф на території України, зокрема, особового складу чф рф - 10936 осіб, а морської піхоти - 1982 особи, що зазнало значних змін в бік збільшення протягом лютого-березня 2014 року (ас. 156-166 т. 5 );

- протоколі огляду від 17 листопада 2016 року виявлених у мережі Інтернет за критерієм пошуку «Російська військова техніка в Криму» відеозаписів, які переглянуті безпосередньо під час судового розгляду (ас. 167-192 т. 5), а саме:

O «Крим. Бахчисарай, російські БТР» - датований 28 лютого 2014 року, у якому зафіксовані події з військовою технікою зс рф, які відбуваються локально поблизу м. Бахчисарай;

O «Крым. 20.03 ВДВ рф на пути в Джанкой» та «Русские войска в Крыму (город Джанкой)» - опубліковані відповідно 20 та 23 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються з військовою технікою, зокрема з неприхованими військовими номерами зс рф (колону очолює БМД бортовий номер «081», другий - «085» і так далі), на фоні знаків регулювання дорожнього руху з позначкою українською мовою міст АР Крим локально поблизу м. Джанкой;

O «Крым Вторжение России в АРК (Путинннн - Армия - Война - Бардак» - опублікований 2 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються на фоні руху транспортних засобів з української державною реєстрацією;

O «Крым колонна российских войск свободно передвигается в Крыму» - опублікований 2 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються на фоні знаків регулювання дорожнього руху з позначкою українською мовою міст АР Крим за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації та з такими - НОМЕР_77, НОМЕР_78 , НОМЕР_76 НОМЕР_79, НОМЕР_80 та ін. локально на дорозі сполученням Сімферополь - Євпаторія;

O «Крым- Марш вежливых людей» - опублікований 8 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації на фоні руху транспортних засобів з української державною реєстрацією АР Крим (шифр «АК»);

O «крым тигр на дороге» - опублікований 10 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації на фоні руху транспортних засобів з української державною реєстрацією АР Крим (шифр «АК»);

O « Крым. Российские войска движутся в сторону Армянска » - опублікований 9 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації на фоні руху транспортних засобів з української державною реєстрацією АР Крим (шифр «АК») локально на дорозі сполученням Джанкой - Армянськ;

O «На паромную переправу заезжает российская военная техника» - опублікований 11 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються локально на території рф біля паромної переправи в бік АР Крим;

O «Огромная колонна российской военной техники движется к украинской границе 08 03 2014» - датований 8 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації та з такими - 3840 АК21, 3142 АК21 та ін.;

O «Огромнейшая колонна российских войск движется по трассе Севастополя» - датований 8 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації локально біля м. Севастополь;

O «РОССИЙСКИЕ ВОЕННЫЕ ВЕРТОЛЕТЫ НАД КЕРЧЕНСКИМ ПРОЛИВОМ» - опублікований 3 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються локально біля м. Керч;

O «Российские войска в Крыму 10 марта 2014 г.», «Россия вводит войска в Крым Эксклюзив» - обидва датовані 10 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації на фоні руху транспортних засобів з української державною реєстрацією АР Крим (шифр «АК») локально на дорозі сполученням Сімферополь - Євпаторія;

O «Тигры в городе Вчерашний десант ВС рф в Севастополе Крым 02 03 2014» - опублікований 3 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються локально біля м. Севастополь;

O «Тигры едут по трассе Джанкой - Армянск к блокпосту кремлевских войск в Перекопе 3.03.2014» - опублікований 4 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації та з такими - НОМЕР_69, НОМЕР_76 та ін. локально на дорозі сполученням Джанкой - Армянськ, також на відео зафіксовані озброєнні представники самооборони, які взаємодіють з військовослужбовцями зс рф щодо контролю на пункті пропуску;

O «Через Керчь прошла колонна военной техники» - опубліковано 7 березня 2014 року, у якому зафіксовані події, які відбуваються за участі військової техніки зс рф без знаків реєстрації локально в м. Керч, яка рухається з боку переправи в середину півострова.

Суд, аналізуючи наведені відеозаписи, дійшов висновку, що у цілому на них зафіксовані обставини масового переміщення територією України в АР Крим, поза місцями постійної дислокації військових частин чф рф, колон російської військової техніки (автомобілі «КАМАЗ», «УРАЛ», БТР, БМД, БМП, «ТИГР», УАЗ» та ін.), а біля м. Керч вертолітної групи зс рф у складі більше десяти вертольотів. Інші оглянуті і вказані у цьому протоколі відеозаписи судом визнані неналежними, оскільки зі змісту вказаних відеозаписів неможливо встановити зв`язок зафіксованих подій з подіями протягом лютого-березня 2014 року на території АР Крим;

- листі ГШ ЗС України від 4 липня 2014 року № 300/1/С/2441, за змістом якого зафіксовані коди номерних знаків та реєстраційні номери військової автомобільної техніки зс рф (НОМЕР_67, НОМЕР_68, НОМЕР_60, НОМЕР_69, НОМЕР_70, НОМЕР_59, НОМЕР_58, НОМЕР_68, НОМЕР_71, НОМЕР_72, НОМЕР_61, НОМЕР_73, НОМЕР_74, НОМЕР_75), яка була задіяна у лютому - березні 2014 року до актів агресії в АР Крим. За кодом «21» ідентифікується як належна підрозділам Південного (раніше Північнокавказького) військового округу зс рф, а за кодом «90» - підрозділам чф рф (ас. 57 т. 5);

- листі Адміністрації ДПС України від 10 липня 2014 року № 55/734 , за змістом якого зафіксовані реєстраційні номери військової автомобільної техніки зс рф, а саме, НОМЕР_68 - належить спеціальному військовому автомобілю ГАЗ-2330 «Тигр», який за підтвердженими фото матеріалами, розміщеними у мережі Інтернет станом на 08 серпня 2013 року, скоріш за все, знаходиться на озброєнні одного з розвідувально-диверсійних підрозділів НОМЕР_56 гвардійської окремої бригади спецпризначення ГРУ ГШ зс рф з місцем дислокації АДРЕСА_12 , в/ч НОМЕР_57 , що входить до складу 58-ї армії ПдВО, на озброєнні підрозділів 58-ї армії ПдВО перебувають і військові автомобілі з реєстраційними номерами НОМЕР_58 , НОМЕР_59 , НОМЕР_60 , військовий автомобіль з реєстраційним номером НОМЕР_61 перебуває на озброєнні 810 окремої бригади морської піхоти чф рфз місцем дислокації АДРЕСА_13 , в/ч НОМЕР_2 . (ас. 153-155 т. 5).

Надаючи оцінку наведеним доказам, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що масштабність, за якою було реалізоване збройне вторгнення підрозділів зс рф на територію АР Крим, і час початку такої операції - задовго до надання дозволу президенту рф на застосування зс рф на території України, не кажучи вже про результати «загальнокримського референдуму», вказує на формальність останніх двох факторів для прийняття рішення представниками влади рф на початок ведення агресивної війни проти України. Короткі терміни, в які таке вторгнення відбулося і фактично дозволяло вирішувати подальші задачі, вказують на те, що мало місце завчасне здійснення розрахунку необхідних сил та засобів, вирішення питань логістики, зв`язку, комунікації та взаємодії різних підрозділів, підготовка техніки та особового складу до тривалих маршів, здійснення маскування усіх тактичних знаків, завчасне визначення пунктів розгортання сил та засобів, формулювання поставлених конкретних завдань кожному з підрозділів, що забезпечувало таке ефективне досягнення спільної мети вторгнення - військова окупація в найкоротшій строк. Ці обставини у своїй сукупності доводять завчасне планування таких дій та існування заздалегідь розробленого стратегічного плану, здійснення завчасної підготовки для ведення агресивної війни.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції обґрунтовано визнано як вторгнення не тільки фізичне переміщення через державний кордон України озброєних підрозділів зс рф, які не входили до складу чф рф, а й несанкціонований бойовий вихід зі зброєю, приведеною у бойове положення, за межі пунктів дислокації підрозділів чф рф, що знаходились на території України за згодою останньої, у порушення умов, передбачених в Угоді між Україною і рф про статус та умови перебування чф рф на території України від 28 травня 1997 року, та інших міжнародних угод. Збройного характеру таке вторгнення набуло з початку демонстрації зброї військовослужбовцями зс рф в оголеному вигляді та фактичного застосування зброї під час здійснення збройного захоплення та блокування адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури України в АР Крим.

Згідно з даними відеозапису пропагандистського російського фільму «ІНФОРМАЦІЯ_32» та протоколі його огляду від 26-28 квітня 2016 року встановлено, що у зафіксованих на вказаному відео репліках президента рф, міністра оборони рф та командувача чф рф, що містяться у текстах їхніх інтерв`ю, наявні висловлювання, зміст яких полягає в інформуванні про планування, підготовку та проведення потужної військової операції на території України (АР Крим), в якій брали участь частини гру гш зс рф, російська морська піхота, армійські підрозділи спеціального призначення та повітрянодесантні війська рф, які блокували дії українських військових та флоту, а за умови протидії з боку української армії, готові були знищити противника. Вказане сприяло можливості порушення суверенітету України, зміни меж території держави Україна та її кордонів шляхом анексії Ар Крим (ас. 200-245 т. 5).

Зокрема, у фільмі зафіксовано, що президент рф путін в.в. у заявив про свою готовність застосувати ядерну зброю під час операції з окупації Криму в разі втручання країн Заходу. Він також повідомив, що особисто керував військовою операцією, у ході якої російські морські піхотинці та частини спеціального призначення гру гш зс рфзаблокували українські військові частини. Крім того, путін в. визнав, що вказані підрозділи провели спеціальну операцію зі знищення каналів спеціального зв`язку українських військових частин з Києвом. Окрім того:

- інформує про проведення термінової наради, яка відбулася за його участю у ніч на 23 лютого, на якій ним було надано вказівку розпочати процес приєднання Криму до росії; акцентує увагу на тому, що прийняття такого рішення було викликане подіями в Україні;

- наголошує на тому, що Крим - це історична територія росії;

- визнає, що російські військовослужбовці «стояли за спинами» патріотів росії (за контекстом «самооборона» Криму), інформує про сам процес приєднання Криму до росії, вказує на свою безпосередню участь у плануванні та керівництві цим процесом;

- визнає, що в операції з приєднання Криму до рф брали участь військові частини гру, морська піхота, армійські підрозділи спеціального призначення та повітрянодесантні війська, які, за умови протидії з боку української армії, готові були знищити противника; наголошує на тому, що росія перетворила Крим на фортецю;

- визнає, що на українських військовослужбовців в Криму здійснювався силовий та психологічний тиск з метою їх роззброєння та переманювання на бік росії;

- виправдовує дії щодо направлення в Крим військових підрозділів існуванням терористичної небезпеки з боку радикально налаштованих представників української влади та силових структур;

- наголошує на тому, що послідовні і жорсткі дії росії в Криму, збільшення кількості російських військових угрупувань на півострові створили необхідні умови для проведення референдуму в Криму та уникнення жертв і кровопролиття.

Міністр оборони рф у стверджувальній формі:

- висловлює впевненість у тому, що захоплення ключових адміністративних споруд в м. Сімферополі було спрямоване на попередження виникнення у Криму конфліктів на релігійному та національному ґрунті, а так звані «ввічливі люди» виконували функцію захисників, а не загарбників, діяли чемно і коректно;

Командуючий чф рф у стверджувальній формі:

- визнає, що використання рф морської штурмової авіації в Криму було демонстрацією сили з боку росії та наголошує на необхідності таких дій і рішучості в їх реалізації з метою залякування «американських сил»;

- наголошує на тому, що блокування українських військових кораблів за допомогою російських морських буксирів було пасткою для українських військових кораблів.

Обставини способу, методів, проведених дій, направлених на анексію з боку рф АР Крим, також знайшли своє підтвердження й у показаннях свідків.

За змістом показань в суді першої інстанції свідка ОСОБА_45 станом на лютий - березень 2014 року він проходив службу на посаді командира 1-ої бригади надводних кораблів ВМС України з місцем дислокації АДРЕСА_15 . У цей період часу неодноразово спілкувався з представниками зс рф, які з 28 лютого 2014 року, тобт,о в межах активної фази блокування військових частин ЗС України на території АР Крим, розпочали з використанням допоміжних суден та бойових кораблів чф рфблокування бойових кораблів ВМС України з висуненням певних умов. Такими умовами з боку представників зс рф були здавання кораблів, зброї, боєприпасів та перехід на службу до зс рф. Блокування також відбувалося за допомогою озброєних військовослужбовців рф без розпізнавальних знаків по периметру військових частин ЗС України на суші. Внаслідок блокування кораблів бригади в бухтах вони були позбавлені можливості вийти у відкрите море з пунктів дислокації. Вдень 2 березня 2014 року на корвет «Хмельницький» (в/ч НОМЕР_25 ) до нього (ОСОБА_103) на переговори прибув командувач чф рфОСОБА_101, якого він знав особисто і який в грубій ультимативній формі став вимагати зрадити Присязі, а саме негайно допустити на кораблі військовослужбовців рф, здати зброю та бойові припаси. На прийняття рішення він дав дві години, при відмові українські кораблі будуть взяті штурмом, для чого ОСОБА_102 була звернута увага на розгорнутий на березі озброєний підрозділ спецназу та на наявних довкола снайперів. При цьому, ОСОБА_104 попередив, що за наслідки штурму російська сторона відповідальності нести не буде. Вже на той час українські моряки, які знаходилися на кораблях, перебували під демонстративним прицілом російських кулеметників та снайперів, що відкрито розташувалися на березі чи на суднах поруч. Він (ОСОБА_105) доповів про цю подію в.о. Командувача ВМС України ОСОБА_13 , довів висунуті вимоги до особового складу, але, майже, одностайно було прийнято рішення захищати кораблі від штурму, залишившись вірним Присязі, після чого були розпочаті підготовчі дії до заявленого штурму (укріплення бортів, переборок, розгортання зброї, приведення особового складу в бойовий розрахунок тощо). Побачивши ці дії з боку українських моряків, російська сторона відмовилася від штурму, змінила риторику. Невдовзі була ще одна, але вже більш спокійна, спроба російської сторони вмовити здатися українських моряків. При цьому акцентувалася увага на незаконності владі Києва, яка відбулася внаслідок перевороту, дружніх стосунків російських та українських моряків, яким «ділити не має чого», була висловлена пропозиція перейти на службу до зс рф і служити разом. Також було наголошено, що часу для прийняття рішення в українських моряків достатньо - до проведення «референдуму», після якого, або всі українські моряки залишаються в Криму і продовжують службу в лавах чф рф, або звільняються зі служби, або переїжджають на континентальну Україну. Протягом декількох тижнів продовжувалося блокування флоту та портів, як з суші, так і з моря, з використанням різних видів контролю за рухом українських кораблів, різноманітного загородження, у тому числі і шляхом підтоплення допоміжних кораблів чф рф. Одночасно працювали підводні диверсанти, які провокували на застосування зброї, але вдавалося уникати провокацій, використовуючи різні засоби (наприклад, вода високого тиску) гасити атаки диверсантів та утримувати свої позиції. Також командувач чф рфОСОБА_101 не полишав спроби умовляннями та новими погрозами схилити українських моряків до зради та переходу на бік рф. 19 березня 2014 року після «референдуму» та захоплення Штабу Командування ВМС України, взяття в полон Командувача ОСОБА_13 , ОСОБА_101 пропонував йому (ОСОБА_105), згадуючи рицарські традиції, урочисто під гімни обох країн спустити на кораблях український та підняти російський прапор, але ніхто не піддавався на ці пропозиції/вимоги. Проте, в ніч наступної доби, внаслідок зради окремих офіцерів, військовослужбовці рф були допущені до окремих кораблів, на яких відразу було демонтоване озброєння, а ранком під гімн росії були підняти прапори рф. О 8 год. ранку 20 березня 2014 року, будучи оточеним силами рф з моря та суші, він (ОСОБА_106) вишукував особовий склад корвета «Хмельницький» та під прапором України урочисто всім складом спільно виконали гімн України. Гімн співали навіть ті, хто вже не підтримував такого рішення, вони стояли з іншої сторони плацу. Всі підпорядковані йому кораблі були захоплені протягом 20-27 березня 2014 року. Тактика захоплень була однакова: спочатку з плавзасобів чф рфна борт українських кораблів висаджувалась так звана «самооборона», потім - «козаки», а вже після них - військовослужбовці зс рф, які не давали змоги повернутися на кораблі. Після ультиматуму ОСОБА_107 2 березня 2014 року, а частково і перед цим, був введений в дію план охорони та оброни військових частин для відсічі збройного нападу, зброя на кораблях була приведена у повну бойову готовність, проте вона не могла бути використана у бухтах, адже могли постраждати мешканці прилеглих до бухти населених пунктів. Для цього треба були вийти у відкрите море і така можливість раніше була. 28 лютого чи 1 березня 2014 року, коли ще не було блокування з моря, але була інформація про силове захоплення Балаклавського загону прикордонників, всі кораблі бригади (Великий розвідувальний корабель «Славутич», ракетні катери «Прилуки», «Придніпров`я», корвети «Луцьк», «Тернопіль», Хмельницький») за його (ОСОБА_105) наказом, вийшли на внутрішній рейд з бухти Стрілецької, на той час в.о. Командувача ОСОБА_46 погодив такі дії, а потім через оперативний штаб скасував своє погодження, і дав небезпечну команду зупинитися та віддати якорі, чим перекривався весь фарватер. Тільки пізніше стало відомо, що він зрадив Присязі, а через добу їх було вже заблоковано і з моря. Вихід з АР Крим для військових України був драматичним, багато пережили особисті трагедії в сім`ях. Він (ОСОБА_105) ще деякий час залишався в Криму, представляв Україну у спільній робочій групі по поверненню корабельного складу Україні. Їх становище було полулегальним, навіть, було заборонено носити українську військову форму. Ця робота була перервана у зв`язку з початком активних військових дій на Донбасі. Українським офіцерам ультимативно висунули вимогу протягом трьох діб покинути Крим. Українські кораблі залишилися і не експлуатуються росіянами, а використовуються, як ЗІПи, для бойових кораблів рф, а він (ОСОБА_105) покинув свою малу Батьківщину, взявши із собою лише те, що можна було покласти в легковий автомобіль.

Згідно з показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_47 станом на лютий-березень 2014 року він проходив службу на посаді командира в/ч НОМЕР_10 ( НОМЕР_62 авіаційна бригада винищувачів Повітряних сил ЗС України). Його частиною експлуатувався аеропорт «Бельбек». Для нього особисто всі ці процеси розпочалися 27 лютого 2014 року о 21.30 год., коли чергова служба повідомила про те, що до цивільного сектору аеродрому «Бельбек» прибули озброєні військовослужбовці без розпізнавальних знаків. Він з начальником штабу виїхав на місце події, і тоді вперше відбулася розмова з цими військовослужбовцями, які спілкувалися російською мовою, були у військовій формі російського зразку без розпізнавальних знаків. Вони повідомили, що надають допомогу на прохання Президента України ОСОБА_48 , оскільки є інформація, що на аеродром можуть прибути підрозділи «Правого сектору». Він ( ОСОБА_49 ) відповів, що таких підрозділів немає, допомоги вони не потребують, але росіяни відмовилися покинути територію, посилаючись на свої внутрішні накази. Про цю подію була здійснена доповідь телефоном заступнику начальника ГШ ЗС України, який спілкувався із старшим з боку росії. Ця розмова відбулася на підвищених тонах, але команд, як далі діяти він ( ОСОБА_49 ) тоді не отримав. Більш агресивні дії військовослужбовців рф почалися з 28 лютого 2014 року. Почувши працюючі двигуни винищувачів бригади, які почали маневрувати та готуватися до злету на перехоплення борта ІЛ-76, який порушив повітряний простір України, військовослужбовці рф, проникнувши на військовий аеродром шляхом зламу загородження з цивільного сектору, КАМАЗами перекрили льотну смугу, виставили снайперські пари, важкий кулемет «Утес» та гранатомети, зробивши неможливим виліт літаків. На численні доповіді про ці дії російських військових конкретних вказівок з боку командування не було, тоді він сам прийняв рішення документувати всі дії російських військових, звернувся до військової прокуратури. До 3 березня 2014 року ситуація навколо військової частини не змінилася, відбувалися акції прихильників рф в кількості до 20 осіб біля адміністративної будівлі штабу частини. 3 березня 2014 року командування частини отримало від командування чф рфультиматум - до 14 год., а потім і до 16 год., здатися, здати зброю та зняти державний прапор України. О 15.30 год. до КПП військової частини прибули на « Тиграх » з номерами північного військового округу рф озброєнні військовослужбовці рф, однак, побачивши готовність українських військових до активного спротиву, вони поїхали геть і повернулися до активних дій лише з 22 березня 2014 року, коли по периметру військової частини військовий контингент рф було замінено на спецпризначенців, на що вказувала екіпіровка останніх, рівень озброєння та наявність спецзасобів. Весь цей період часу тривала інформаційна атака на особовий склад з пропозиціями припинити супротив, прийняти присягу на вірність народу Криму. У відповідь на ці провокації 4 березня 2014 року було прийнято рішення сформувати колону і під Державним прапором України та ОСОБА_50 прапором частини пройти на аеродромну зону, продемонструвавши свій настрій, що і було зроблено під фіксацію російських та українських ЗМІ. Після цих подій обстановка стихла, але пропозиції припинити супротив та перейти на бік рф лунати не перестали. 22 березня 2014 року у другій половинці дня відбувся силовий штурм військової частини із застосуванням військової техніки, зброї та спецзасобів, під час якого два військовослужбовця ЗС України були поранені, він ( ОСОБА_49 ) був взятий у полон та утримувався на гауптвахті чф рфчотири доби, три з яких йому не давали спати, працівники фсб погрожували засудженням за військові злочини, морально схиляли до зради на користь росії, хоча фізичного насильства не застосовували, охоронці мали розпізнавальні знаки військовослужбовців зс рф. Військовослужбовці рф, які його конвоювали до гауптвахти, зовсім не орієнтувалися на місцевості. Йому відомі випадки загибелі українських військовослужбовців під час усього періоду блокування військових частин ЗС України, а саме в м. Сімферополь російський снайпер застрелив прапорщика під час виконання останнім завдань по охороні та обороні поста, а в кінці березня чи на почаку квітня 2014 року в м. Саки (н.п. Новофедоровка) внаслідок конфлікту з військовослужбовцем зс рф у приміщенні жилого цивільного гуртожитку з автомата в упор в спину був застрелений офіцер у військовому званні «майор» - ІНФОРМАЦІЯ_18 . Ця інформація може бути неповна, оскільки з 4 березня він не міг покинути військову частину.

Відповідно до показань в судовому засіданні свідка ОСОБА_51 - заступника Командувача морської піхоти - станом на лютий 2014 року він проходив службу на посаді командира першого батальйону морської піхоти ВМС України з місцем розташування в АДРЕСА_3 . 28 лютого 2014 року близько 21 год. до військової частини прибули підрозділи НОМЕР_63 бригади морської піхоти чф рф. Командира батальйону цієї бригади, який прибув до частини, а також заступника командира самої цієї бригади ОСОБА_52 , який керував операцією, він знав особисто через участь у спільних навчаннях та інших заходах під час проходження служби в Криму. Вказані російські військовослужбовці, використовуючи військову техніку, заблокували всі входи та виходи з військової частини, тим самим без деблокування унеможливили виконання особовим складом поставлених завдань. ОСОБА_53 на його ( ОСОБА_54 ) питання не міг дати чіткої відповіді щодо мети прибуття російських військовослужбовців, вказуючи, що вони самі нічого не розуміють, але одночасно став вимагати протягом декількох годин роззброїти особовий склад частини, здати всю зброю в місця її постійного зберігання, почав пропонувати перейти українським морпіхам до лав зс рф. Таке блокування з постійним оголошенням під час перемовин подібного роду пропозицій продовжувалося близько півтори тижня. Після того, як ОСОБА_53 , не вдалося вмовити здати зброю, його підрозділ був замінений іншими підрозділами зс рф з Кавказького регіону. З того періоду зі ним ( ОСОБА_55 ) спілкувалися генерал-майор ОСОБА_56 - заступник командувача чф рф, командувач південного військового округу рф ОСОБА_57 , його заступник, представники, як вони називалися, гру гш та фсб. Ці особи також продовжили пропонувати, але вже більш наполегливо, здати зброю і перейти на службу до зс рф, посилаючись на незаконність влади у м. Києві, а тому вони допомагають Україні повернути конституційний порядок. Після «референдуму» в Криму поведінка росіян різко змінилася, їм було сказано, що українські військові не можуть залишатися в Криму, оскільки відбулося приєднання Криму до рф, і що всі питання погоджені з вищою владою рф. Все це продовжувалось до 24 березня 2014 року. В ніч на 25 березня відбувся штурм військової частини спецназом рф, БТР-и заїхали через зламану огорожу, одночасно відбувся обстріл штабу частини, казарм. Застосовуючи стрілецьку зброю, світлошумові гранати, газ, противник змусив особовий склад вийти з приміщень на вулицю, де тривав рукопашний бій, після цього особовий склад був заблокований, були застосовані кайданки, відбувся принизливий обшук. Після цього його ( ОСОБА_54 ) та його заступника взяли у полон, і на двох гвинтокрилах вивезли з територій військової частини. На далі його утримували три дні на гауптвахті чф рфу м. Севастополі. Під час перебування на гауптвахті з ним проводили допити представники фсб, гру та чф рф, схиляли до зради. На третій день перебування на гауптвахті йому повідомили, що прийнято рішення обміняти його на іншу особу, після чого його супроводили до місця проживання у м. Федосія, сім`ї надали декілька хвилин на збір, а потім передали українські владі.

Під час блокування їх підрозділ відчував постійну підтримку місцевих жителів, у той же час серед лав, так званої, «кримської самооборони» та тих цивільних осіб, які під частиною скандували «росія», було багато чужинців, які не знали Криму, за винятком двох-трьох представників громадських організацій воїнів-афганців. Штурм частини вночі 25 березня відбувся підступно та несподівано, адже була досягнута домовленість про те, що військова частина через наданий коридор та супровід сама вийде з місця дислокації та у подальшому з території АР Крим на своїй техніці, з родинами, зі своєю зброєю. З цією метою особовий склад готувався до маршу наступного дня, техніка була вишикувана на території парку для маршу в колону, зброя була упакована, досягнуті гарантії з цього приводу були підтверджені старшим командуванням, надавав такі гарантії з боку рф особисто генерал ОСОБА_56 . Коли він ( ОСОБА_58 ) прибув під арештом на місце свого проживання, то побачив, що житлові будинки, в яких скупчено проживали підлеглі військовослужбовців, були заблоковані озброєними військовослужбовцями зс рф, на поверхах в будинках розташовувалися снайпери. Під час перебування на гауптвахті чф рфу м. Севастополі він побачив полонених ОСОБА_26 , генерала ОСОБА_59 та інших українських військових. Охорону на гауптвахті здійснювали військовослужбовці зс рф.

З урахуванням наданих показань, суд першої інстанції у контексті обставин інкримінованих ОСОБА_33 кримінальних правопорушень дійшов висновку, що вказані свідки, кожний окремо, показали, що громадянина рф ОСОБА_7 не знали, з особою з такими даними під час загаданих подій не спілкувалися.

При цьому, погоджуючись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що показання вказаних свідків підтверджують послідовність подій, які відбувались у лютому-березні 2014 року у АР Крим та які свідчать про збройне вторгнення підрозділів зс рф на територію АР Крим.

За змістом показань свідка ОСОБА_14 , наданих у судовому засіданні, у 2014 році проходила військову службу на території АР Крим на посаді помічника Командувача ВМС України. До кола її службових обов`язків входила підготовка робочих документів як члена Українсько-російської міждержавної комісії з питань функціонування чф рф на території України щодо всіх фактів порушень з боку рф міждержавних угод з цих питань. Про такі факти вона інформувала штаб ВМС України, ГШ ЗС України та МЗС України. Вже з перших чисел лютого 2014 року всупереч діючим угодам було зафіксовано значне збільшення чисельності військовослужбовців зс рф на території АР Крим, зросла інтенсивність пересування територією АР Крим російської військової техніки поза місцями дислокації без будь-якого погодження з органами влади України. Така діяльність зс рф грубо порушувала умови міждержавних угод. За умовами Угоди між Україною і рф про статус та умови перебування чф рф чисельність російських морських піхотинців не повинна була перевищувати 1978 осіб, однак їх чисельність зросла майже в 5 разів. Про ці факти негайно інформувалося військове командування та МЗС України. Починаючи з кінця лютого 2014 року, з боку представників зс рф та підтримуваних ними проросійських активістів почав відбуватися тиск на командування військових частин всіх рівнів. З цього приводу до Штабу Командування ВМС України надходили доповіді, зокрема, висловлювались рекомендації мирно перейти на бік дружньої росії до новоутворених органів влади Криму. Українська сторона затягувала перемовини, щоб виграти час. З 24-25 лютого було розпочате блокування військових частин. Приблизно з 2 березня, коли в.о. Командувача ВМС України Березовський зрадив Присязі України, це блокування стало відкритим з точки зору російської військової присутності і більш жорстким, змінилася і риторика, мовляв, ситуація виходить з під контролю, а тому в ультимативній формі росіянами висувалася вимога здати зброю, яка супроводжувалась погрозами вжити задля безпеки «референдуму» більш жорстких дій. Все це поєднувалося з дрібними провокаціями на місцях та погрозами на адресу українських військових. Потім відбувся штурм військових частин. Першими доповіді про такі штурми стали надходити з військових частин, починаючи вже з 28-29 лютого 2014 року (десантний корабель «Ольшанський», аеропорт «Бельбек», збройний арсенал ВМС України по вул. Матроса Кошки, автобат в м. Бахчисарай, штаб якого був розстріляний зі стрілецької зброї 10 березня 2014 року, а 13-16 березня - повністю захоплений, тощо).

Наприкінці лютого 2014 року в АР Крим з рф прибула делегація, членами якої, як пізніше з`ясувалося, були уповноважений президента рф ОСОБА_7 , заступники міністра оборони рф ОСОБА_20 , ОСОБА_60 , заступник головнокомандувача вмф рф ОСОБА_61 та інші офіційні особи мо рф та фсб рф. Вже 4 березня 2014 року на територію Штабу Командування ВМС України в м. Севастополі для ведення переговорів прибув ОСОБА_61 разом з незаконно проголошеним мером м. Севастополь Чалим. Проте у цей день зустрічі не відбулося, оскільки російська делегація вважала нелегітимним призначеного з Києва на посаду Командувача ВМС України контр-адмірала ОСОБА_13 . Наступного дня (5 березня 2014 року) на територію штабу ВМС України знову прибула російська делегація, але в іншому складі: ОСОБА_29, ОСОБА_62 та помічника командувача чф рф у цивільному одязі. Вона ( ОСОБА_63 ) безпосередньо брала участь на території штабу у перемовинах з цими особами, які мали за мету агітацію військовослужбовців ВМС України до переходу на бік рф і входу повним складом у нову структуру «міністерства оборони Криму». Учасниками таких перемовин з боку ВМС України, крім неї, були Командувач ВМС України ОСОБА_13 та помічник останнього з правових питань ОСОБА_15 . Зокрема, ОСОБА_29, який представився та з самого початку розмови позиціонував себе як керівник делегації, повідомив, що прибув передати позицію президента путіна, зокрема, що рф не вітає події, які відбуваються в Україні, вважає їх переворотом, рф занепокоєна утиском прав російськомовного населення та долею своїх громадян у Криму, вважає загрозливою поведінку організації «Правого сектора» та незаконної влади в Україні, які можуть спровокувати з використанням ВМС України війну в Криму. Оскільки, з точки зору керівництва рф, єдиним легітимним Президентом України залишався ОСОБА_64 , ОСОБА_29 намагався з`ясувати ставлення командування ВМС України до можливих наказів з боку цієї особи. Вся ця розмова зводилася до бажання переконати командування ВМС України перейти до нових створених органів військового управління в Криму після проведення «референдуму», результат якого для рф був прогнозованим за «соціальними опитуваннями». При цьому, з риторики ОСОБА_29 випливало, що він уповноважений на цей час координувати на території Криму силові структури рф, які мають і здатні забезпечити проведення «референдуму», та унеможливити збройні провокації. Конкретних погроз на їх адресу з його боку не було. Це були єдині переговори такого представницького рівня з боку рф. Вона категорично зафіксувала для себе участь в цих перемовинах ОСОБА_29 , дані щодо якого російською стороною були завчасно повідомлені для організації режиму пропуску через КПП на територію штабу флоту та зустрічі делегації, особа сама чітко представилася як ОСОБА_29 , перетнула КПП на підставі документів, що посвідчують її особу саме як ОСОБА_29 . Під час досудового розслідування проводилися впізнання цієї особи за фотокартками, яку вона категорично впізнала. Якщо двох інших переговірників вона раніше бачила, то з ОСОБА_29 дійсно познайомилася вперше, однак, запам`ятала його, оскільки особисте спілкування з ним тривало декілька годин, він був впевнений у собі, розмовляв тихо. ОСОБА_110 не було потреби у подальшому відвідуванні кожної військової частини. Такі факти їй невідомі. З його боку відбулася розмова з керівництвом ВМС України, яка задала тон всьому подальшому процесу перемовин, і він розраховував, що суть цієї розмови буде доведена до підлеглого особового складу для прийняття рішення по команді. У подальшому перемовини з цією ж метою - схилити командування та військовослужбовців флоту України перейти на бік рф та увійти повним складом у нову структуру «міністерства оборони Криму» - стали регулярними і велися в більш ультимативній формі. Було зрозуміло, що росіяни готові застосувати зброю. Вказані вище представники рф у різних складах, серед яких вона не стверджує, чи знову був ОСОБА_29 , неодноразово прибували на територію Штабу Командування ВМС України у супроводженні різних цивільних осіб, які називали себе «самообороною Криму» і яких організовувала знана, як науковець, мешканка АР Крим ОСОБА_65 . Процес перемовин тривав довго, оскільки командування ВМС України в умовах відсутності стабільного керівництва ЗС України саме було послаблене через зраду на користь рф наприкінці лютого 2014 року в.о. командувача ОСОБА_66 , а потім 2 березня 2014 року і ОСОБА_108. Лише 4 березня 2014 року був призначений на посаду командувача ВМС України ОСОБА_13 , який залишився вірним Присязі. Водночас у період часу з 26 лютого по 19 березня 2014 року, коли вона ( ОСОБА_63 ) не покидала територію штабу, було біля 10 спроб захоплення штабу, спочатку силами «самооборони» Севастополя, потім 1-3 березня у блокуванні штабу поруч із силами «самооборони» вже брали участь «козаки» з Краснодарського краю рф, які не приховували цього та яких прикривали, так звані, озброєні «зелені чоловічики» без розпізнавальних знаків, які на словах не приховували, що вони з міста Ростов-на-Дону, та перевдягнуті у флотську форму ВМС України особи під прикриттям декількох груп снайперів, які зайняли свої позиції на дахах прилеглих будинках ще з 28 лютого 2014 року, після того як ОСОБА_46 зняв охорону штабу. На кінцевому етапі територію штабу відкрито блокували військовослужбовці зс рф, і не тільки чф рф, не приховуючи свої розпізнавальні знаки. 16 березня 2014 року в АР Крим мав місце «референдум», а вже 19 березня після нових невдалих спроб відбувся остаточний штурм Штабу Командування ВМС України. Спочатку важкою технікою зламали огорожу. На територію почали заходити в перемішку із «самообороною» цивільні особи з дітьми, окремі з цих осіб мали на собі спеціальні засоби зв`язку, хоча дійсно були і прості місцеві жителі, окремих з яких свідку вдалося ідентифікувати. За ними йшли оператори з телекамерами, далі - «козаки», а потім - злагоджено пішли військовослужбовці зс рф та підготовленими малими групами у цивільному одязі військовослужбовці спеціального призначення зс рф та фсб, які із застосуванням спеціальної зброї та спеціальних вибухових засобів проникали в приміщення штабу, вільно в них орієнтуючись. Командуючого ВМС України ОСОБА_13 станом на 11 год. взяли в полон. На останню групу осіб, як спецпризначенців, вказували їх екіпірування спеціальними засобами зв`язку, технічними засобами та новітньою короткою зброєю для ведення ближнього бою, злагодженість їх дій, арешт ними Командуючого, ці особи були помічені під час штурмів й інших військових частин, вели себе зухвало і на словах не приховували своєї належності до спецслужб.

Згідно з показаннями судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який станом на 2013-2014 роках проходив військову службу на території АР Крим ( АДРЕСА_8 ) на посаді помічника Командувача ВМС України з правової роботи - начальника юридичної служби, на початку березня 2014 року, коли Командувачем ВМС України вже був призначений ОСОБА_13 , точно дати він не пам`ятає, ОСОБА_13 попередив його, що відбудеться зустріч з представниками рф з приводу оточення частини та подій, що відбуваються в АР Крим. На цій зустрічі від ВМС України вони були втрьох: Командувач, він ( ОСОБА_67 ) та ОСОБА_68 , яка попередила, що з боку рф буде відомий їм ОСОБА_61 - колишній Командувач чф рф, а також зацікавлений підприємець з рф. На зустріч дійсно прибув ОСОБА_61 , а також особа, яка представилася підприємцем ОСОБА_7 , яка і задала тон перемовинам, розкривши загальну позицію рф щодо подій в Україні: рф не визнає незаконну владу в Києві , яка прийшла внаслідок перевороту, а тому її не слід захищати, ОСОБА_64 - легітимний Президент України, рф занепокоєна злочинами «Правого сектора». Під час спілкування ОСОБА_29 запропонував перейти на бік «збройних сил Криму», що викликало у нього ( ОСОБА_70 ) негативну реакцію, оскільки пропонувалось зрадою підтримати незаконні збройні формування на кшталт «власівців» часів другої світової війни, чим своїм порівнянням обурив ОСОБА_29 . Він ( ОСОБА_71 ) особисто не пам`ятає, щоб ОСОБА_29 у його присутності представлявся уповноваженою особою від органів влади рф з відповідними важелями впливу, але цього не виключає, оскільки той видавав себе, і йому це вдавалося, за дуже впливу особу, в тому числі і на російських військових, які його взяли із собою на військові перемовини. Сам ОСОБА_29 наголошував на тому, що є зацікавленим у подальшій долі Криму і бажає врегулювати ситуацію, що сталася, та має для цього всі можливості. На запевнення, що ситуація в українській армії контрольована і випадкова стрільба виключається, слід лише припинити провокації з боку озброєних російських військовослужбовців без розпізнавальних знаків та «самооборони», які оточили військові частини і самі провокують ситуацію, ОСОБА_29 був непохитним, радив здати зброю. Для переконливості своєї впливовості та поінформованості пропонував невідкладно оформити російські паспорти, радив відслідковувати інформацію за новинами каналу «росія 24», як раз перед тим на території АР Криму припинилася трансляція українського телебачення. Більш з ОСОБА_29 він ( ОСОБА_71 ) не зустрічався, а після виходу з АР Криму дізнався через мережу Інтернет, що той став представником Президента рф у Криму.

Що стосується блокування Штабу Командування ВМС України, то воно стало жорстким після 2 березня 2014 року, коли в.о. Командувача ОСОБА_46 зрадив Присязі . Біля КПП з`явилися групи «самооборони», які перешкоджали вільному проходу на територію штабу, їх дії підтримували озброєні російські військовослужбовці без розпізнавальних знаків. З кожним днем оточення ставало більш щільним, а 19 березня 2014 з ранку після мітингу з обох КПП одночасно відбувся штурм штабу, озброєні російські військові взяли у цьому участь, не приховуючи своєї приналежності до зс рф (війська пдв, псковська дивізія прибула в Крим після охорони Олімпійських ігор). Під час спілкування з російськими військовослужбовцями вони виказували здивування, адже їх попереджали, що в Криму вже йде війна, на вулицях гори трупів, проте, вони побачили звичайне життя, чим на перших порах були збентежені, але лише на перших. Пізніше він ( ОСОБА_71 ) дізнався, що, майже, одночасно відбувалося захоплення військових частин ЗС України і в інших міста АР Крим. Під час перемовин у штабі ВМС України за участю ОСОБА_29 з російського боку також була третя особа, даних про яку він не пам`ятає. Чітко для себе він ідентифікував ОСОБА_7 , оскільки, по-перше, особисто з ним спілкувався, його саме так представили, по-друге, саме цю особу (віком до 60 років, коренаста статура, волосся сиве, на підборідді невелика родимка, розмовляв усміхнено, голос не підвищував) він згодом побачив в Інтернеті, як представника президента рф в АР Криму. Пропозиція саме ОСОБА_29 перейти на бік рф адресувалася всім присутнім під час переговорів, а не до когось окремо, акцентуючи при цьому увагу на тому, що згода останніх тільки сприяла б мирному переходу всього складу ВМС України.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що в судовому засіданні під час дослідження окремих доказів за участю свідків ОСОБА_73 , ОСОБА_47 , ОСОБА_51 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 останні, кожний окремо, підтвердили достовірність та належність зафіксованих у наданих доказах відомостей до подій на території АР Крим у лютому-березні 2014 року, очевидцями яких вони були безпосередньо і наслідком яких стала військова окупація АР Крим та анексія цієї території України, додатково вказавши:

- свідок ОСОБА_73 - що на фотоматеріалах (на диску на ас. 109 т.7) зафіксована присутність у головній Севастопольській бухті флагману чф рф крейсера «Москва» (фото «0185» та «0186»), ракетний катер «Бора» чф рф(фото «0187») та північна сторона бухти у Севастополі (фото «0215»), цей причал одночасно використовувався чф рф та ВМС України. Також зафіксовано БДК «Ямал» чф рф під час блокування українського флоту (фото «0255»); як корабель «Славутич» з бортовим номером Ю510 знімається з якоря (фото «0260», час проведення зйомки 14 год. 30 хв. 1 березня 2014 року), і ця зйомка ведеться з корвета «Тернопіль» у той день, коли українські моряки намагалися вийти у відкрите море і мали для цього можливість, за « Славутичем » знімається з якоря « Тернопіль » (фото «0266», «0266», час проведення зйомки 14 год. 32-36 хв. 1 березня 2014 року). Надалі зафіксовані вже обставини блокування « Славутича » та « Тернопіль » допоміжними суднами чф рф, а саме буксири не дають кораблям знятися з якоря, а на виході має місце перекриття фарватеру (фото «0522», «0580», «0597», «0604», «0694» та ін., час проведення зйомки 3 березня 2014 року; фото «0278», час проведення зйомки 7 березня 2014 року), при цьому на буксирах чф рфвізуалізуються озброєнні російські військовослужбовці, які не входять до складу екіпажу, проте спостерігають за діями українських моряків (фото «0645», «0646», «0686», «0688» та ін., час проведення зйомки 3 березня 2014 року). Крім того, зафіксовано документально, як на корабель «Тернопіль» прибуває Командувач чф рф(фото «0674», «0675», «0678», відео «0671», час проведення зйомки 03 березня 2014 року), а на корабель «Славутич» прибуває представники чф рф(відео «0698», «0699», час проведення зйомки 03 березня 2014 року).

Аналогічні коментарі до цих фотоматеріалів надали і свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ;

- свідок ОСОБА_77 - що на відеозаписах (на диску на ас. 190 т. 6) зафіксовано, зокрема: у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_23» - дорога до цивільного сектора аеродрому «Бельбек», рух по якій заблокували військовослужбовці зс рф, а перед ними формально стояла «самооборона»; у фільмах «ІНФОРМАЦІЯ_24» та «ІНФОРМАЦІЯ_27» - обставини блокування військового аеродрому «Бельбек» спецназом рф. Всього ним (ОСОБА_109), як командиром, було зафіксовано того дня 14 військових вантажівок, 4-6 БТР і до 500 осіб особового складу зс рф, а за повідомленням цивільних осіб у виноградниках були снайпери. Задокументовані на цих відео 6-ти колісні КАМАЗи на озброєнні ЗС України не перебували, як і «Тигри», цю техніку вперше побачили під час цих подій в Криму;

- свідок ОСОБА_14 - що на фотоматеріалах (ас. 45-47 т. 3, 92; ас. 141 т. 4) впізнає ОСОБА_7 , у тому числі зі спини, з яким вела перемовини 5 березня 2014 року на території Штабу Командування ВМС України. На відео « ІНФОРМАЦІЯ_33» (на диску у папках за адресою «Відео»/«Витко відео» - ас. 102 т. 6), назва якого судом оголошена після дослідження свідком, остання показала, що на ньому зафіксовано командувача чф рфОСОБА_107, як він з помічником заходить до Штабу ВМС України (корпус Командувача) для ведення перемовин, поруч із штабом перебувають представники козацтва.

- свідок ОСОБА_15 - що на фотоматеріалах (№2 - ас. 113 т. 3) впізнає ОСОБА_7 , з яким вів перемовини на території Штабу Командування ВМС України. На фото (№№ 1 та 2 - ас. 140-141 т. 4) особа зі спини зображена невиразно, а тому не може стверджувати, що це ОСОБА_7

- свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_14 спільно - що на фотоматеріалах (ас. 15 т. 7) зафіксовані на фоні спеціальної російської військової техніки військовослужбовці зс рф, яких тоді називали «зелені чоловічики». На відео «А вот так российские военные с оружием блокируют штаб ВМС Украины 28 02 2014» (ас. 144 т. 7) ідентифікують будівлі Штабу Командування ВМС України з боку автомобільного парку на території складів, до зафіксованих військовослужбовців зс рф без знаків розпізнання привезли зміну, якою керував впізнаний свідками знайомий офіцер чф рфу формі, на далі на цьому відео зафіксовані обставини блокування Штабу по периметру. Блокування включало: заборону проїзду машин, вхід заборонений, а вихід вільний, що означало «ти здався». На відео зафіксовано торговий центр (55 сек. запису), на даху якого свідок ОСОБА_14 бачила снайперів, військовослужбовці зс рф здійснювали повний контроль периметру, а зафіксована в/ч НОМЕР_64 - є батальйоном охорони Штабу.

Суд дійшов висновку, що наведені вище дані повністю узгоджуються між собою, у тому числі і щодо зовнішнього вигляду учасників встановлених елементів збройного конфлікту на території АР Крим, починаючи з 20 лютого 2014 року (збройне вторгнення на цю територію, збройне блокування адміністративних будівель і ключових об`єктів військової та цивільної інфраструктури на цій території, збройне втручання в питання їх життєдіяльності, збройні штурми, напади та захоплення вказаних об`єктів) - озброєних осіб у військовій формі одязі єдиного зразку без знаків розрізнення. Аналізуючи наведені документовані докази у сукупності з показаннями свідків ОСОБА_73 , ОСОБА_47 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_51 - очевидців цих подій, місцевий суд дійшов висновку, що безспірно доведено те, що до встановлених вище фактів, починаючи з 20 лютого 2014 року, причетні саме військовослужбовці зс рф, які діяли як без розпізнавальних знаків, так і з ними, на що вказує:

- єдина в усіх випадках, не зважаючи на інші локації, форма військового зразку, очевидно відмінного від військової форми одягу військовослужбовців ЗС України;

- поєднані дії військовослужбовців без розпізнавальних знаків і з такими;

- однотипне військове захисне екіпірування (каски, бронежилети, розгрузки тощо), однотипна стрілецька зброя, активно залучений для забезпечення бойових завдань військовий транспорт та бойові машини, у т.ч. ГАЗ-2330 «Тигр», якого немає на озброєнні у ЗС України, на окремих з яких ідентифікуються реєстраційні номери автомобільної техніки південного військового округу зс рф за кодом «21», чф рф за кодом «90» тощо;

- факти прямої ідентифікації таких осіб як військовослужбовців конкретних підрозділів зс рф;

- публічне та безпосереднє керування такими діями командним складом чф рф, у т.ч. командувачем флоту особисто, і вказані факти не оспорюються й офіційною владою рф.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що наведені показання свідків ОСОБА_73 , ОСОБА_47 , ОСОБА_51 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повністю узгоджуються між собою та мають взаємодоповнюючий характер, а показання останніх двох є узгодженими і щодо активної безпосередньої та визначальної ролі ОСОБА_7 у підбурюванні військовослужбовців ВМС України до держаної зради. При цьому, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, окремі неточності у показаннях вказаних осіб щодо часу тих чи інших подій до дня, конкретних дій їх учасників, послідовності таких дій та змісту висловлювань, очевидцями яких були свідки, логічно пояснюються перебігом часу, а, з іншого боку, свідчать про відсутність ознак навіювання внаслідок подальшої оцінки подій, очевидцями яких були свідки, та попереднього між ними погодження своїх показів.

Окрім того, місцевим судом визнані достовірними показання вказаних свідків, оскільки вони, окрім того, що узгоджуються між собою, також знайшли своє і документальне підтвердження, у зв`язку з чим судом використані показання свідків при прийнятті процесуального рішення у даному кримінальному провадженні, та покладеноїх в основу вироку. При цьому, окремі розбіжності у показаннях цих осіб судом визнані такими, що не впливають на висновки суду. Судом взято до уваги, що щирість, з якою вказані особи свідчили і на користь обвинуваченого ( ОСОБА_73 , ОСОБА_77 та ОСОБА_80 , які вказали, що обвинувачений їм незнайомий, а ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не підтвердили участь обвинуваченого в інших епізодах), усуває всі сумніви в їх неупередженості та об`єктивності. З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

При цьому, на переконання колегії суддів, показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 щодо участі саме ОСОБА_7 під час подій на території АР Крим у період лютого-березня 2014 року, окрім зазначених вказаними свідками обставин, підтверджуються й іншими доками у справі.

Факт перетинання громадянином рф ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (паспорт НОМЕР_65 ) кордону України 22 лютого 2014 року о 23.36 год. в аеропорту міста Сімферополя (прибуття з аеропорту Шереметьєво рф) безспірно підтверджено даними дослідженого судом листа Головного центру обробки інформації ДПС України від 17 червня 2016 року № 0.64-12601/0/15-16 (а. 165зв. т. 3.).

Згідно з даними, викладеними у протоколі огляду від 18 березня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет російського пропагандистського фільму «ІНФОРМАЦІЯ_20», який досліджений судом, зафіксовані обставини блокування кораблів ВМС ЗС України, штабу ВМС ЗС України (зокрема, з боку батальйону охорони - в/ч НОМЕР_37 ) та інших військових об`єктів в Криму підрозділами кримської «самооборони» «Рубіж» (проміжки запису з 03 хв. 52 сек. до 04 хв. 28 сек., з 08 хв. 08 сек. до 09 хв. 45 сек., з 12 хв. 46 сек. до 12 хв. 57 сек. тощо) та безпосередньо військовослужбовцями зс рф (проміжки запису, починаючи з 08 хв. 16 сек., 09 хв. 39 сек., 12 хв. 46 сек., 13 хв. 43 тощо) із залученням військового транспорту та бойових машин, у т.ч. ГАЗ-2330 «Тигр», на окремих з яких ідентифікуються реєстраційні номери автомобільної техніки Південного військового округу зс рф за кодом «21» (наприклад, запис, починаючи з 13 хв. 44 сек. - НОМЕР_67, 13 хв. 49 сек. - НОМЕР_68, з 13 хв. 54 сек. - 7147 АК21). За сюжетом частина фільму присвячена одному з «героїв» окупації та подальшої анексії АР Крим, які ототожнюються з «блискавичною… чітко реалізованою як по нотах… розробленою у ГШ зс рф… таємною військовою операцією…взяття української фортеці без бою» (запис, починаючи з 13 хв. 44 сек.). У цьому контексті спочатку на фото (14 хв. 23 сек. запису), потім на відео демонструється особа, на відео напис «ОСОБА_100 політолог», який зазначає, що «всі операції, пов`язані із звільненням Криму, ..по великому рахунку, командувала людина, яка зараз обіймає посаду повноважного представника президента по Кримському федерального округу, це - ОСОБА_86» (у цей час на відеозаписі видно чоловіка у службовому кабінеті на фоні прапора рф та портрету путіна, потім за ідентифікуючою табличкою з прізвищем ім`ям по-батькові « ОСОБА_81 » (15 хв. 05 сек. запису), а починаючи з 15 хв. 31 сек. запису, у кабінеті з написом «Кримський федеральний округ» на фоні «голови ради міністрів Республіки Крим» ОСОБА_82 та «голови державної ради Криму» ОСОБА_83 під час засідання «ради при повноважному представнику президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі»). При цьому відео супроводжується подальшими поясненнями політолога ОСОБА_84 , який, як вбачається з загальнодоступних джерел, є депутатом держдуми, про те, що « він здійснював військове та політичне керівництво цією операцією, проводив переговори з владою, як Севастополя, так і Криму, проводив переговори з депутатами, з впливовими людьми, бізнесменами, які тут працювали, і відповідно він визначав, вирішував, хто буде публічною фігурою, яка виступатиме десь на мітингу від імені народу. Як би не його рішення відповідні, багатьох «героїв руської весни» ми би не знали... героями він їх призначав, проводи безпосередньо військову операцію. Саме тому ОСОБА_29...отримав ті посади, які зараз обіймають, а не якісь люди з москви» (ас. 24-36 т. 3).

Згідно з даними протоколу огляду від 26 серпня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет фільму «ІНФОРМАЦІЯ_21», які досліджені під час судового розгляду, на проміжку запису з 04 хв. 09 сек. по 04 хв. 53 сек. зафіксовано заяви президента рф путіна в.в., в яких він публічно надавав різну оцінку припущенням з приводу участі зс рф у зафіксованих документально обставинах збройного блокування військових частин ЗС України на території АР Крим перед проведенням референдуму (мовою оригіналу за перекладом): «Дивиться на пострадянський простір, багато форми, яка зовні схожа з військовою, підіть до магазину та ви там придбаєте будь-яку форму. Це були місцеві сили самооборони» - у такій спосіб заперечуючи причетність військовослужбовців зс рф; «За спиною сил «самооборони» Криму звичайно стали наші військовослужбовці…» - у такій спосіб пізніше, вже не заперечуючи причетність військовослужбовців зс рф, проте, акцентуючи увагу на їх пасивній другорядній ролі; «Звичайно це факт, ми ніколи його не заперечували, наші Збройні Сили, прямо скажемо, блокували Збройні Сили України, які були розквартировані в Криму» - у такій спосіб ще пізніше визнавши пряму причетність військовослужбовців зс рф до вказаних подій та їх активну роль щодо їх перебігу (ас. 37-43 т. 3).

Окрім того, згідно з даними протоколу огляду, у якому зафіксований голосовий зміст фільму, відеозапис розпочинається із демонстрації засідання при президентові рф путіну в.в.., на якому присутній чоловік. Диктор за кадром озвучує текст наступного змісту (мовою оригіналу з перекладом українською): «Бажання поніжитися в променях слави президента рф іноді відіграє злий жарт з кремлівськими придворними. Так зовсім недавно член ради безпеки рф ОСОБА_86 заявив, що у 2014 році росія готова була збити літак виконуючого обов`язки Президента України ОСОБА_87 , якби він спробував перешкодити анексії Криму та особисто прибути на півострів. Про це ОСОБА_29 , який займає посаду уповноваженого представника президента рф у Криму, розповів в інтерв`ю телеканалу «нтв».

Далі транслюється уривок інтерв`ю особи, яка визначена як ОСОБА_7 , який, зокрема, говорить про те, що (мовою оригіналу з перекладом українською): «... ОСОБА_88 з компанією збирався вилетіти ..ну звідки ви знає про цей епізод? Так, він збирався вилетіти сюди разом ..двома бортами - на одному сам, на другому - підготовлена група спецназу. Ну ми ...тут приймаємо рішення, нам ніхто не заважав. ..А ми повідомили, що, якщо перетне кордон, - ми його зіб`ємо».

Надалі, як зафіксовано у відео та відображено у протоколі, транслюється уривок інтерв`ю політолога ОСОБА_89 , який зафіксований у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_20».

У подальшому на відео зафіксовано, що знайшло своє відображення і у протоколі огляду, диктор зазначає про те, що ОСОБА_90 фактично підтвердив, що ніяких сил «самооборони», які стали на захист Криму, не було, що ситуацію повністю контролювали російські силовики, які мали наказ відкривати вогонь на ураження. Надалі вказані обставини коментуються російським політологом ОСОБА_91 , який зазначає про те, що ОСОБА_29, практично, бере на себе та своїх керівників, включаючи міністра оборони шойгу та президента путіна, відповідальність за всі дії за анексію Криму.

Суд у межах даного провадження не визнав доказами обвинувачення ОСОБА_7 відомості, які містились у висловах президента рф, міністра оборони рф, командувача чф рф, та протокол їх огляду, проте сприйняв їх, як переконливі дані, що додатково узгоджуються з іншими висновками суду.

При цьому судом першої інстанції взято до уваги, що згідно з даними офіційного сайту президента рф, які наведені у протоколі огляду від 9 листопада 2016 року та додатках до нього у виді роздруківок (ас. 79-90 т. 3), ОСОБА_7 ( ОСОБА_92 - рос.) указом президента рф № 169 від 21 березня 2014 року у відповідності до п. «к» ст. 83 Конституції рф призначений «повноважним представником президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі», а указом президента рф № 374 від 28 липня 2016 року він вже призначений повноважним представником президента російської федерації у Північнокавказькому федеральному окрузі.

При цьому, суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що правовий акт індивідуальної дії, розміщений в мережі Інтернет, сам по собі не є переконливим доказом його фізичного існування, тим більше реалізації. Натомість, перевіривши всі сумніви захисту з цього приводу в частині, що стосується обвинуваченого ОСОБА_7 , суд визнав їх безпідставними.

Так, фактична діяльність ОСОБА_7 як «повноважного представника президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі» до моменту ліквідації такого округу як самостійного, з усією повнотою задокументована:

- у листі № 212/в-2264 від 17 червня 2016 року та аналітичній довідці до нього Департаменту контррозвідки СБУ , в якій на підставі аналізу відомостей з відкритих інформаційних джерел та ресурсів розкриваються обставини діяльності ОСОБА_7 на цій посаді (ас. 52-63 т. 3);

- на відеозаписах телевізійної програми «ІНФОРМАЦІЯ_34», дані з яких детально описані у протоколі огляду від 7 листопада 2016 року і стосуються всіх сфер життєдіяльності території півострова Крим, якими системно впродовж 2014-2015 років опікувався ОСОБА_7 саме як «повноважний представник президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі» (ас. 44-48 т. 3);

- у відомостях з офіційного сайту президента рф, які наведені у протоколі огляду від 9 листопада 2016 року та додатках до нього у виді роздруківок , за якими ОСОБА_7 ( ОСОБА_93 - рос.), як діючому «повноважному представнику президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі» указом президента рф № 427 від 11 червня 2014 року присвоєно класний чин - дійсний державний радник рф 1-го класу, а указами президента рф від 25 травня 2012 року № 715 (в редакції 28 березня 2014 року), від 11 липня 2012 року № 945 (в редакції 23 квітня 2014 року), від 11 липня 2012 року № 1205 (в редакції 14 квітня 2014 року), від 9 лютого 2013 року № 126 (в редакції 8 травня 2014 року) тощо ОСОБА_7 , знову ж таки, як діючий «повноважний представник президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі», був включений відповідно до складу ради безпеки рф, комісії при президентові рф з моніторингу досягнення цільових показників соціально-економічного розвитку рф, російського організаційного комітету «Перемога» та інших комісій, робочих груп та рад при президентові рф (ас. 79-90 т. 3);

- у відомостях офіційного сайту адміністрації президента рф, які наведені у протоколі огляду від 11 серпня 2016 року та додатках до нього у виді роздруківок , за якими ОСОБА_7 обіймав посаду «повноважного представника президента російської федерації у Кримському федеральному окрузі» з 21 березня 2014 року по 28 липня 2016 року (ас. 69-74 т. 3);

- у відомостях офіційного сайту повноважного представника президента російської федерації у Північнокавказькому окрузі, які наведені у протоколі огляду від 12 серпня 2016 року та додатках до нього у виді роздруківок , за якими ОСОБА_7 (наводиться фото) обіймає вказану посаду з 28 липня 2016 року, що повністю узгоджується з даними про його кар`єру, наведеними вище (ас. 75-78 т. 3).

Згідно з даними досліджених судом протоколу огляду від 25 серпня 2016 року наданого листом Департаменту контррозвідки СБУ № 212/в-2264 від 17 червня 2016 року фільму «ІНФОРМАЦІЯ_30» та відеозапису (ас. 64-68 т. 3), на проміжку запису, починаючи з 03 сек., зафіксовано особу, зовні схожу на ОСОБА_7 , яка особисто під час інтерв`ю російському телевізійному каналу « ІНФОРМАЦІЯ_19 » заявила, що (мовою оригіналу за перекладом): «Я по духу кримчанин-севастополець», надалі коментуючи Кримські події після Майдану: «22 лютого… я приїхав сюди… Ми знаємо, що в лютому 14-року… стався кровавий державний переворот, в результаті якого до влади прийшли фашисти-бандєри… Мешканці Криму не змогли примирилися з таким режимом, вийшли на вулиці…, щоб відкрито заявити про свою позицію… Відразу я зрозумів, що не можу залишатися в стороні від цих подій, які проходили в Криму…, розуміючи, що і як треба робити для уникнення кровопролиття. Тому зв`язався із друзями, товаришами та загальними зусиллями… вдалося… в короткий проміжок часу досягнути ту мету, до якої ми наближались разом… Був експромт…, було … бажання повернути Крим до складу Російської Федерації… Висловлюю слова подяки всім кримчанам, які… висловились за повергнення в склад Росії, особлива подяка російським військовослужбовцям, які забезпечили порядок в районах дислокації військових частин Чорноморського флоту, не допустили провокаторів з правового сектору та радикалів кримськотатарського Меджлісу на кораблі та військові частини, також велика роль українських військовослужбовців... Ми спілкувалися і працювали практично з кожним керівником і спасибі їм за те, що… не підняли зброю на своїх співвітчизників… Те, що Крим - Росія було зрозуміло приблизно вночі 06 березня, навіть до референдуму, оскільки цілком було зрозуміло, як висловиться населення. Я завжди був впевнений, що Крим і Севастополь повернуться до Росії, просто не думав, що мені та моїм товаришам повезе взяти участь у цій святій справі… Ситуація була непроста, але нам вдавалося разом із силами «самооборони» домовлятися з керівниками, з командирами, пояснюючи, що їх очікує…», щодо можливості ОСОБА_32 сісти на літаку в Сімферопольському аеропорту: «ОСОБА_88 з компанією збирався вилетіти… сюди (АР Крим) двома бортами, в одному сам, а в іншому підготовлена група спецназу, ми тут (АР Крим) приймали рішення, нам ніхто не заважав, а тому ми повідомили, якщо він перетне кордон, то буде збитий».

Згідно з дослідженими судом протоколом огляду від 26 серпня 2016 року розмішеного в мережі Інтернет фільму «ІНФОРМАЦІЯ_21» та власне самого цього відео запису, на проміжку запису з 05 сек. до 28 сек. зафіксовано серед учасників наради у президента рф путіна в.в. вказану вище особу, зовні схожу на ОСОБА_7 , яка, починаючи з 42 сек. запису, відтворює частину своєї заяви російському телевізійному каналу «нтв» щодо безрезультатного намагання ОСОБА_32 вилетіти у Сімферополь, у подальшому у цьому фільмі використані вже детально проаналізовані кадри з фільму « ІНФОРМАЦІЯ_20 » за участю тієї ж особи, яка на останньому ідентифікована саме як ОСОБА_7 (а. 37-43 т. 3).

Суд першої інстанції акцентував увагу на тому, що всі виявлені фото особи, ідентифікованої на вказаних офіційних сайтах органів влади рф, як ОСОБА_7 , відповідають фото та відео матеріалам, що також були ідентифікаційною складовою тієї ж самої особи у фільмі «ІНФОРМАЦІЯ_20», сюжети якого за участю ОСОБА_7 є спільними із фільмом « ІНФОРМАЦІЯ_21 », який у свою чергу компільований з уривків інтерв`ю ОСОБА_7 , що в цілому з редакційними правками складає основу фільму під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_30». Окрім того, вказана особа, як ОСОБА_7 , була встановлена, у тому числі, в суді за показаннями свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_14 .

Окрім того, судом враховано, що відповідно до даних протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідків ОСОБА_13 (а. 99-101 т. 3), ОСОБА_22 (ас. 105-107 т. 3), ОСОБА_23 (ас. 108-110 т. 3), ОСОБА_24 (ас. 111-113 т. 3), ними серед пред`явлених фотознімків впізнаний ОСОБА_7 , як особа, що очолювала переговорний процес з представниками рф на території Штабу Командування ВМС України у березні 2014 року.

При цьому, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, судом першої інстанції визнаний недопустимим доказом протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками за участі свідка ОСОБА_14 , оскільки, за змістом даного протоколу він оформлявся за участю понятих, що не було підтверджено свідком ОСОБА_14 під час судового розгляду (ас. 102-104 т. 3).

Висновок суду першої інстанції щодо особи ОСОБА_7 також знайшов своє підтвердження і за результатами проведених експертних досліджень.

Так, відповідно до висновку експерта № 244/ікт від 12 жовтня 2016 року за результатами проведення судової портретної експертизи, офіційне зображення особи ОСОБА_7 на сторінці офіційного сайту повноважного представника президента російської федерації у Північнокавказькому окрузі (файл «belavencev 10d2»), використане як порівняльний зразок зовнішності обвинуваченого, а також зображення згаданої вище особи у відеофайлах «ІНФОРМАЦІЯ_21» та «ІНФОРМАЦІЯ_30» належать одній особі (ас. 136-144 т. 4).

Згідно з даними висновку експерта № 17756/16-35 від 7 червня 2017 року за результатами проведення судової експертизи звукозапису, зміст текстового відтворення інтерв`ю ОСОБА_7 , наведеного протоколі огляду від 25 серпня 2016 року, збігається із змістом такого інтерв`ю, зафіксованому на відеозаписі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_30». Участь у вказаному інтерв`ю брав ОСОБА_7 , його слова та висловлювання правильно позначені у протоколі символом «Відповідь Б. » (ас. 167-171 т. 4).

За висновком експертів № 17757/16-35/6740/17-39 від 13 вересня 2017 року за результатами проведення комплексної судової лінгвістичної експертизи та експертизи звукозапису, яким підтверджена обґрунтованість висновку експерта № 17756/16-35 від 7 червня 2017 року, також встановлено, що у мовленні ОСОБА_7 відсутні ознаки читання тексту або озвучення вивченого на пам`ять тексту, простежуються ознаки як спонтанного підготовленого, так і спонтанного непідготовленого мовлення, що свідчить про попередню підготовку окремих тез інтерв`ю та їх використання під час спонтанного непідготовленого мовлення. Логіко-змістовий та лінгвістично-цільовий аналіз висловлювань ОСОБА_7 показав, що він:

- інформує адресатів про те, що після приїзду наприкінці лютого 2014 року в Крим не залишився осторонь подій, що там відбувалися, об`єднавши зусилля з друзями та однодумцями, їм вдалося досягнути поставленої мети і приєднати Крим до Росії ;

- стверджує, що події, які відбувалися у лютому 2014 року в Криму і сприяли приєднанню Криму до рф, не були спланованими заздалегідь;

- стверджує, що групою прихильників приєднання Криму до Росії, до якої він входив, проводилася роз`яснювальна робота серед командування військових частин, дислокованих в Криму;

- акцентує увагу на власній участі, а також на участі своїх однодумців, у подіях, які сприяли приєднанню Криму до рф;

- стверджує, що групі прихильників приєднання Криму до рф, до якої він входив, у співпраці із силами «самооборони» вдавалося домовлятися з командуванням військових частин, дислокованих в Криму;

- стверджує, що рекомендував самопроголошеному «прем`єр-міністру Республіки Крим» ОСОБА_95 призначити ОСОБА_96 на посаду «прокурора Криму»;

- інформує адресатів про те, що групою прихильників приєднання Криму до рф, до якої він входив, було прийнято рішення збити літак з виконувачем обов`язків Президента України ОСОБА_97 на борту за умови перетину ним адміністративного кордону Криму (ас. 174-183 т. 4).

Таким чином, за висновком цієї експертизи ОСОБА_7 інформує про здійснення ним самостійно та з групою однодумців діяльності, зміст якої полягав у залученні до участі у процесі приєднання Криму до Росії друзів та однодумців, проведенні роз`яснювальної роботи серед командування військових частин, дислокованих в Криму, участі в переговорах з ними, а також участі у прийнятті важливих кадрових та політичних рішень, і, з урахуванням загального змісту текстового матеріалу інтерв`ю, був спрямований на від`єднання АР Крим від України і приєднання до рф. Ця інформація щодо здійснення ОСОБА_7 самостійно або з групою однодумців вказаної діяльності викладена ним у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень.

Висновком експертів № 17945/16-61 від 12 лютого 2018 року за результатами проведення судової психологічної експертизи підтверджено, що процес подачі ОСОБА_7 інтерв`ю журналісту стосовно факту його безпосередньої активної участі у подіях по відокремленню півострова Крим від України та включення його до складу рф, зафіксованих у відео запису «ІНФОРМАЦІЯ_30», характеризується використанням учасниками спілкування спрощеної схеми комунікативної взаємодії усіченого характеру, здійснюється у спокійній та врівноваженій обстановці. Комунікативна діяльність ОСОБА_98 у процесі дачі відповідей на запитання журналіста стосовно факту його безпосередньої активної участі у вказаних подіях характеризується внутрішнім напруженням, мобілізованістю та контролем за власною поведінкою, послідовністю та систематизованістю у ведені розмови, використанням широкого понятійно-категорійного апарату, паралінгвізмів й пошукових семантичних пауз, а також прийомів психологічного впливу у вигляді формування прихильності з елементами переконання та навіювання у поєднанні з індивідуальною особистісною демонстративністю та саморекламуванням для посилення даного впливу на рівні зараження. У поведінці ОСОБА_7 під час дачі відповіді на запитання журналіста стосовно факту його безпосередньої активної участі у подіях по відокремленню півострова Крим від України та включення його до складу рф наявні психологічні особливості, властиві для самостійного відтворення ним обстановки та обставин події, що передувала, вчиненням ОСОБА_7 умисних дій з метою зміни меж території або держаного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України. Пояснення ОСОБА_7 під час відповіді на запитання журналіста стосовно факту його безпосередньої активної участі у подіях по відокремленню півострова Крим від України та включення його до складу рф можна вважати такими, що відповідають обставинам події, про які він розповідає. Маркерів, які вказували б на наявність явного або прихованого психологічного впливу на ОСОБА_7 під час його інтерв`ю, закріпленого у файлі «ІНФОРМАЦІЯ_30», не виявлено (т. 7 а. 174-181).

Оцінюючи узгоджені між собою дані, які містять відеозаписи «ІНФОРМАЦІЯ_30» та «ІНФОРМАЦІЯ_21», щодо ролі ОСОБА_7 у подіях по анексії півострова Крим та включення його до складу рф, повідомлення (заяви) ідентифікованого в суді ОСОБА_7 судом сприйняті як документ - повідомлення про злочин, оскільки зафіксовані на відеозаписах його висловлювання свідомі, вольові та публічні, тобто, зроблені представнику ЗМІ на телебаченні для їх розповсюдження, стосуються прийнятих самим ОСОБА_7 рішень та вчинених дій, підстав та мети прийняття таких рішень та вчинення дій, що мають правове значення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про відсутність даних про самооговор ОСОБА_7 , оскільки про це свідчить, що всі без винятку відомості, які містять вказані відеозаписи і які стосуються самовикриття ОСОБА_7 своєї ролі у подіях по відокремленню півострова Крим від України та включення його до складу рф, повністю узгоджуються з усіма іншими доказами, які є достовірними.

Окрім того, діяльність ідентифікованого судом ОСОБА_7 , як товариша та соратника діючого на даний час та станом на 2013-2014 роки міністра оборони рф та оцінка керівництвом рф ролі ОСОБА_7 в окупації та подальшій анексії АР Крим задокументована:

- у листі № 212/в-2264 від 17 червня 2016 року та аналітичній довідці до нього Департаменту контррозвідки СБУ , в якій на підставі аналізу відомостей з відкритих інформаційних джерел та ресурсів розкриваються обставини співпраці шойгу с.к. та ОСОБА_7 у різні періоди їх життя та в різних сферах (ас. 52-63 т. 3);

- у фотоматеріалах, на яких ОСОБА_7 після анексії АР Крим бере участь в урочистостях поруч із публічними військовими діячами рф, зокрема, міністром оборони (фото як додаток до протоколу огляду від 14 листопада 2016 року (ас. 91-93, 96 т. 3), начальником гш зс рф (фото імплементоване у відеозапис «ІНФОРМАЦІЯ_21» - 07 хв. 46 сек. запису (ас. 43 т. 3), командувачем чф рф та «головою Ради міністрів Республіки Крим» ОСОБА_99 (фото, як додаток до протоколу огляду від 14 листопада 2016 року (ас. 91-93, 98 т. 3);

- у відомостях офіційного сайту «герої країни», які наведені у протоколі огляду від 14 листопада 2016 року та додатках до нього у виді роздруківок, за якими ОСОБА_7 (наводиться фото) у квітні 2014 року указом президента рф (закритим) за великий вклад у зміцнення російської державності, підготовку та проведення «загальнокримського референдуму» про входження «Республіки Крим» і міста Севастополя до складу рф, проявлені при цьому високу громадянську позицію, мужність та самовідданість присвоєно звання героя рф з врученням знаку особливої відзнаки - медалі «Золота Зірка» (а. 91-95, 97 т. 3).

При цьому, як обґрунтовано зазначив оскаржуваному вироку суд першої інстанції, дані, які містяться у листі Служби зовнішньої розвідки України від 4 липня 2016 року № 5/1/5482, (ас. 132 т. 3) про відсутність у Службі на той час відомостей, які могли б підтвердити безпосередню причетність ОСОБА_7 до розроблення та виконання злочинного плану, спрямованого на порушення суверенітету і територіальної цілісності та недоторканості України, змін меж її території та державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом ведення агресивної війни, для організації окупації та подальшої анексії території півострова Крим, не впливає на висновки суду, оскільки такі дані станом на час проведення судового розгляду є неактуальними і такими, що спростовані сукупністю досліджених судом та наведених вище доказів.

Разом з тим, суд першої інстанції, дотримуючись раніше сформованої позиції щодо домінування в даному судовому процесі принципів презумпції невинуватості та тлумачення всіх сумнівів на користь обвинуваченого, підвищеного порогу вимогливості до доказування, дійшов висновку про відсутність правових підстав для поставлення обвинуваченому у провину тих діянь, щодо яких він зробив заяву - самовикриття, які не підтверджені іншими доказами обвинувачення.

Керуючись правилами ч. 3 ст. 337 КПК України, суд першої інстанції виключив з обвинувачення ОСОБА_7 :

- посилання на, нібито, його причетність до створення і фінансування терористичних організацій на території України, на те, що йому пропонувалося і він повинен був вчинити дії, спрямовані на деморалізацію та схиляння військовослужбовців ДПС України до державної зради;

- посилання на вчинення ОСОБА_7 протиправних дій на території Штабу Командування ВМС України поза межами 5 березня 2014 року, оскільки докази на підтвердження викладених фактичних обставин в цій частині до суду не подавалися.

Крім того, враховуючи межі висунутого звинувачення та керуючись принципом презумпції невинуватості, суд також виключив з обвинувачення ОСОБА_7 всі посилання на конкретні прізвища інших співучасників злочинів.

Інші документи, подані стороною обвинувачення та досліджені під час судового розгляду, судом визнані інші документи доказового значення не мають.

Перевіряючи надані сторонами та досліджені судом докази у частині їх належності та допустимості, а також доводи сторони захисту про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому дій та недопустимості зібраних у провадженні доказів, колегія суддів звертає увагу, що захисником в апеляційній скарзі викладені доводи, аналогічні тим, які були предметом перевірки суду першої інстанції.

Так, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про те, що суд постановив вирок на недопустимих доказах, оскільки, на думку захисту, частина доказів, які надані прокурором, отримані в іншому кримінальному провадженні, а також у зв`язку з тим, що прокурором не надані оригінали документів.

Колегія суддів наголошує на тому, що докази, які покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , на підставі постанови прокурора від 9 вересня 2016 року виділені з матеріалів кримінального провадження № 0001594 у копіях в окреме провадження, з присвоєнням реєстраційного № 0002290 (ас. 205-214 т.7), а також на підставі постанови прокурора від 7 листопада 2016 року з матеріалів кримінального провадження № 0000457 (ас. 215-218 т.7). Виділені матеріали засвідчені у встановленому законом порядку.

За змістом ч. 7 ст. 99 КПК України сторона зобов`язана надати іншій стороні можливість оглянути або скопіювати оригінали документів, зміст яких доводився у передбаченому цією статтею порядку.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що, хоча захисником, як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі, наводились доводи про визнання копій документів недопустимими, разом з тим захисником питання ознайомлення з оригіналами документів не ставилось.

Також колегія суддів вважає непереконливими доводи апеляційної скарги захисника про недопустимість як доказів, відеозаписів у кримінальному провадженні, у тому числі, відеозаписів, наданих свідків.

Так, судом першої інстанції встановлено, що згідно з наявними даними більшість належних фактичних даних про вчинення злочинів у даному провадженні одержані у виді фото- та відеоматеріалів не в результаті негласних слідчих (розшукових) дій чи оперативно-розшукової діяльності уповноважених на це осіб, а є ситуативно (випадково) зафіксованими великою кількістю громадян, журналістів, які випадково стали очевидцями подій, відкритими відеокамерами спостереження, розташованими на будівлях, у приміщеннях. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі № 1-31/2011 (щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України) зазначив, що подані будь-якою особою фактичні дані не відповідають вимогам допустимості доказів, якщо вони одержані внаслідок цілеспрямованих дій із застосуванням оперативно-розшукових заходів, передбачених Законом. Оскільки у даному випадку фіксація відкритими відеокамерами спостереження, а також окремими громадянами не мала цілеспрямованого характеру на застосування оперативно-розшукових заходів, а була випадкова, тому всі результати такої фіксації судом визнані допустимими доказами, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення клопотання сторони захисту про їх недопустимість.

Той факт, що наявні у справі і подані сторонами вказані фото- та відеоматеріали не є первинними, тобто, не походять з першоджерел, а ідентифікаційні ознаки носіїв, на яких зберігаються вказані відомості в даних матеріалах, не завжди співпадають з тими, які вказані у протоколі огляду, до якого вони додаються, на що звернув увагу захист, не впливає на вказаний висновок суду, оскільки належить оцінювати ці матеріали як електронні копії фото- та відеоматеріалів, зміст яких відповідає відповідним протоколам їх огляду, також досліджених судом безпосередньо. При цьому подання таких протоколів огляду та відео-фотоматеріалу у копіях, в останньому випадку на інших носіях, також пояснюється процесуально, оскільки є наслідком виділення шляхом копіювання матеріалів даного провадження з інших кримінальних проваджень, про що прокурором подано відповідні достовірні докази у вигляді прийнятих та належно оформлених процесуальних рішень (ас. 196-218 т. 7), що не вплинуло на зміст самих доказів.

Враховуючи цілковиту узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, дані, які вони містять, узгоджуються з іншими матеріалами справи та показаннями вказаних свідків - очевидців подій, судом визнані наведені та проаналізовані вище документовані дані про вчинення злочинів у даному провадженні у виді фото- та відеоматеріалів достовірними доказами обвинувачення, а зауваження захисту в цій частині - безпідставними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, окремо враховуючи й таке.

У розумінні Закону України «Про авторське право і суміжні права», електронна (цифрова) інформація - це аудіовізуальні твори, музичні твори (з текстом або без тексту), комп`ютерні програми, фонограми, відеограми, програми (передачі) організацій мовлення, що знаходяться в електронній (цифровій) формі, придатній для зчитування і відтворення комп`ютером, які можуть існувати і/або зберігатися у вигляді одного або кількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючих пристроях комп`ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет, а також програми (передачі) організацій мовлення, що ретранслюються з використанням мережі Інтернет.

За ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» юридична сила електронного документа і його допустимість як доказу не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.

Відтак, будь-яка інформація в цифровій формі на будь-яких веб-сайтах чи комп`ютерних програмах у виді статей чи переписки може використовуватися як електронний доказ в суді згідно закону.

Згідно зі ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження й підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Таким чином, у процесі здійснення відеозапису створюється інформація.

Матеріальний носій - лише спосіб збереження інформації, який має значення, тільки коли електронний документ є речовим доказом. Головною особливістю електронного документа є відсутність жорсткої прив`язки до конкретного матеріального носія. Один і той самий електронний документ (відеозапис) може існувати на різних носіях. Усі ідентичні за своїм змістом примірники електронного документа можуть розглядатися як оригінали та відрізнятися один від одного тільки часом та датою створення.

Окрім того, колегія суддів враховує, що відповідно до положень Закону України від 22 травня 2003 року № 851-IV (із змінами та доповненнями) «Про електронні документи та електронний документообіг» у випадку зберігання інформації на кількох електронних носіях кожний з електронних примірників вважається оригіналом електронного документа.

За змістом ст. 99 КПК України документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених ч. 1 цієї статті, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні). Отже, з наведених положень стає зрозумілим, що законодавець відніс відеозапис до такого джерела доказів як документ.

Статтею 34 Конституції України закріплено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати та поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на власний розсуд. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету й неупередженості правосуддя.

Відповідно до приписів частин 1, 2 ст. 93 КПК збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом як проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, так і витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Під час встановлення дійсних обставин події та подальшого їх аналізу, саме за допомогою відеозапису можливе об`єктивне відтворення події, на відміну від суб`єктивного сприйняття інформації кожною людиною, що надалі стає джерелом доказів. Відеозапис може підтвердити або спростувати причетність певної особи до вчиненого кримінального правопорушення, що має принципово важливе значення для встановлення істини у справі, попередженні та подоланні протидії розслідувань кримінальних правопорушень, а також формуванні доказової бази.

Долучені до матеріалів провадження як речові докази CD-диски з відеозаписами обставин подій виготовлені у зв`язку з необхідністю надання інформації, яка має значення у кримінальному провадженні, та є самостійним джерелом доказу, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері або на флеш-носії в електронному вигляді як файл. Таким чином, записаний на оптичний диск - носій інформації електронний файл у вигляді відеозапису є оригіналом (відображенням) електронного документа (постанова Верховного Суду від 19 серпня 2021 року, справа № 756/8124/19

провадження № 51-601км21).

За наведених обставин, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2011 року у справі № 1-31/2011, встановивши, що у даному випадку фіксація відкритими відеокамерами спостереження, а також окремими громадянами не мала цілеспрямованого характеру на застосування оперативно-розшукових заходів, а була випадкова, обґрунтовано визнав такі докази допустимими, і наведеним спростовуються доводи апеляційної скарги захисника в цій частині.

Оцінюючи на вимогу захисту на предмет допустимості первинні джерела відомостей, а саме дані, які містить службова документація військових частин, інших органів, протоколи огляду місця події безпосередньо на території військових частин ЗС України у лютому-березні 2014 року, додатки до таких документів у виді фототаблиць, суд дійшов висновку, що наведені докази є допустимими, оскільки у процесуальному значенні складовою згаданої службової документації виступає документ (ч. ч. 1 та 2 ст. 99 КПК України).

При цьому, місцевий суд дійшов висновку, що невиконання стороною обвинувачення обов`язку надати оригінали таких документів не впливає на вказаний висновок суду, оскільки вказані матеріали, як дублікати, прирівнюються до оригіналу (ч. 4 ст. 99 КПК України). Подання таких документів у копіях також пояснюється процесуально, оскільки є наслідком виділення матеріалів даного провадження з інших проваджень, на що вже зверталась увага.

Окрім того, відомості, які містяться у службовій документації військових частин, інших органів, протоколах огляду місця події, повністю та в деталях узгоджуються як між собою, так і з даними інших документованих доказів у виді фото- та відеоматеріалів, з показаннями допитаних свідків - очевидців подій, та дозволяють ідентифікувати події за часом, локацією та за складом їхніх учасників, правильно визнані достовірними і також, на переконання колегії суддів, обґрунтовано покладені в основу вироку.

При цьому суд дійшов висновку, що відсутність на окремих додатках до протоколів огляду підпису особи, яка проводила такий огляд, не впливає на зміст самого доказу, який виявився відповідним тим даним по суті фіксованих подій, які закріплені у протоколі, відтак безсумнівно достовірним.

Зважаючи на обсяг відео- та фотоматеріалів як доказів, їх взаємоузгоджений, інколи перехресний та взаємодоповнюючий характер (наприклад, обставини переміщення територією АР Крим колони військової техніки на чолі з БМД бортовий номер «081», другий - «085» і так далі, зафіксовані різними особами і в різних місцях - на під`їзді до м. Джанкой (фільм «Крым. 20.03 ВДВ рф…»), та в самому місті - фільм «Русские войска в Крыму…»), суд першої інстанції дійшов висновку, що ці обставини викликають до них довіру, достатню для того, щоб нівелювати окремі формальні огріхи під час їх збору та фіксації, а також відсутність окремих доказів їх не фальсифікації шляхом підробки.

Водночас, суд визнав недопустимими доказами наявні на відеофайлах коментарі, виступи, висловлювання та інші оціночні судження різних осіб (журналістів, блогерів, аналітиків, експертів, політичних діячів, ведучих різних телевізійних програм, у тому числі новин, та іншого роду спікерів), задовольнивши у цій частині клопотання захисту, зважаючи на вимоги процесуального закону щодо безпосередності дослідження судом доказів, зокрема, обов`язкового безпосереднього допиту свідка, показання якого суд отримує виключно усно (ст. 23 КПК України). За таких обставин суд не взяв до уваги вказані джерела інформації (ч. 2 ст. 86 КПК України).

Разом з тим, суд дійшов висновку, що, враховуючи особливості кримінального провадження, можуть бути оцінені зафіксовані на відеозаписах публічні, тобто, для їх розповсюдження, повідомлення (заяви) особи про прийняті нею рішення чи вчинені дії, підстави та мету прийняття таких рішень чи вчинення дій, що мають правове значення, як документ за правилами повідомлення (заяви) про злочин за умови безспірної ідентифікації такої особи - заявника, наявного вольового моменту в її поведінці, пов`язаної із публічним поданням повідомлення (заяви), не зважаючи на можливість допиту такої особи судом безпосередньо. Суд, як зазначено в оскаржуваному вироку, дійшов такого висновку, який виявився актуальним для цілей даного провадження, беручи до уваги значення повідомлення (заяви) про злочин в контексті доказування - таке повідомлення (заява) очевидно не може бути визнано показаннями особи в контексті приписів ст. 23 КПК України, проте, не втрачає свого значення, як документ, в контексті положень ст. 99 КПК України, поняття якого на багато ширше і не обмежується лише категорією «офіційного документу», якою оперує кримінальне право. Відомості, які містить повідомлення (заява) про злочин, є достатньою підставою для початку кримінального провадження з тим, щоб бути у подальшому предметом перевірки в межах кримінального провадження та оцінки у взаємозв`язку з іншими здобутими досудовим розслідуванням та судовим провадженням доказами. Ігнорування будь-якого доказового значення повідомлення (заяви) про злочин, як документу, робить абсурдною необхідність у такому випадку його перевірки іншими доказами та неможливим притягнення особи до відповідальності за завідомо неправдиве повідомлення (заяву) про злочин. Саме, зважаючи на доказове значення повідомлення (заяви) про злочин, повідомлення (заяви) усно, прийняти їх протокольно.

Судом визнані недопустимими доказами явно постановочні сюжети окремих подій, що безпосередньо стосуються обставин даного провадження, які містяться у відеозаписі під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_20» (ас. 24-36т. 3) та оцінені судом, як прояв виключно творчого задуму автора фільму (проміжки запису з 03 хв. 50 сек. по 03 хв. 51 сек., з 04 хв. 54 сек. по 04 хв. 55 сек., з 05 хв. 07 сек. по 05 хв. 18 сек., з 05 хв. 23 сек. по 05 хв. 25 сек., з 05 хв. 44 сек. по 05 хв. 58 сек., з 06 хв. 08 сек. по 06 хв. 43 сек., з 06 хв. 46 сек. по 06 хв. 52 сек., з 07 хв. 04 сек. по 07 хв. 05 сек., з 07 хв. 19 сек. по 07 хв. 22 сек.). Наявність таких постановочних сюжетів, які, нібито, відтворюють події лютого-березня 2014 року в АР Крим, а, насправді, спотворюють дійсні обставини цих подій шляхом однобічної акцентуації на їх характер, безапеляційного поділу їх учасників на «добрий-поганий», відповідно на «свій-чужий», навішування для цього ідентифікуючих ярликів, на кшталт, з одного боку «бойовики», «нападники», «провокатори», «наркомани», а з іншого - «дружинники», «захисники», «патріоти» та «небайдужі громадяни» тощо, системність таких сюжетів та їх частота, вказують на замовний та пропагандистський характер такого фільму.

Водночас, не зважаючи на такий характер вказаного фільму «ІНФОРМАЦІЯ_20», у цілому використані у ньому документальні кадри не втрачають свого доказового значення, а їх використання для доведення чи спростування обставин даного кримінального провадження не порушує права на захист ОСОБА_7 , оскільки вказаний фільм як раз таки і був створений для того, щоб максимально пояснити та виправдати дії рф та її представників на території України, зокрема, анексію АР Крим.

Враховуючи проведений аналіз доказів у їх взаємозв`язку, суд звернув увагу, що фактична обстановка на території АР Крим, в якій 5 березня 2014 року обвинувачений проводив перемовини з командуванням ВМС України і яка була цілком відома останньому з доповідей, окремі з яких були предметом дослідження, а саме, збройне вторгнення на територію АР Крим вже відбулося, і його ознаки були очевидні, вже тривало збройне блокування окремих адміністративних будівель, об`єктів військової та цивільної інфраструктури, окремі з яких були захоплені і були під повним контролем зс рф, командування ВМС України було поінформоване про численні факти збройного втручання в питання життєдіяльності військових частин, схиляння командирів до зради, збройне блокування повітряного та морського флоту, портів та берегів було абсолютним. При цьому мова вже йшла не про уявну можливість застосування зброї підрозділами зс рф, її застосування вже мало місце. В таких умовах акцентуація з боку очільника переговорників ОСОБА_7 , як він сам себе позиціонував, на невідворотності «референдуму», який зс рф здатні забезпечити, та необхідності військовим формуванням України добровільно здати зброю, його непохитність з цих питань, вказували на те, що він не прибув вислуховувати якісь умови української сторони, щоб домовлятися, всі питання вже були вирішені, а тому лише ультимативно пропонує підкоритися і довести своє рішення всьому підлеглому складу, не виконання його пропозиції матиме негативні наслідки.

Суд дійшов висновку, що у контексті оцінки твердження сторони захисту про відсутність доказів погроз з боку обвинуваченого, вказані висновки є ключовими. Однак, відсутність вербальної погрози з боку обвинуваченого застосувати зброю особисто чи негайно, не впливає на висновок суду про наявність такої погрози та її більш ніж реальний характер через вже наявні непоодинокі факти застосування сили.

Наведені докази вторгнення, блокування, втручання, захоплення та штурмів не містять даних про участь в таких діях обвинуваченого ОСОБА_7 безпосередньо. Однак їх прямий зв`язок із змістом звернення, яке доніс ОСОБА_7 до командування ВМС України, розмірковуючи про новостворені органи на території Криму ще до, так званого, «акта проголошення незалежності», є очевидним, а характер такого зв`язку свідчить не тільки про поінформованість адресанта, а й про його нарочито неприховану ключову роль у вказаних процесах через здатність впливати на них та спрямовувати їх розвиток.

І з такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки вони є переконливими, належним чином мотивовані та ґрунтуються на сукупності досліджених судом доказах, які є належними та допустимими.

Окремо колегія суддів звертає увагу на те, що, всупереч доводів апеляційної скарги захисника, судом з наведеннями відповідного обґрунтування визнаний недопустимим доказом висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 6924/16-45 від 31 травня 2016 року щодо розміру збитків, завданих Україні, у зв`язку з військовою анексією АР Крим.

За змістом висновку експерта № 6924/16-45 з додатками розмір таких збитків, з урахуванням висновків Розрахунку розміру збитків, складеного суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Гільдія оцінювачів України», складає 1 080 352 000 000 (один трильйон вісімдесят мільярдів триста п`ятдесят два мільйони) грн.

Однак, відповідно до ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 101 п. 6 ч. 1 ст. 102 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судову експертизу» судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності та повноти дослідження.

Відповідно до п. 1.4 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Мінюсту України від 8 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція), під час проведення експертиз (експертних досліджень) з метою виконання певного експертного завдання експертами застосовуються відповідні методи дослідження, методики проведення судових експертиз, а також нормативно-правові акти та нормативні документи.

Відповідно до п. 4.15 Інструкції, дослідницька частина висновку повинна включати: відомості про стан об`єктів дослідження, застосовані методи (методики) дослідження, умови їх застосовування; посилання на додатки та необхідні роз`яснення до них; експертну оцінку результатів дослідження.

Однак, висновок експерта № 6924/16-45 від 31 травня 2016 року не відповідає вказаним вимогам, оскільки не містить докладний опис проведених досліджень, відомості про стан об`єктів дослідження, застосовані методи (методики) дослідження, умови їх застосовування, експертну оцінку результатів дослідження, у зв`язку із чим неможливо встановити, на підставі яких дій експерт дійшов висновку про обґрунтованість розрахунків складених суб`єктом оціночної діяльності. За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що зазначений висновок експерта № 6924/16-45 не може бути допустимим доказом, оскільки є неповним та невмотивованим, що не може бути усунуто і шляхом допиту експерта.

За таких обставин, сам по собі Розрахунок розміру збитків, завданих протиправним перешкоджанням щодо володіння, користування і розпорядження майном та майновими правами, що є власністю держава Україна і знаходяться на території Автономної Республіки Крим, незаконно окупованій Російською Федерацією, складений суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Гільдія оцінювачів України» (ас. 14-124 т. 4) обґрунтовано не прийнятий судом першої інстанції як допустиме джерело доказів, оскільки за правилами п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України виключно експертним шляхом (за результатами проведення експертизи) визначається розмір матеріальних збитків, завданих злочином, і ці положення процесуального закону вступили в силу до завершення досудового розслідування в межах даного кримінального провадження.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

Окрім того, у зв`язку з ненаданням сторонами під час судового розгляду Положення про гш зс рф, затвердженого Указом президента рф від 23 липня 2013 року № 631, судом також виключено з фактичних обставин посилання на зміст вказаного положення.

Також судом визнані недопустимими доказами обвинувачення надані стороною обвинувачення відомості з Інтернет-ресурсу Вікіпедія (Wikipedia) (ас. 22-23 т. 3), оскільки ці дані не мають документованого оформлення і формуються за принципом загальнодоступної вільної онлайн-енциклопедії, і будь-хто, у кого є доступ до читання Вікіпедії, може на свій розсуд редагувати її статті. Подібного роду інформація може прийматися на початкових етапах досудового розслідування для відома, але лише як така, що потребує подальшої перевірки шляхом проведення відповідних слідчих (розшукових) дій відповідно до встановленого процесуальним законом порядку виявлення, збору та фіксації доказів.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що на даний час в чинному законодавстві України не визначено поняття «агресивна війна», що є ще однією з підстав для закриття провадження, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до положень Резолюції 3314 Генеральної Асамблеї ООН від 14 грудня 1974 року агресією є застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави, або будь-яким іншим чином, несумісним із Статутом Організації Об`єднаних Націй, як це встановлено у цьому визначенні. Застосування збройної сили державою першою в порушення Статуту ООН є доказом акту агресії.

Будь-яка з наступних дій, незалежно від оголошення війни, з урахуванням та відповідно до положень статті 2, кваліфікуватиметься як акт агресії:

а) вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, який би тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення чи нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави чи її частини;

b) бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

c) блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

d) напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили, або морські та повітряні флоти іншої держави;

e) застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, з порушенням умов, передбачених в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території щодо припинення дії угоди;

f) дія держави, що дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для вчинення акту агресії проти третьої держави;

g) засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно переліченим вище актам, або його значну участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру, з політичних, економічних, військових чи інших причин, не можуть слугувати виправданням агресії.

Агресивна війна є злочином проти міжнародного світу. Агресія спричиняє міжнародну відповідальність.

Жодне територіальне придбання або особлива вигода, отримані внаслідок агресії, не є і не можуть бути визнані законними.

Таким чином у наведеній Резолюції зазначені складові поняття агресивної війни.

Наведені положення Резолюції 3314 ГА ООН від 14 грудня 1974 року імплементовані в ст. 1 Закону України «Про оборону України».

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН, всі Члени ООН утримуються в їх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності або політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним з Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 9 грудня 1981 року № 36/103 про недопустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки; від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та обмеження їх суверенітету та від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), що містить визначення агресії, установлено, що жодна з держав не має право здійснювати інтервенцію чи втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Закріплено обов`язок держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації; здійснення сприяння, заохочення чи підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербовки найманців чи засилання таких найманців на територію іншої держави.

Відповідно до розділу V Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди. Незалежність України визнали держави світу, серед яких і рф.

Згідно з п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, рф, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і США підтвердили Україні їх зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язались утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН і зобов`язань по Заключному акту Наради з безпеки і співробітництва в Європі, Україна та рф уклали досліджений судом Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і рф (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року та Федеральним Законом рф від 2 березня 1999 року - ас. 117-146 т. 5). Відповідно до ст.ст. 2-3 зазначеного Договору, рф зобов`язалась поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів та будівництво відносин на основі принципів взаємної поваги суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або загрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Статтями 1-3 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Ст. 73 Конституції України визначено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України, а відповідно до ст. ст. 132-134 Конституції України, територіальний устрій України ґрунтується на засадах єдності та цілісності державної території, місто Севастополь має спеціальний статус, Автономна Республіка Крим є невід`ємною складовою частиною України і в межах повноважень, визначених Конституцією України, вирішує питання, віднесені до її відання.

Як встановлено під час судового розгляду, що знайшло своє відображення і в оскаржуваному вироку, згідно з даними інформативного листа МЗС України від 13 березня 2014 року № 610/17-123/1-789 з додатками (ас. 44-55 т. 5) питання тимчасового перебування чф рф на території України регулюються Базовими угодами з питань чф рф: Угодою між Україною і рф про статус та умови перебування чф рф на території України від 28 травня 1997 року; Угодою між Україною і рф про взаємні розрахунки, пов`язані з поділом ЧФ та перебування чф рф на території України; Угодою між Україною і рф про параметри поділу чф від 28 травня 1997 року. Згідно з п. 1 ст. 6 Угоди між Україною і рф про статус та умови перебування чф рф на території України від 28 травня 1997 року «військові формування здійснюють свою діяльність в місцях дислокації відповідно до законодавства рф, поважаючи суверенітет України, додержуючись її законодавства та не допускають втручання у внутрішні справи України». Згідно з п. 5 ст. 15 Угоди між Україною і рф про статус та умови перебування чф рф на території України від 28 травня 1997 року «пересування, пов`язані з діяльністю військових формувань поза місцями їхньої дислокації, здійснюються після узгодження з компетентними органом України», яким відповідно до Указу Президента України № 705/2008 МО України визначено головним компетентним органом, який після погодження з іншими компетентними органами надає дозвіл на здійснення таких пересувань.

Наведені положення вказаних міжнародних угод підтверджені безпосереднім дослідженням під час судового розгляду їх тексту, а також положень Угоди між Україною та рф з питань перебування чф рф на території України від 21 квітня 2010 року (так звана Харківська угода), якою подовжено дію вказаних угод з одночасним врегулюванням питання орендної плати за перебування чф рф на території України, у т.ч., за рахунок зниження ціни на газ, на двадцять п`ять років з наступним автоматичним подовженням їх дії на наступні п`ятирічні періоди за відсутності перешкод для цього. Крім того, Додатком № 2 до Угоди про параметри поділу чф від 28 травня 1997 року чітко визначені місця постійної дислокації підрозділів чф рф на території України (ас. 59-114, 147-151 т. 5).

Таким чином, як обґрунтовано вказав суд першої інстанції, можливість блокування та взяття під контроль військових об`єктів ЗС України, державних установ, їх пошкодження чи руйнування не передбачена жодними українсько-російськими угодами.

Окрім того, зі змісту вказаного листа МЗС України від 13 березня 2014 року № 610/17-123/1-789 з додатками, встановлено, що у ньому системно в контексті положень Резолюції 3314 ГА ООН від 14 грудня 1974 року щодо визначення агресії аналізуються всі наведені вище факти, пов`язані з діяльністю зс рф на території України у період лютого-березня 2014 року, через призму законодавства України та положення угод між Україною і рф, зокрема, про статус та умови перебування чф рф на території України від 28 травня 1997 року та про використання силами та засобами чф рф повітряного простору України від 16 липня 1999 року. Визначено, що дії військових підрозділів зс рф на території АР Крим мають ознаки, передбачені п.п. «а», «с», «d», «е» ст. 3 Резолюції 3314 ГА ООН від 14 грудня 1974 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що загальні обставини ведення агресивної війни з боку рф на території України в АР Крим, окупації АР Крим, а також подальшої анексії цієї частини території на користь рф всупереч встановленого Декларацією про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року і ст.ст. 1-3, 73, 132-134 Конституції України державного ладу та порядку, вимог п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), ст.ст. 1-3, 68 Конституції України, доведені наявними у провадженні доказами, які є належними, допустимими та достовірними, а у взаємозв`язку - достатніми для таких висновків. Відсутність у національному кримінальному праві дефініції «ведення агресивної війни» як акту збройної, тобто, шляхом введення в дію збройних сил, агресії не є перешкодою для застосування з цього приводу категорій міжнародного права, які імплементовані в національне законодавство, і з таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів.

За результатами судового розгляду суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність у межах висунутого ОСОБА_7 обвинувачення конкретизувати окремі фактичні обставини вчинення злочинів (щодо обставин та мотивів виникнення злочинного умислу, конкретних дій обвинуваченого на території Штабу Командування ВМС України тощо), а інші - викласти більш стисло та лаконічно (наприклад, щодо обставин блокування та захоплення органів державної влади, об`єктів військової та цивільної інфраструктури України на території АР Крим).

За встановлених під час судового розгляду обставин суд дійшов висновку про доведеність, що виконанням спільно з іншими співучасниками злочину вищевказаних умисних протиправних дій, ОСОБА_7 5 березня 2014 року, перебуваючи на території Штабу Командування ВМС України за адресою: АДРЕСА_14, видаючи себе за уповноваженого представника президента рф, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками влади рф та службовими особами зс рф, переслідуючи особисті інтереси, виконуючи відведену йому роль у реалізації спільного злочинного умислу з метою заподіяння шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України зміною меж території України, шляхом умовлянь, підкупу обіцянками подальшого проходження військової служби, збереженням отриманих військових звань та рівнозначних посад, підвищенням розміру грошового забезпечення, іншими соціальними гарантіями на рівні військовослужбовців зс рф, з погрозами застосування військовослужбовцями зс рф фізичного насильства та зброї у випадку відмови виконувати висунуті вимоги, особисто підбурював військовослужбовців ЗС України, зокрема, командувача ВМС України віце-адмірала ОСОБА_13 , його заступників капітана 2 рангу ОСОБА_14 та капітана 1 рангу ОСОБА_15 до вчинення державної зради, тобто, діянь на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме до переходу на бік ворога у період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України.

При цьому, у контексті зауважень сторони захисту, судом визнано у даному випадку під ворогом на території АР Крим, не тільки рф та її державні органи, військові формування тощо, а й інші підконтрольні рф військові сили та інші збройні формування на території АР Крим, незалежно від того, законно вони створені чи ні.

Окрім того, суд дійшов висновку про доведеність дій ОСОБА_7 , який у той же час і в тому ж місці, видаючи себе за уповноваженого представника президента рф, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб з іншими представниками влади рф та службовими особами зс рф, виконуючи відведену йому роль пособника у реалізації спільного злочинного умислу, усвідомлюючи явну злочинність власних дій, та передбачаючи можливість у результаті їх вчинення настання тяжких наслідків, розуміючи, що він сприяє порушенню іншими співучасниками злочину встановленого Декларацією про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року і ст.ст. 1-3, 73, 132-134 Конституції України державного ладу та порядку, посяганню на суверенітет і територіальну цілісність України, з метою зміни меж її території на порушення порядку, встановленого Конституцією України, переслідуючи особисті інтереси, всупереч вимог п.п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 5 грудня 1994 року, також сприяє порушенню принципів Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 1 серпня 1975 року, вимог ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларації Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 9 грудня 1981 року № 36/103, від 16 грудня 1970 року № 2734 (ХХV), від 21 грудня 1965 року № 2131 (ХХ), від 14 грудня 1974 року № 3314 (ХХІХ), ст.ст. 1-3, 68 Конституції України, у спосіб підбурювання військовослужбовців ЗС України до вчинення державної зради, а також їх схиляння до невиконання наказів командування ЗС України, не вжиття ними жодних заходів щодо відсічі збройної агресії рф, оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості, та, погрожуючи можливістю застосування зброї зс рф, подолав їх волю до спротиву, усуненням перешкод сприяв та надав змогу іншим співучасникам виконати визначені їм ролі у реалізації спільного умислу на ведення агресивної війни проти України, військової окупації зс рф території півострову Крим та її подальшої анексії, тобто, зміни меж території України та її державного кордону на порушення порядку, встановленого Конституцією України, шляхом проголошення 11 березня 2014 року на території АР Крим «Республіки Крим» суверенною державою, організації та проведення 16 березня 2014 року незаконного «загальнокримського референдуму», направленого на повалення територіальної цілісності та недоторканості України, підписання 18 березня 2014 року «Договору про прийняття до рф «Республіки Крим» і створення у складі рф нових суб`єктів» та його ратифікацію Радою Федерації Федеральних Зборів рф 21 березня 2014 року, прийняття 21 березня 2014 року Федерального Конституційного Закону рф № 6-ФКЗ, яким прийнято до рф «Республіку Крим» та утворені в складі рф нові суб`єкти - «Республіка Крим» та «місто федерального значення Севастополь», у зв`язку з чим анексія з боку рф вказаної частини території України набула юридичного оформлення та призвела до тяжких наслідків у вигляді порушення територіальної цілісності та недоторканості України, заподіяння збитків у вигляді втрати об`єктів державної власності на всій території АР Крим, і з таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів.

З огляду на встановлені обставин, дії ОСОБА_7 , який, діючи за попередньою змовою групою з іншими особами, усуненням перешкод вчинив пособництво представникам влади рф та службовим особам зс рф у веденні агресивної війни проти України, а також у вчиненні вказаними особами за попередньою змовою групою умисних дій з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що призвело до тяжких наслідків, судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України; як пособництво у веденні агресивної війни за попередньою змовою групою осіб, з урахуванням положень ст. 5 КК України, за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), як пособництво у вчиненні умисних дій з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, за попередньою змовою групою осіб, які призвели до тяжких наслідків. При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано виключив з обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України, таку кваліфікуючу ознаку, як вчинення діяння представником влади, оскільки за змістом закону під представником влади мається на увазі виключно представник влади з точки зору законодавства України, яке не поширюється в цьому контексті на громадян інших країн.

Дії ОСОБА_7 , який, діючи за попередньою змовою групою з іншими особами, вчинив шляхом умовлянь, підкупу та погроз підбурювання громадян України на державну зраду шляхом вчинення ними протиправних дій на шкоду суверенітету і територіальної цілісності та недоторканості України у спосіб переходу на бік ворога в період збройного конфлікту та надання допомоги рф та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, судом першої інстанції правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), як підбурювання до вчинення державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості у виді переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, надання іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Водночас судом виключено з обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України кваліфікуючі ознаки державної зради - діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, оскільки, як вказав суд, обороноздатність - це підготовленість держави до захисту від зовнішньої збройної агресії або збройного конфлікту. Складовими такої підготовленості є сукупність економічного, політичного, соціального, наукового, морально-психологічного і суто військового потенціалів. Стан обороноздатності України відображають її мобілізаційні можливості, кількість і якість Збройних Сил України, їх здатність швидко переходити на військовий стан, організовано вступати в воєнні дії та успішно виконувати завдання щодо оборони від агресії. Державна, економічна та інформаційна безпека - це стан захищеності важливих складових держави, наприклад, державної влади, власності та державної таємниці. Поряд з цим сторона обвинувачення не навела конкретних дій та вчинків, які б, на їх думку, свідчили про підбурювання ОСОБА_7 громадян України до вчинення посягань на обороноздатність, державну, економічну та інформаційну безпеку України.

Таким чином, на переконання колегія суддів, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження у відповідності до положень ч. 1 ст. 337 КПК України, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме, діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, за встановлених судом обставин, навівши відповідне обґрунтування прийнятого рішення.

Судом першої інстанції при вирішенні питання про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 виду та розміру покарання дотримані вимоги ст. 65, 50 КК України та враховані ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, характер та ступінь його участі у вчиненні злочинів, його відношення до вчиненого, а також дані про його особу, який раніше не судимий. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлено.

Враховуючи встановлені під судового розгляду обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкцій ч. 3 ст. 110 (в редакції Закону до 8 квітня 2014 року), ч. 1 ст. 111 (в редакції Закону до 08 квітня 2014 року) та ч. 2 ст. 437 КК України, оскільки саме таке покарання є справедливим, а також необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним та іншими особами нового злочину.

Колегія суддів погоджується з видом покарання, призначеного ОСОБА_7 за кожний злочин окремо, а також за сукупністю злочинів.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора під час апеляційного розгляду про помилкове призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року) у виді 13 років, оскільки санкція ч. 3 ст. 110 КК України в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років. Законом України № 1183-VII від 8 квітня 2014 року, який набрав чинності 18 квітня 2014 року, абзац другий частини третьої викладений в такій редакції: «караються позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі». З урахуванням положень ч. 2 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. За таких обставин колегії суддів доходить висновку, що в порядку ст. 404 КПК України в цій частині вирок суду на підставі п. 4 ст. 413 КПК України підлягає зміні, з визначенням ОСОБА_7 покарання за вказаний злочин в межах санкції ч. 3 ст. 110 КК України у попередній редакції закону.

З урахуванням встановленого під час апеляційного розгляду колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду першої інстанції за наведених захисником в апеляційній скарзі підстав, а, відтак, апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України вирок Святошинського районного суду м. Києва від 18 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року), визначивши ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України (в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року) покарання у виді 11 років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_7 засудженим:

- за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 110 КК України України (в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року) до покарання у виді позбавлення волі строком 11 років;

- за ч. 4 ст. 27, ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону України до 8 квітня 2014 року) до покарання у виді позбавлення волі строком 13 років;

- за ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 437 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів до остаточного покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком 13 років.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 3 місяців з дня її оголошення.

Судді:

___________________ ______________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4