Справа № 466/1391/23
Провадження № 1-кп/466/502/23
У Х В А Л А

09 лютого 2023 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання прокурора Галицької окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 строку тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 діб у кримінальному провадженні № 0001447, відомості про які 03.12.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України,-

встановив :

в провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться кримінальне провадження № 0001447, відомості про які 03.12.2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_6 від 14.12.2022 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів відносно обвинуваченого ОСОБА_5 до 11.02.2023 включно.

Прокурор Галицької окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_3 подав до суду клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи, що строк тримання обвинуваченого під вартою завершується 11 лютого 2023 року.

Зокрема зазначає, враховуючи, що строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 завершується 11.02.2023 року, а тому виникла необхідність у продовженні вищевказаного строку, оскільки ризики, зазначені у вищезгаданій ухвалі слідчого судді про застосування обвинучаченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не зменшились та продовжують існувати. Докази, які дають підстави обвинувачувати ОСОБА_5 у вчиненні тяжкого злочину є вагомими, допустимими та отриманими у встановленому КПК України порядку: ніде не працює, без місяця реєстрації, не встановлено тяжких хвороб та інвалідності, які б перешкоджали утриманню останнього під вартою вік і стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 дозволяє застосування до нього запобіжного заходу, пов`язаного із позбавленням волі; ніде не працює; без місяця реєстрації, у разі визнання винуватим ОСОБА_5 загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення із застосуванням насильства небезпечного для життя особи, яка зазнала нападу, тобто усвідомлював небезпечність своїх дій. На даний час ризики, передбачені п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були встановлені під час досудового розслідування, продовжують існувати. Беручи до уваги те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, санкція статті якого передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 10 років та відсутність міцних соціальних зв`язків дає підстави вважати що перебуваючи на волі обвинувачений уникатиме явки до суду, неможливість запобігання ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України - незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому ж кримінальному провадженні свідчить той факт, що обвинуваченому під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження стали відомі окремі анкетні дані потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, що суттєво спрощує обвинуваченому можливість чинити тиск на останніх, оскільки, з урахуванням принципу безпосередності дослідження показів, речей і документів (ст.23 КПК України) такі ще судом не допитані та надані ними під час досудового розслідування покази не можуть лягти в основу обвинувального вироку відносно нього; не надано на даний час суду достатніх гарантій і про можливість запобігти ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що обвинувачений ОСОБА_5 може вчинити інше кримінальне правопорушення. Відсутність таких гарантій обумовлена тим, що обвинувачений раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі за майнові злочини, а також те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення під час умовно-дострокового звільнення.

Прокурор вказує, що згідно ст. 183 КПК України заборон щодо застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою немає. З урахуванням викладених ризиків та особи обвинуваченого, обставин вчинення та суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_5 , прокурор зазначає про необхідність продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`які запобіжні заходи запобігти вищевказаним ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого не в силі. Також наголошує, що при виконанні судом вимог ч.3 ст.183 КПК України щодо визначення розміру застави, враховуючи те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування, тому просить не визначати розмір застави.

В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав доводи, наведені у письмовому клопотанні.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 проти клопотання прокурора не заперечили.

Ознайомившись з поданими клопотаннями, заслухавши доводи учасників процесу щодо заявлених клопотань, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу суд враховує вимоги п.п.3,4,5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, згідно із якими обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

Водночас, відповідно по п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України», Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Європейський суд з прав людини в рішенні по справі "Нечипорук і Йонкало проти України" в пункті 175 зазначив, що термін "обґрунтована підозра" означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою буде відповідати характеру суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Як зазначає Європейський суд з прав людини, питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (рішення у справі "Яблонський проти Польщі" (Jabtoriski v. Poland), N 33492/96, п.80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи "за" і "проти" звільнення з-під варти не повинні бути "загальними й абстрактними" (рішення у справах "Іловецький проти Польщі" [Ilowiecki v. Poland), N 27504/95, п.61, від 4 жовтня 2001 року, та "Смирнова проти Росії" (Smirnova v. Russia), NN 46133/99 і 48183/99, п.63, ECHR 2003-IX).

Обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який завершується 11.02.2023 р.

Вирішуючи питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує те, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, санкція статті яких передбачає позбавлення волі на строк від 7 до 10 років і відповідно, що вчинено останнім із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

За злочин, вчинений ОСОБА_5 передбачено покарання виключно у виді позбавлення волі. Суд вважає, що з врахуванням тяжкості інкримінованого обвинуваченому злочину і суворості покарання, яке може бути призначено обвинуваченому судом в разі доведення його винуватості, зважаючи на принцип безпосередності дослідження доказів, існують обґрунтовані ризики можливості переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення покарання, незаконного впливу на свідків та потерпілих у цьому кримінальному провадженні, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та можливості вчинення іншого злочину, продовження злочинної діяльності, систематичний характер злочинної діяльності, оскільки ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на шлях виправлення не став та вчинив новий умисний корисливий злочини із застосуванням насильства до потерпілої, що вказує на схильність обвинуваченого до вчинення нових злочинів із застосуванням насильства. Такі ризики існували на час обрання запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 , не зменшилися та продовжують мати місце на даний час.

Враховуючи особу обвинуваченого, документи, що його характеризують, відомості про стан здоров`я, приймаючи до уваги, що ризики, які стали підставою для обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовження такого, існують на даний час і не зменшилися, а також те, що останній обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, за який передбачена кримінальна відповідальність лише у виді позбавлення волі на строк від 7 до 10 років, є підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, які в даному провадженні не допитані, тому суд дійшов висновку, що йому слід продовжити строк тримання під вартою. Застосування більш м`якого запобіжного заходу не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Водночас, відповідно по п. 36 Рішення Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі «Москаленко проти України», Європейський суд зазначив, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Окрім цього, обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підозрюваному не суперечить вимогам ст. 5 «Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод», вказаним у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.10.2014 у справі «Чанєв проти України», оскільки в матеріалах справи існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`яких запобіжних заходів у відношенні до обвинуваченого чи зменшення ризиків заявлених прокурором на даний не встановлено.

У відповідності ч.4 ст.183 КПК України зазначено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави

та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Оскільки обвинуваченому інкримінується вчинення кримінального правопорушення насильницького характеру, суд вважає за недоцільне визначати обвинуваченому заставу.

Керуючись ст. ст. 2, 7, 369, 372, 376, КПК України, суд,-

постановив:

клопотання прокурора Галицької окружної прокуратури м.Львова ОСОБА_3 задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення застави, з 12 лютого 2023 року по 12 квітня 2023 року включно.

Для виконання копії ухвали скерувати у Державну установу «Львівська установа виконання покарання (№19) за місцем утримання обвинуваченого ОСОБА_5 .

Копії ухвали вручити обвинуваченому, захиснику, прокурору.

Контроль за виконанням даної ухвали покласти на прокурора у даному кримінальному провадженні ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення, а особою, що перебуває під вартою, у той самий строк з моменту вручення йому ухвали.

Повний текст ухвали складено 10 лютого 2023 року.

Суддя ОСОБА_1