Провадження №1-кп/127/995/21
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

інших учасників судового процесу: представника потерпілого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.07.2021 за № 0001070, за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина Російської Федерації, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_7 28.07.2021 прийшов до свого знайомого ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_2 , з метою відшукання їхнього спільного знайомого ОСОБА_10 , який заборгував гроші ОСОБА_7 .

Не знайшовши у свого знайомого ОСОБА_10 , ОСОБА_7 вийшов з території домоволодіння та, перебуваючи неподалік домоволодіння АДРЕСА_1 , зустрів ОСОБА_10 , якому висунув претензію щодо повернення боргу. На підставі неповернення грошових коштів між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт, який в подальшому переріс у бійку.

В ході зазначеного конфлікту 28.07.2021 близько 21.20 год., ОСОБА_10 , перебуваючи неподалік домоволодіння АДРЕСА_1 , першим наніс ОСОБА_7 удар рукою в область голови, внаслідок чого останній впав на землю разом із ОСОБА_10 .

ОСОБА_7 , сприймаючи дії ОСОБА_10 як суспільно небезпечне посягання на власне здоров`я, не вірно оцінивши ступінь небезпечності такого посягання, 28.07.2021 близько 21.20, перебуваючи неподалік зазначеного домоволодіння, діючи з метою припинення протиправних дій ОСОБА_10 , який знаходився у положенні над ОСОБА_7 та внаслідок чого мав перевагу над останнім, завдав тичковим ножем удар в область тулуба ОСОБА_10 , а саме грудної клітки зліва, чим заподіяв ОСОБА_10 тілесні ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва із дотичним непроникаючим пораненням перикарду і жирового привіску перикарду. Зазначене тілесне ушкодження являється небезпечними для життя в момент заподіяння тому належать до тяжких тілесних ушкоджень, що явно не відповідало небезпечності посягання.

Своїми умисними діями, що виразились у нанесенні ОСОБА_10 удару тичковим ножем в область грудної клітини, ОСОБА_7 , перевищивши межі необхідної оборони, спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні після зміни пред`явленого йому обвинувачення винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю та суду пояснив, що в день події зранку він ходив на рибалку, потім завів собаку додому та пішов у магазин за цигарками. По дорозі він зайшов до свого знайомого на ім`я ОСОБА_11 , щоб запропонувати останньому роботу. В дворі він зустрів потерпілого ОСОБА_12 , який заборгував йому гроші. Він крикнув ОСОБА_13 про необхідність повернення боргу, на що останній його послав. Він послав потерпілого у відповідь, після чого той наніс йому два удари у зламану щелепу. Він почав тікати від ОСОБА_12 , однак останній його наздогнав та продовжив наносити удари. Почалася бійка, і в один момент він побачив, що потерпілий тримається за живіт. Він не пам`ятає, в який момент він застосував ніж. Умислу вбивати потерпілого у нього не було, він лише захищався від нападу.

Він попереджав потерпілого про наявність у нього ножа, після того як той наніс йому перший удар.

З потерпілим у нього були нормальні товариські стосунки, певний період потерпілий навіть мешкав у нього.

Ніж він залишив на місці події.

ОСОБА_14 фізично сильніший за нього, до того ж займався якоюсь боротьбою.

Потерпілий ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що точної дати він не пам`ятає, 27 чи 28 липня 2021 року у вечірній час він зустрів ОСОБА_15 , якому завинив 1000 грн. Він привітався з ОСОБА_16 , на що останній нагадав йому про борг. Він повідомив ОСОБА_17 , що не має грошей, після чого обвинувачений його обізвав. У відповідь він наніс ОСОБА_17 удар кулаком в ділянку обличчя, після чого останній почав тікати від нього, але він наздогнавши обвинуваченого, схопив його за футболку та наніс удар, після чого між ними почалась бійка. Точну кількість нанесених обвинуваченому ударів він назвати не може, але повідомив, що їх було багато.

Згодом він побачив на собі кров, злякався та присів на землю, де в цей час був ОСОБА_18 йому не відомо. Сторонні особи почали надавати йому допомогу, хто викликав швидку, він не пам`ятає.

Під час бійки вони з обвинуваченим не розмовляли, ОСОБА_18 не попереджав його про застосування будь-якої зброї.

ОСОБА_18 не бажав заподіяти йому смерть, а лише захищався від його нападу. Претензій до обвинуваченого він не має, просив суд не карати ОСОБА_15 суворо.

Суд за клопотанням сторін кримінального провадження відповідно до приписів частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадження, а саме:

-протокол огляду місця події від 28.07.2021, відповідно до якого в період часу з 22.00 до 23.45 год. оглянуто ділянку місцевості, яка знаходиться по вул. І. Богуна в м. Вінниці, де виявлено та вилучено плями та згустки речовини бурого кольору (далі РБК), кепку камуфляжного кольору, вату зі слідами РБК, жерстяну бляшанку, з якої вилучено 3 змиви слідів рук та окуляри синього кольору з наявними слідами папілярних візерунків;

-протокол огляду місця події від 28.07.2021, відповідно до якого в період часу з 23.40 до 00.00 год. оглянуто приміщення «кімнати брудної білизни», яка розташована на другому поверсі Вінницької обласної клінічної лікарня ім. Пирогова (вул. Пирогова, 46 в м. Вінниці), де виявлено та вилучено речі, в які був одягнутий ОСОБА_10 , а саме футболку темно-синього кольору зі слідами РБК, спортивні шорти сірого кольору зі слідами РБК, пару кросівок світлого кольору зі слідами РБК, маску з тканини темно-синього кольору зі слідами РБК, а також запальничку червоного кольору;

-виписку з медичної карти стаціонарного хворого від 29.07.2021, згідно з якою в ОСОБА_10 діагностовано колото-різане проникаюче поранення грудної клітки зліва, дотичне поранення перикарду і жирового привіску перикарду, гемоторакс зліва; множинні колото-різані непроникаючі поранення черевної стінки; колото-різана рана променево-зап`ясткового суглобу зліва;

-протокол затримання від 29.07.2021, відповідно до якого ОСОБА_7 був затриманий 29.07.2021 о 05.45 год. за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою другою статті 15 частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі КК), в ході його особистого обшуку описаний його одяг, у ОСОБА_7 вилучений одяг зі слідами РБК та мобільний телефон марки «Samsung»;

-протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 29.07.2021, відповідно до якого свідок ОСОБА_19 впізнав особу, зображену на фото № 4, як особу, яка наносила удари іншій особі, тримаючи у правій руці предмет, ззовні схожий на ніж. Відповідно до додатку до протоколу на фото № 4 зображений ОСОБА_7 ;

-протокол огляду місця події від 30.07.2021, згідно з яким в період часу з 15.05 до 15.13 год. біля цегляного паркану неподалік вул. Мічуріна в м. Вінниці був виявлений та вилучений предмет, ззовні схожий на ніж;

-висновок експерта № 247 від 29.07.2021, згідно з яким кров ОСОБА_7 відноситься до групи А з ізогемаглютининами анти-В за ізосерологічною системою АВО;

-висновок експерта № 246 від 29.07.2021, згідно з яким кров ОСОБА_10 відноситься до групи О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/11286-БД від 22.09.2021, відповідно до якого на поверхні леза та рукоятки наданого на експертизу предмету, зовні схожого на ніж, виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на поверхні леза наданого на експертизу предмету, зовні схожого на ніж, збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію потерпілого ОСОБА_10 і не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_7 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_10 та на поверхні леза складає 2,47457 х 10-33. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше ніж у 1 з 404,109 нонильйонів (4,04 х 1032) осіб. Походження вищевказаних слідів від ОСОБА_7 виключається;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/11144-БД від 22.06.2021, відповідно до якого на футболці зеленого кольору, джинсових шортах, кепці білого кольору, кросівках біло-сірого кольору з синіми вставками, які належать ОСОБА_7 , виявлені сліди крові людини та клітини з ядрами. На кепці білого кольору виявлені клітини з ядрами, слідів крові людини не виявлено. В результаті проведеного молекулярно-генетичного дослідження встановлені генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на футболці, шортах, кепці та кросівках. Генетичні ознаки клітин з ядрами, виявлених на кепці, генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на кросівках не встановлені. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на футболці, шортах, кросівках збігаються між собою, з генетичними ознаками зразка букального епітелію потерпілого ОСОБА_10 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_7 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_10 та в об`єктах № 1.1, 1.2, 2.1, 5.2 складає 2,47457 х 10-33. Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_10 та в об`єкті № 1.3 складає 7,14617 х 10-30.Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше ніж у 1 з 140 октильйонів (1,40 х 1029) осіб. Походження вищевказаних слідів від ОСОБА_7 виключається. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на шортах, кепці збігаються між собою, з генетичними ознаками зразка букального епітелію ОСОБА_7 та не збігаються з генетичними ознаками зразка букального епітелію потерпілого ОСОБА_10 . Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_7 та в об`єкті № 2.1 складає 1,63075 х 10-31. Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше ніж у 1 з 6,13 нонильйонів (6,13 х 1030) осіб. Ймовірність випадкового збігу генетичних ознак, встановлених у зразку букального епітелію ОСОБА_7 та в об`єкті № 3.1 складає 3,1587 х 10-29.Сукупність генетичних ознак, встановлених у вказаних об`єктах, зустрічається не частіше ніж у 1 з 31,7 октильйонів (3,17 х 1028) осіб. Походження зазначених слідів від ОСОБА_10 виключається. Генетичні ознаки слідів крові людини та клітин з ядрами, виявлених на футболці є змішаними, належать більше ніж одній особі, містять генетичні ознаки зразків букального епітелію ОСОБА_10 та ОСОБА_7 ;

-висновок експерта № 248 від 29.07.2021, згідно з яким кров ОСОБА_10 відноситься до групи О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В за ізосерологічною системою АВО. Кров ОСОБА_7 відноситься до групи А з ізогемаглютининами анти-В за ізосерологічною системою АВО. В плямах на змиві біля будинку та двох змивах з асфальту, вилучених при огляді місця подій, встановлено наявність крові людини, при серологічному дослідженні якої встановлено лише антиген Н. Не виключається можливість приналежності крові у вказаних об`єктах до групи О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В та її походження від ОСОБА_10 . У плямі на серветці зі змивом з рук ОСОБА_7 наявності крові не встановлено;

-висновок експерта № 249 від 29.07.2021, відповідно до якого в плямах на одязі, що належить ОСОБА_10 : футболці, шортах та захисній масці, встановлено наявність крові людини. При серологічному дослідженні плям крові виявлені ізогемаглютинини анти-А та анти-В, антигени А та В не встановлені. Кров у вказаних об`єктах може відноситись до групи О з ізогемаглюнинами анти-А та анти-В, що не виключає походження її від ОСОБА_10 . У плямах на кросівках ОСОБА_10 , встановлено наявність крові людини, при визначенні групової належності якої встановлено лише антиген Н. Не виключається можливість приналежності крові у вказаних об`єктах до групи О з ізогемаглютининами анти-А та анти-В та її походження від ОСОБА_10 ;

-протокол тимчасового доступу до речей і документів від 06.09.2021, згідно з яким слідчий СВ Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_20 в приміщенні лікарні ім. Пирогова вилучив рентгензнімки та медичну карту стаціонарного хворого ОСОБА_10 ;

-висновок експерта № 878/885 від 11.10.2021, відповідно до якого на підставі дослідження медичної карти стаціонарного хворого, протоколів операції та протоколу допиту ОСОБА_10 встановлено, що під час стаціонарного лікування в тора кальному відділенні з 28.07.2021 по 06.08.2021 у ОСОБА_10 було виявлено тілесні ушкодження: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва із дотичним не проникаючим пораненням перикарду і жирового привіску перикарду; гемоторакс зліва; після травматичний перикардит; колото-різане поранення лівого променево-зап`ястного суглобу; множинні непроникаючі поранення черевної стінки. Вказані ушкодження виникли від травматичної дії гострого предмету, що має колюче-ріжучі властивості, давністю утворення, можливо, в термін вказаний в постанові 28.07.2021, за ступенем тяжкості належать: проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва із дотичним непроникаючим пораненням перикарду і жирового привіску перикарду являлось небезпечним для життя в момент заподіяння, тому належать до тяжких тілесних ушкоджень; решта тілесних ушкоджень відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Характер тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 не виключають можливості після їх отримання ним здійснювати активні дії, у тому числі «бігати, ходити, повзати, розмовляти тощо». Характер і локалізація тілесних ушкоджень у ОСОБА_10 про прикладання травматичної сили в ділянку грудної клітки зліва, живота, лівої верхньої кінцівки гострим предметом, що має колюче-ріжучі властивості;

-висновок експерта № СЕ-19/102-21/14410-ХЗ від 12.10.2021, відповідно до якого предмет, вилучений під час огляду місця події на території ендокринологічного центру, холодною зброєю не являється, а є тичковим ножем, який виготовлений промисловим способом;

-висновок судово-психіатричної експертизи № 121 від 18.10.2021, згідно з яким в період час, до якого відноситься інкриміноване ОСОБА_7 діяння, останній на хронічне психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. В теперішній час ОСОБА_7 на психічні розлади не страждає, може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, досліджені судом докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

За результатами судового розгляду суд встановив, що 28.07.2021 близько 21.20 год. між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виник словесний конфлікт з приводу неповернення боргу, який в подальшому переріс у бійку. В ході зазначеної бійки потерпілий ОСОБА_10 наніс ОСОБА_7 удар рукою в голову. В свою чергу ОСОБА_7 , захищаючись, та з метою припинення протиправних дій ОСОБА_10 , завдав останньому удар тичковим ножем у грудну клітку зліва.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні факту нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень не заперечував, зазначаючи при цьому, що він захищався від нападу потерпілого, оскільки останній, достовірно знаючи про зламану щелепу обвинуваченого, наніс удар у зазначену ділянку.

Такі пояснення обвинуваченого повністю узгоджуються з поясненнями, наданими в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_10 . Зокрема, потерпілий повідомив суду, що саме він був ініціатором бійки та наніс перший удар ОСОБА_7 у обличчя, після чого останній намагався втекти, однак потерпілий наздогнав його та продовжив бійку.

Як вже суд зазначив вище, обвинувачений не заперечував факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, також ОСОБА_7 не заперечував, що наніс зазначені тілесні ушкодження потерпілому тичковим ножем, який напередодні використовував на рибалці. Крім того, зазначені обставини підтверджуються висновком експерта № 878/885 від 11.10.2021, відповідно до якого у ОСОБА_10 були виявлені тілесні ушкодження, які виникли від травматичної дії гострого предмету, що має колюче-ріжучі властивості, та за ступенем тяжкості належать до тяжких тілесних ушкоджень та легких тілесних ушкоджень. Окрім того, під час досудового розслідування було проведено експертне дослідження вилученого під час огляду місця події предмету, ззовні схожого на ножа (висновок експерта № СЕ-19/102-21/14410-ХЗ від 12.10.2021), відповідно до якого встановлено, що вказаний предмет холодною зброєю не являється, а є тичковим ножем, який виготовлений промисловим способом.

Вирішуючи питання щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 , суд вважає за доцільне зауважити таке.

В абзаці четвертому пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» надані роз`яснення, згідно з якими вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень, внаслідок злочинної самовпевненості необхідно відмежовувати від учинення цих діянь із непрямим умислом (коли винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на якість, конкретні обставини, які могли б його відвернути), а вбивство чи заподіяння тілесних ушкоджень внаслідок злочинної недбалості від невинного заподіяння шкоди (коли особа не передбачала настання відповідних наслідків, не повинна була і (або) не могла його передбачати).

В постанові від 15.09.2019 (справа № 750/3256/17) Верховний Суд (далі ВС) зауважив, що за нормативним визначенням умисне тяжке тілесне ушкодження (стаття 121 КК) з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень та причинним зв`язком між указаним діянням та наслідками, а із суб`єктивної сторони ? умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (стаття 24 КК).

Коли особа, яка позбавила потерпілого життя чи заподіяла йому тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, як зазначив ВС у згаданій постанові, передбачала можливість настання шкідливих наслідків своїх дій чи бездіяльності, але легковажно розраховувала на їх відвернення (злочинна самовпевненість) або ж не передбачала можливості настання таких наслідків, хоча повинна була й могла їх передбачити (злочинна недбалість), її дії залежно від наслідків слід розглядати як убивство через необережність чи заподіяння необережного тяжкого або середньої тяжкості тілесного ушкодження і кваліфікувати за статтею 119 КК чи статтею 128 КК.

У постанові від 09.10.2018 (справа № 760/4968/15-к) ВС роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів їм необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Суд вказав, що визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи. Порушення цієї вимоги породжує серйозні помилки щодо кваліфікації злочину.

А у постанові від 19.11.2019 (справа № 689/332/18) ВС зауважив, що розмежування умисного протиправного заподіяння іншій людині середньої тяжкості тілесних ушкоджень від необережного заподіяння таких ушкоджень здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів. Зміст інтелектуального та вольового критеріїв вини в зазначених злочинах із матеріальним складом зумовлюються усвідомленням особи характеру вчиненого діяння, передбаченням або свідомим припущенням його негативних наслідків та ставленням до них. Тому, на переконання ВС, у кримінальному провадженні має надати оцінку протиправній діяльності винуватої особи, оскільки незалежно від того, є умисел прямим чи непрямим, особа має нести відповідальність за фактично заподіяну шкоду.

У постанові від 15.06.2021 (справа № 570/1055/19) ВС нагадав, що відповідно до частини першої статті 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту: охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи; суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в цій обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Визначення стану необхідної оборони в кожному конкретному випадку повинно оцінюватися судом із врахуванням всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, підтверджених належними та допустимими доказами.

У постанові від 07.12.2021 (справа № 154/215/19) ВС звернув увагу на те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. При цьому перевищення меж оборони може бути зумовлене й іншими мотивами, наприклад наміром розправитися з нападником через учинений ним напад, страхом тощо. Проте існування різних мотивів не змінює того, що мотив захисту є основним стимулом, який визначає поведінку особи, яка перевищила межі необхідної оборони. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії, як зазначив ВС, за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

У постанові від 05.04.2018 (справа № 658/1658/16-к) ВС зазначив, що кваліфікація злочину кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Отже, аналізуючи надані суду докази у їх сукупності, наведені вище висновки ВС та роз`яснення ВСУ, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв у стані необхідної обороти. Суд дійшов до такого висновку, оскільки, як суд зазначав вище, саме потерпілий здійснив напад на обвинуваченого. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що потерпілий ОСОБА_10 наніс удар ОСОБА_7 в ділянку обличчя, достовірно знаючи про те, що в обвинуваченого зламана щелепа. Обвинувачений ОСОБА_21 намагався втекти від потерпілого, проте останній наздогнав обвинуваченого та продовжив наносити йому удари. І саме для припинення протиправної поведінки ОСОБА_10 та захисту від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів, тобто відвернення нападу та захист, ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження.

З огляду на викладене суд вважає, що діяння ОСОБА_7 за наведеним фактом охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого частиною статтею 124 КК, за ознаками умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчиненого у разі перевищення меж необхідної оборони.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_7 вчинив нетяжкий злочин, винуватість у вчинені якого визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Також суд враховує, що ОСОБА_7 примирився з потерпілим, та останній, згідно з наданими в судовому засіданні поясненнями, претензій до обвинуваченого не має та просив суд не карати ОСОБА_7 суворо.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думку потерпілого, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкцією кримінального закону тривалість такого виду кримінального покарання як позбавлення волі визначена в межах до двох років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. В ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Аналізуючи обставини справи, думку сторін кримінального провадження, суд дійшов до переконання, що правові підстави для звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства не можливе.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» (далі Закон № 3352-XII) визначено, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

З огляду на викладене, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили, а відповідно до частини п`ятої статті 72 КК строк його перебування під вартою (попереднє ув`язнення) з 29.07.2021 по 29.12.2022 слід зарахувати до строку призначеного покарання.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються також рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема, запобіжні заходи.

До обвинуваченого ОСОБА_7 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого під час судового розгляду був неодноразово продовжений відповідно до наведених вище приписів кримінально-процесуального закону. В подальшому, суд своєю ухвалою від 29.12.2022 змінив застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт.

Враховуючи, що судовий розгляд на даний час завершений, ризики, які існували на час застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу відпали, суд вважає за доцільне скасувати застосований до обвинуваченого запобіжний захід.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, з наданих суду матеріалів випливає, що на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2021, 03.08.2021 та 04.10.2021 на речові докази був накладений арешт, який потрібно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого статтею 124 Кримінального кодексу України та призначити покарання у виді 1 (одного) року 5 (п`яти) місяців позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_7 покарання строк його перебування під вартою з 29.07.2021 по 29.12.2022 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_7 таким, що фактично відбув призначене йому покарання.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_7 у вигляді домашнього арешту в певний період доби, а саме з 18.00 години по 09.00 годину наступної доби за адресою: АДРЕСА_1 , - скасувати.

Речові докази, а саме:

- камуфляжну кепку, окуляри синього кольору із наявними слідами папілярних узорів, змив речовини бурого кольору, вату зі слідами речовини бурого кольору, 3 сліди рук з поверхні жерстяної банки, які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області знищити;

- футболку темно-синього кольору зі слідами РБК, спортивні шорти сірого кольору зі слідами РБК, пару кросівок світлого кольору зі слідами РБК, маску з тканини темно-синього кольору зі слідами РБК, а також запальничку червоного кольору, які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_10 ;

- футболку зеленого кольору з наявними плямами речовини бурого кольору, шорти джинсові з наявними плямами речовини бурого кольору, кепку білого кольору, кросівки біло-сірого кольору, мобільний телефон марки «Samsung», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , зі вставленою сім-картою НОМЕР_3 , які передані до камери зберігання речових доказів Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_7 ;

- предмет, ззовні схожий на ніж з нашаруванням речовини бурого кольору, який переданий до камери зберігання речових доказів УЛМТЗ ГУНП у Вінницькій області, - знищити.

Арешт, накладений на речові докази, на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 02.08.2021, 03.08.2021 та 04.10.2021 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави 48471 (сорок вісім чотириста сімдесят одну) гривню 35 (тридцять п`ять) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: