ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 січня 2023 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілого - ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001299 від 25.10.2021, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська, громадянина України, раніше не судимого, проживаючого та зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст. 75 КК України, обвинуваченого звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки та поклавши на обвинуваченого обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Окрім того, судом вирішено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 : в рахунок відшкодування майнової шкоди - 32 172 гривні 16 копійок; в рахунок відшкодування моральної шкоди - 150 000 гривень; в рахунок відшкодування судових витрат (понесених витрат на професійну правничу допомогу) - 4 000 гривень.

Згідно з обставинами, встановленими судом, обвинувачений ОСОБА_7 , 24 жовтня 2021 року, близько 09 години 30 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Lancer», р/н НОМЕР_1 , здійснював рух по пр.Свободи, з боку вул.Ю.Кондратюка в напрямку вул.Панаса Мирного, в м.Дніпро. Під час руху, обвинувачений ОСОБА_7 , грубо порушуючи п.18.1 Правил дорожнього руху України, який свідчить: «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змін, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 та дорожньою розміткою 1.14.1, розташованому в районі е/о №475, на якому знаходився пішохід - потерпілий ОСОБА_9 , який перетинав проїзну частину справа наліво за напрямком руху автомобіля, заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки для надання йому дороги не прийняв та скоїв на нього наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому ОСОБА_9 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 2 ступеню, епідурального згустку скроневої частки праворуч, лінійного перелому правої скроневої кістки з переходом на пірамідку скроневої кістки з явищами пневмоцефалії, перелому дуги виличної кістки праворуч, розриву шкіри зовнішнього слухового проходу праворуч, двох синців - на верхній та нижній повіці правого ока з переходом на проекцію гайморової пазухи праворуч, на верхній та нижній повіці лівого ока з переходом на проекцію гайморової пазухи ліворуч та ліву щоку; двох синців - в надключичній області праворуч з переходом на проекцію правого плечового суглобу далі на грудну клітину праворуч та ліворуч на проекцію 2-4 го межребір`я між передньо-пахвовими лініями, по тильній поверхні правої стопи в проекції 1-ї плюснової кістки з переходом на підошву поверхню правої стопи на проекцію 1-4ї плюснових кісток; 11-ти саден: попередньо-зовнішній поверхні правого гомілково-ступневого суглобу, по тильній поверхні правої стопи в проекції п`ятої плюснової кістки та проекції між фалангових суглобів 2, 3 та 4 пальців та основної фаланги 2-го пальця, по передній поверхні правого колінного суглобу, які за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити в частині стягнення з обвинуваченого на користь ОСОБА_9 майнової та моральної шкоди, а також вирішення питання долі речових доказів, та, повторно дослідивши докази, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 22172,16 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди, відмовити у стягненні з обвинуваченого моральної шкоди та вирішити питання про долю речового доказу - автомобіля "Mitsubishi Lancer".

Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений посилається на те, що позовна заява потерпілого не містить доказів щодо спричинення йому моральної шкоди. Поряд із цим, обвинувачений вказує на те, що вирішуючи питання про стягнення з нього майнової шкоди у розмірі 32172,16 грн., суд не врахував, що на стадії досудового розслідування ним було добровільно відшкодовано частину спричиненої шкоди, зокрема у розмірі 10000 грн. Окрім цього, обвинувачений зауважує, що судом не вирішено в порядку ст. 100 КПК України долю автомобіля "Mitsubishi Lancer", який було визнано речовим доказом під час досудового розслідування, внаслідок чого неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та захисника, які апеляційну скаргу підтримали, прокурора, потерпілого та його представника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги в частині зменшення суми стягнення матеріальної шкоди та визначення долі речового доказу,перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду в межах апеляційної скарги.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі не оскаржуються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Вирішуючи питання про необхідність зміни вироку в частині вирішення цивільного позову за доводами апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

В силу вимог ч. 5 ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілим ОСОБА_9 заявлено цивільний позов про стягнення з обвинуваченого, зокрема, завданої злочином матеріальної шкоди у розмірі 32172,16 грн. та моральної шкоди у розмірі 150000 грн.

Задовольняючи повністю цивільний позов потерпілого, суд, керуючись положеннями ст.ст. 1166, 1167 Цивільного Кодексу України, дійшов висновку, що заявлена потерпілим матеріальна шкода підтверджується долученими до позову розрахунковими документами, а моральна відповідає понесеним ним моральним втратам.

В апеляційній скарзі обвинувачений вказує на неповноту дослідження доказів, наданих на підтвердження визначеного судом розміру матеріальної шкоди, посилаючись на те, що під час досудового розслідування ним було добровільно відшкодовано на користь потерпілого матеріальну шкоду у розмірі 10000 грн.

Перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає наведені доводи слушними.

Так, згідно з дослідженою судом за клопотанням захисту розпискою ОСОБА_11 , остання дійсно отримала від обвинуваченого 10000 грн. на лікування чоловіка (т. 1, а.п. 39).

Водночас, задовольняючи цивільний позов потерпілого, наведені обставини суд не врахував, внаслідок чого дійшов до необґрунтованого висновку про необхідність задоволення вимог потерпілого про стягнення матеріальної шкоди у повному обсязі.

У відповідності з вимогами п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, а також в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

З урахуванням наведених обставин, беручи до уваги те, що обвинувачений визнає решту суми стягнення - у виді 22172,16 грн., колегія суддів приходить до висновку про необхідність зменшення розміру матеріальної шкоди на вказану у розписці суму.

Що стосується доводів обвинуваченого про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, то вони свого підтвердження під час апеляційного розгляду не знайшли.

Так, вирішуючи питання про обґрунтованість вироку в частині визначеної суми відшкодування завданої злочином моральної шкоди, колегія суддів виходить із того, що згідно з положеннями ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Виходячи з обставин кримінального провадження, потерпілий зазнав великих страждань, пов`язаних з порушенням звичного способу життя, внаслідок отримання тілесних ушкоджень та необхідності лікування.

Ці обставини об`єктивно враховані судом при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілим вимог про відшкодування моральної шкоди, а тому з рішенням суду в цій частині колегія суддів погоджується.

На переконання колегії суддів, визначений судом розмір моральних збитків в сумі 150000 грн. відповідає понесеним моральним втратам, та є справедливим по відношенню до потерпілого, а тому підстави для відмови у стягненні моральної шкоди або зменшення її розміру у колегії суддів відсутні.

Поряд із цим, надаючи оцінку доводам обвинуваченого про істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про їх обґрунтованість.

Так, у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 374 КПК України, у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема, рішення щодо речових доказів.

Згідно з вимогами ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу. При цьому, майно, гроші, цінності та інше майно, які підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання. У такому разі зазначені гроші, цінності та інше майно повертаються власнику (законному володільцю).

Згідно з дослідженою судом постановою слідчого від 25 жовтня 2021 року, автомобіль "Mitsubishi Lancer", днз НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні було визнано речовим доказом (т. 1, а.п. 22).

Між тим, як вбачається з оскаржуваного вироку, питання про визначення долі цього речового доказу залишилось невирішеним.

За цих умов, колегія суддів вважає слушними доводи обвинуваченого та з огляду на вимоги ч. 9 ст. 100 КПК України приходить до висновку про необхідність повернення речового доказу його власнику.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни судового рішенні в частині вирішення цивільного позову та визначення долі речового доказу, а тому вважає, що апеляційну скаргу обвинуваченого слід задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині вирішення цивільного позову та визначення долі речових доказів.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення матеріальної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 22172 (двадцять дві тисячі сто сімдесят дві) гривні 16 (шістнадцять) копійок в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

В решті позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди відмовити.

На підставі ст. 100 КПК України автомобіль "Mitsubishi Lancer", днз НОМЕР_1 , повернути ОСОБА_7 .

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4