Справа № 308/3762/20
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2023 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді - ОСОБА_1 , за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

перекладача - ОСОБА_3 ,

прокурора - ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні № 0000366, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2020, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Берегово Закарпатської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 343 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

19 березня 2020 року поліцейським сектору реагування патрульної поліції № 2 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та поліцейським сектору реагування патрульної поліції № 2 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до розроблених маршрутів та графіку чергування, затверджених начальником Ужгородського районного відділення поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції України ОСОБА_9 , здійснювалося патрулювання та нагляд за дорожнім рухом в Ужгородському районі Закарпатській області.

Близько 14 години 55 хвилин 19 березня 2020 року за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, автодорога «М06 Київ-Чоп» між селами Барвінок та Великі Лази, у зв`язку з порушенням пункту 21.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306,відповідно до якого дозволяється перевозити пасажирів у транспортному засобі, обладнаному місцями для сидіння в кількості, що передбачена технічною характеристикою, так, щоб вони не заважали водієві керувати транспортним засобом і не обмежували оглядовість, відповідно до правил перевезення, керуючись вимогами п. 3 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію», ОСОБА_7 зупинив транспортний засіб, а саме легковий автомобіль марки «ВАЗ 2106», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

На вимогу ОСОБА_7 пред`явити посвідчення водія, водій ОСОБА_5 повідомив про відсутність вищевказаного документу, розуміючи при цьому, що допустив порушення підпункту «а» пункту 2.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, відповідно до яких водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.

Далі ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою уникнення відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, розраховуючи на можливість нескладання ОСОБА_7 щодо нього постанови та протоколу про адміністративне правопорушення, тобто на невчинення дії з використанням влади, реалізовуючи раптово виниклий намір, спрямований на надання неправомірної вигоди, під час розмови поклав грошові кошти, а саме одну купюру номіналом 100 гривень з серійним номером «УВ9565889» на переднє пасажирське сидіння службового транспортного засобу, а саме легкового автомобіля марки «Шкода» моделі «Рапід» з номерним знаком на синьому фоні НОМЕР_2 , тобто неправомірну вигоду, достовірно розуміючи, що ОСОБА_7 є службовою особою Національної поліції України та відповідно до чинного законодавства та посадової інструкції наділений повноваженнями з безпосереднього складання щодо нього постанови та протоколу про адміністративне правопорушення.

Окрім того, в цей же час та в цьому ж місці, ОСОБА_5 , діючи з прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою уникнення відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, розраховуючи на можливість нескладання ОСОБА_7 щодо нього постанови та протоколу про адміністративне правопорушення, тобто на невчинення дії з використанням влади, достовірно розуміючи, що відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» ОСОБА_7 , який перебував у однострої поліцейського, на якому розміщений нагрудний знак із чітким зазначенням його спеціального жетона, є працівником правоохоронного органу, який виконує службові обов`язки, а також відповідно до закону та посадової інструкції наділений повноваженнями з безпосереднього складання щодо нього постанови про адміністративне правопорушення, реалізовуючи раптово виниклий намір, спрямований на втручання в діяльність працівника правоохоронного органу з метою добитися прийняття незаконного рішення, діючи всупереч вимогами абз. 2 ч. 3 ст. 62 Закону України «Про Національну поліцію», відповідно до якого ніхто, крім безпосереднього і прямого керівника (за винятком випадків, прямо передбачених законом), не може надавати будь-які письмові чи усні вказівки, вимоги, доручення поліцейському або іншим способом втручатися в законну діяльність поліцейського, у тому числі діяльність, пов`язану з кримінальним провадженням або провадженням у справах про адміністративні правопорушення, під час розмови шляхом надання неправомірної вигоди, а саме грошових коштів у виді однієї купюри номіналом 100 гривень з серійним номером «УВ9565889», здійснив вплив на ОСОБА_7 з метою нескладання останнім постанови та протоколу про адміністративне правопорушення щодо нього, тобто з метою добитися прийняття незаконного рішення.

Вказаними діями ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 369 КК України, тобто, надання неправомірної вигоди службовій особі за невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади, та частиною 1 статті 343 КК України, тобто вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою добитися прийняття незаконного рішення.

У ході досудового розслідування ОСОБА_5 повністю визнав свою вину та активно сприяв розкриттю злочину, у зв`язку з чим прокурор Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваний ОСОБА_5 , на підставі ст.ст. 468, 469, 472 КПК України, уклали угоду про визнання винуватості, яку разом з обвинувальним актом подано до суду для розгляду у встановленому законом порядку.

Згідно з угодою, обвинувачений ОСОБА_5 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень. Сторони погодилися на призначення ОСОБА_5 покарання: за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, - у виді штрафу в розмірі п`ятисот (500) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 343 КК України, - у виді штрафу в розмірі п`ятдесят (50) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно зі ст. 70 КК України, сторони погодилися на призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді штрафу в розмірі п`ятисот (500) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В угоді зазначені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України, наслідки невиконання угоди, встановленні ст. 476 КПК України.

У судовому засіданні прокурор зазначив, що при укладенні угоди про визнання винуватості були враховані обставини, передбачені ст. 470 КПК України, дотримані вимоги процесуального та матеріального права, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

Захисник обвинуваченого просив суд затвердити угоду про визнання винуватості, при цьому зазначив, що при укладенні угоди між обвинуваченим та прокурором були дотримані правила та вимоги, передбачені кримінальним процесуальним законодавством України та КК України, угода укладена добровільно, без застосування насильства, примусу чи погроз.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні повністю визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369 та ч. 1 ст. 343 КК України, вказав, що час, місце та спосіб скоєння ним кримінального правопорушення в обвинувальному акті та в угоді про визнання винуватості викладені вірно, вказані обставини відповідають подіям, що відбувалися в дійсності, і він їх в повному обсязі підтверджує. У вчиненому щиро розкаявся. Зазначив, що повністю розуміє наслідки укладення та затвердження вказаної угоди, визначені ст. 473 КПК України щодо обмеження його права оскарження вироку, згідно з положеннями ст. 394 і ст. 424 КПК України, і щодо відмови від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, а також характер пред`явленого обвинувачення, вид покарання, інші заходи, які можливо будуть застосовані до нього у разі затвердження зазначеної угоди судом, в тому числі, і наслідки невиконання вказаної угоди, визначені у ст. 476 КПК України. При цьому зазначив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання, просив суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене покарання. Крім того, обвинувачений вказав, що вищезазначена угода про визнання винуватості укладена ним добровільно, без застосування будь-якого насильства, примусу чи погроз. Розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника, дослідивши угоду про визнання винуватості, суд прийшов до висновку, що укладена угода підлягає затвердженню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про затвердження угоди або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. ст. 468-475 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 468, 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, дії обвинуваченого ОСОБА_5 обґрунтовано кваліфіковані як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 369 КК України, тобто надання неправомірної вигоди службовій особі за невчинення службовою особою в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, та кримінальне правопорушення, передбачане ч. 1 ст. 343 КК України, тобто вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу з метою добитися прийняття незаконного рішення, яке згідно з положеннями ст. 12 КК України відноситься до злочинів не великої тяжкості.

Потерпілий ОСОБА_7 надав письмову згоду на укладення угоди про визнання винуватості з підозрюваним ОСОБА_5 , справу просив розглянути у його відсутності.

Обвинувачений ОСОБА_5 попереджений про наслідки укладення та затвердження вказаної угоди, визначені ст. 473 КПК України щодо обмеження його права оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394 і ст. 424 КПК України, і щодо відмови від здійснення прав, передбачених абзацами першим та четвертим п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, повністю усвідомлює характер пред`явленого обвинувачення, вид покарання, і інші заходи, які можуть бути застосовані до нього у разі затвердження зазначеної угоди судом, в тому числі, і наслідки невиконання вказаної угоди, визначені у ст. 476 КПК України.

Угода про визнання винуватості укладена підозрюваним ОСОБА_5 добровільно, без застосування будь-якого насильства, примусу чи погроз.

Судом встановлено, що ініціювання, порядок укладення та зміст угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим відповідають вимогам ст.ст. 469, 472 КПК України.

Умови укладеної угоди не суперечать вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, узгоджена міра покарання щодо обвинуваченого ОСОБА_5 визначена в межах, встановлених санкціями ч. 1 ст. 369 та ч. 1 ст. 343 КК України, згідно з правилами призначення покарань за сукупністю зловинів, встановленими ст. 70 КК України, що відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України, ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого.

Згідно з ч. 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Підстав для відмови в затвердженні угоди про визнання винуватості, передбачених ст. 474 ч. 7 КПК України, судом не встановлено.

На підставі наведеного, враховуючи, що угода про визнання винуватості, укладена між сторонами даного кримінального провадження, повністю відповідає встановленим кримінально-процесуальним законодавством вимогам, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості і призначення обвинуваченому ОСОБА_5 узгодженої сторонами міри покарання.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Судові витрати відсутні.

Речовий доказ по справі, а саме, грошову купюру номіналом 100 гривень з серійним номером «УВ 9565889» слід конфіскувати на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 100, 368, 370, 371, 394, 395, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

1. Затвердити угоду про визнання винуватості від 02 квітня 2020 року, укладену між прокурором Ужгородської місцевої прокуратури ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_5 , у кримінальному провадженні № 0000366, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2020, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369, ч. 1 ст. 343 КК України.

2. ОСОБА_5 визнати винним:

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот (500) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн (вісім тисяч п`ятсот грн 00 копійок);

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 343 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесят (50) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850,00 грн (вісімсот п`ятдесят грн 00 копійок).

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот (500) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500,00 грн (вісім тисяч п`ятсот грн 00 копійок).

3. Речовий доказ по справі, а саме, грошову купюру номіналом 100 гривень з серійним номером УВ 9565889, конфіскувати на користь держави.

Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд виключно з підстав, визначених ч. 3 ст. 394 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Копію вироку не пізніше наступного дня після його проголошення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1