233 Справа № 233/855/23
Судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області ОСОБА_1 ,
щодо підстав у відмові в задоволенні самовідводу головуючій по справі судді ОСОБА_1 в рамках кримінального провадження № 233/855/23.
З висновками суду не згодна та вважаю за необхідне відповідно до ч.3 ст.375 КПК України викласти окрему думку.
05 квітня 2023 року відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями визначено склад колегії суддів: головуючий суддя ОСОБА_1 , судді ОСОБА_3 , ОСОБА_2 .
Вважаю, що наведені суддями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мотиви щодо відсутності наявних підстав для самовідводу, передбачених п.4 ч.1 ст.75 КПК України (суддя не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості) є помилковими.
Так, на думку більшості суддів колегії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підставою для відмови у задоволенні самовідводу від участі у кримінальному провадженні стала та обставина, що суддя ОСОБА_1 була призначена на посаду судді до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області у 2020 році, в якому обвинувачений ОСОБА_4 ніколи не працював, і у значно пізніший період часу. Вважають, що ані об`єктивних, ані суб`єктивних підстав для самовідводу суддею ОСОБА_1 не наведено і не доведено.
Проте з таким висновком не погоджуюсь, оскільки головна мета самовідводу - запобігти будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.
Відповідно до ст.3 Конституції України, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до ст.21 КПК України кожному гарантується право на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, створеним на підставі закону. Вимога законності у кримінальному провадженні України поширюється не лише на законність суду, який уповноважений здійснювати судовий розгляд у кримінальних справах, а включає в себе й законність складу суду в конкретному судовому провадженні.
Законність складу суду спрямована на забезпечення права на справедливий суд, проголошеного в ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. У практиці Європейського суду з прав людини недодержання вимог щодо складу суду визнається порушенням положень п.1 ст.6 Конвенції про необхідність розгляду справи незалежним і безстороннім судом, установленим законом.
Принцип безсторонності передбачає відсутність у судді особистої заінтересованості у справі та спроможності виконати роль безстороннього арбітра, який вирішує справу незалежно, підпорядковуючись виключно закону.
Наявність безсторонності суду відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначається за суб`єктивними та об`єктивними критеріями.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 Конвенції має визначатися згідно з суб`єктивним критерієм, врахувавши особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом встановлення того, чи забезпечував сам суд та, серед інших аспектів, його склад, достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності («Фей проти Австрії»).
Проте, між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).
У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому відношенні навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії»). Європейський суд з прав людини зазначає у рішеннях «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.
Довіра до судової системи є ще важливішою у контексті зростаючої глобалізації спорів та поширення судових рішень. Крім того, у державі, що керується верховенством права, громадськість має право очікувати прийняття загальних принципів, які сумісні з поняттям справедливого суду та гарантують основоположні права. Обов`язки, покладені на суддів, були визначені з метою гарантування їхньої безсторонності та ефективності їхніх дій.
Суспільна довіра та повага до судової влади є гарантіями ефективності системи правосуддя: поведінка суддів у їхній професійній діяльності, зрозуміло, розглядається громадськістю як необхідна складова довіри до судів.
Існує загальна тенденція підвищення уваги засобів масової інформації та громадськості до судових справ, особливо у сфері кримінального права, пов`язаних з обороною України та забезпеченням влаштування захисних об`єктів в умовах воєнного стану, і до таких справ відноситься кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , яке надійшло на розгляд до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області.
У пункті 2.5. Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27.07.2006 №2006/23, зазначено, що суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього є неможливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.75 КПК України, суддя не може брати участь у кримінальному провадженні, за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.
Згідно з положеннями ч.1 ст.80 КПК України за наявності підстав, передбачених ст.75 КПК України, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.
Зміст п.3 ч.1 ст.34 КПК України передбачає умови за яких розгляд справи не можливо здійснювати судом до підсудності якого належить кримінальне провадження, серед яких зазначена обставиною є те, що обвинувачений працював у цьому суді.
Зазначена норма закону не встановлює будь-яких часових меж, тобто період, який сплинув після звільнення особи, яка працювала у суді, не впливає на її застосування.
Звертає увагу на те, що розгляд даного кримінального провадження не уповноваженим на те судом, буде порушувати права учасників кримінального провадження, встановлені у ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема в частині гарантії кожному розгляду його справи "судом, встановленим законом".
Вважаю, що висновки в ухвалі про те, що підстави наведені у самовідводі виключають будь-який обґрунтований сумнів у безсторонності суду, та усувають будь-які сумнівів щодо неупередженості та необ`єктивності при розгляді справи щодо обвинуваченого ОСОБА_4 є хибними.
Забезпечення судом відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності та побоювання, що в учасників процесу та у сторонніх спостерігачів може виникнути обґрунтований сумнів у їх неупередженості є об`єктивно обґрунтованими.
На підставі вищевикладеного, вважаю, що суддями ОСОБА_3 та ОСОБА_2 при постановленні ухвали про відмову, не враховано всі обставини в сукупності, тож обґрунтовані підстави відмови були відсутні.
13 квітня 2023 року
Суддя Костянтинівського
міськрайонного суду ОСОБА_1 .