№ 336/2036/16
Пр. № 1-кп/336/122/2022
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2022 року колегія суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Потсдам Республіки Німеччина, громадянина України, неодруженого, з середньою спеціальною освітою, непрацевлаштованого, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має зареєстрованого місця проживання, судимого вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2006 року за ч. 2 ст. 121 КК України до восьми років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 4 лютого 2013 року умовно-достроково з невідбутим строком п`ять місяців двадцять дев`ять днів;

- обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Обвинувачений вчинив умисне вбивство за таких обставин.

Між 23 годиною 30 хвилинами та 23 годиною 40 хвилинами 19 січня 2016 року ОСОБА_7 , що перебував у стані алкогольного сп`яніння, керуючись умислом на вбивство, у кімнаті АДРЕСА_2 , де він постійно проживає, під час конфлікту з потерпілими ОСОБА_8 , який виник і розвивався в указаному місці, спричинив потерпілому удар ножом в область грудної клітини зліва.

Внаслідок описаних дій потерпілий отримав одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкіряної рани в третьому міжреберному проміжку по лівій середньоключичній лінії з ушкодженням колосердечної сорочки та серця, з вилиттям крові в порожнину колосердечної сорочки та в ліву плевральну порожнину, яке ускладнилося розвитком небезпечного для життя стану гострої крововтрати, кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя в момент його та перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням смерті, яка сталася через кілька хвилин в кімнаті № НОМЕР_1 вказаного гуртожитку, де постійно проживав ОСОБА_8 .

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений винуватості у вчиненні навмисного вбивства потерпілого не визнав та пояснив, що вимушено завдав удар ОСОБА_8 , обороняючись від протиправного нападу останнього.

Щодо обставин події дав такі показання.

З ОСОБА_8 , який був його сусідом, проживаючи протягом трьох років в сусідній кімнаті гуртожитка, де мешкав і ОСОБА_7 , дружив. В день, до якого відноситься подія смерті потерпілого, з дружиною та її подругою ОСОБА_9 святкували водохрещення в кімнаті, де проживає ОСОБА_7 , розпиваючи спиртне, слухаючи музику, танцюючи. Сусіди з кімнати № НОМЕР_1 , де з сім`єю жив ОСОБА_8 , очевидно, також святкували, бо гучно розмовляли, в кімнаті лунала музика. Близько 23-00 години, провівши подругу дружини додому, повернулися до житла, де жінка, з якою ОСОБА_7 перебуває у фактичних шлюбних стосунках, - ОСОБА_10 одразу лягла спати, а ОСОБА_7 продовжив перегляд по телевізору музичного телеканалу «М 1», встановивши максимально допустиму гучність. Одразу же до нього увірвався ОСОБА_8 , який був нетверезим, став пред`являти претензії щодо голосності музики та вимагати її виключення. ОСОБА_7 намагався домовитися з сусідом та просив дозволу ще трошки послухати музику, проте ОСОБА_8 , який погрожував відключити світло у кімнаті, вийшов з приміщення, а через кілька хвилин у кімнаті припинилося енергопостачання. Обвинуваченого роздратувала така поведінка сусіда, він запалив свічку, пішов до коридору та теж обірвав електричний дріт над кімнатою ОСОБА_8 . Після цього потерпілий знову увірвався до нього та наніс обвинуваченому два удари по голові з різних боків: у скроню та вухо. В той час, коли ОСОБА_11 наносив йому удари, він сидів на пуфику, що стояв навпроти вхідних дверей, а справа від нього знаходився стіл, поряд з яким пічка, а на ній сковорода. ОСОБА_11 схопив сковороду та наніс нею ще один удар по голові, частина якого прийшлася на обличчя обвинуваченого. В інтересах самозахисту обвинувачений схопив перший предмет, що лежав на столі та потрапив йому в руки, яким виявився ніж, та, відштовхуючи від себе потерпілого, не навмисно наніс тому цим предметом удар, який, як виявилося, влучив в життєво важливий орган серце. Спричинення удару пояснює страхом за своє благополуччя, оскільки потерпілий був фізично міцною людиною, здатною заподіяти шкоду здоров`ю, припущення якої на тлі його образливої поведінки та нанесених напередодні ударів було наповнено реальним змістом. Відштовхуючи потерпілого, обвинувачений сам впав на спину та на певний час втратив свідомість, тому не знає, за яких обставин ОСОБА_11 залишив його кімнату. Прийшов до тями, коли його дружина обтирала з його обличчя кров, яка полилася внаслідок отриманого від потерпілого насильства. В райвідділі поліції дізнався, що сусід помер.

Заявив, що переживає за шкоду, яку не навмисно заподіяв близькій йому людині.

Показав, що частково відшкодовує заподіяну шкоду шляхом передавання грошей, продуктів харчування сім`ї загиблого. С дружиною потерпілого він примирився, пояснивши їй, які обставини спонукали його до застосування тяжкого насильства проти Сергія.

Оскільки обвинувачений не мав умислу на вбивство та нанесення смертельних пошкоджень потерпілому, який був ініціатором конфлікту, захист просить виправдати обвинуваченого за висунутим проти нього обвинуваченням через спричинення шкоди в стані необхідної оборони, зумовленої протиправною поведінкою загиблого.

Заяви обвинуваченого про непричетність до незаконного позбавлення життя людини за вказаних обставин спростовують такі досліджені в судовому засіданні фактичні дані, які підтверджують винуватість ОСОБА_7 в обсязі обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Як випливає з витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань випливає, що 20 січня до ЄРДР внесено відомості про ножове поранення ОСОБА_8 , яке мало місце в гуртожитку по АДРЕСА_3 та потягло настання смерті потерпілого (а. с. 139 т. 1).

Потерпілий ОСОБА_12 в суді пояснив, що ОСОБА_8 доводиться йому рідним братом. Брат разом з дружиною та трьома дітьми проживав у гуртожитку за адресою: АДРЕСА_3 . ОСОБА_13 жив в сусідній кімнаті. 19 січня 2016 року від другого брата дізнався, що ОСОБА_8 вдарили ножом, внаслідок чого він помер. Коли приїхав до місця проживання брата на АДРЕСА_3 , то побачив брата, який лежав у кімнаті біля балкону. В області ключиці зліва у нього була кров. Кров була і у коридорі. Бачив, як ОСОБА_7 вивели з кімнати та повезли до Шевченківського райвідділу поліції, ніяких тілесних ушкоджень у нього не помітив. Зі слів молодшого брата йому відомі обставини вбивства брата, за яких 19 січня 2016 року ОСОБА_8 прийшов з роботи додому, ОСОБА_7 включив гучну музику. Брат зробив йому зауваження, але ОСОБА_7 на зауваження не відреагував. Тоді ОСОБА_8 відключив енергопостачання до кімнати ОСОБА_7 , після чого ОСОБА_7 вдарив брата ножом. Отримавши поранення, брат зайшов у свою кімнату, повідомив, що зазнав поранення від дій сусіда, і біля балкону упав. Коли ОСОБА_7 виводили з кімнати правоохоронці, було очевидно, що той перебуває в стані глибокого алкогольного сп`яніння та не розуміє змісту того, що відбувається навколо.

За показаннями потерпілого, ОСОБА_8 іноді вживав спиртне, проте за характером був спокійною особою, на чиї поведінкові прояви жодним чином не впливало випите; навпаки, - в стані сп`яніння ставав ще добрішим; не лише не затівав конфліктів та бійок з власної ініціативи, а навіть не піддавався на провокації інших осіб.

При огляді місця події 20.01.2016 року (т. 1 а. с. 141-158) у кімнаті АДРЕСА_4 виявлено труп ОСОБА_8 з розташованою на грудній клітині раною; з місця пригоди вилучені: змив нашарування речовини бурого кольору, гумова капця з нашаруванням речовини бурого кольору, футболка чорного кольору.

Про обставини повернення ОСОБА_8 до кімнати з пораненням показала суду свідок ОСОБА_14 , яка пояснила, що потерпілий доводився їй чоловіком. На протязі трьох років з ними по сусідству живе ОСОБА_7 . Між ним та її чоловіком були дружні стосунки, вони ніколи не сварилися. 19 січня 2016 року вона та чоловік вживали горілку, святкуючи хрещення. Молодші сини подружжя на той час були малими, навчалися в третьому-четвертому класах, а наступний день був днем навчання. Саме тому, коли після 23-00 години у сусіда почала гучно лунати музика, вона та чоловік направилися до нього та попросили вимкнути або зробити музику тихіше, посилаючись на те, що діти не можуть заснути. ОСОБА_7 жодним чином не відреагував на зауваження, тому чоловік відімкнув його житло від електропостачання, що зумовило вчинення тих самих дій ОСОБА_7 , а до того обвинувачений сильно стукав кулаком в стіну їх кімнати. Чоловік знову пішов до ОСОБА_7 , не маючи при собі жодних предметів, а коли повернувся, то повідомив, що ОСОБА_15 підрізав його. Свідок поставила чоловіку стілець, на який він сів, потім впав та більше не вставав. Коли потерпілий зняв футболку, вона помітила у нього рану в області серця. Викликали швидку медичну допомогу та поліцію. Працівники поліції під час огляду шукали знаряддя вбивства, знайшли ніж, вилучили одяг, капці, на яких була кров.

Про ті ж самі обставини повідомила в суді свідок ОСОБА_16 , яка пояснила, що потерпілий ОСОБА_8 доводився їй вітчимом. 19 січня 2016 року вона прийшла додому приблизно о 21-00 годині. Її батьки були вдома, за вечерею вживали алкогольні напої. У сусідів гучно грала музика, між тим настав час вкладати дітей спати. ЇЇ молодші брати займали кімнату, що межує з кімнатою ОСОБА_7 , а стіни між кімнатами дуже тонкі, вони зазвичай чують навіть неголосну розмову сусідів. На зауваження батька та матері ОСОБА_7 жодним чином не відреагував та вів себе зухвало, а його дружина ОСОБА_17 підбурювала його до розвитку конфлікту. Батько був вимушений виключити їм світло, після цього ОСОБА_7 теж відключив їм світло та стукав в стіну, тому батько вдруге пішов до сусідів, а, повернувшись, повідомив, що ОСОБА_7 вдарив його ножом. Батько хотів зняти футболку та впав на підлогу. У батька була одна рана біля серця, крові не було. До цього часу між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 існували теплі дружні стосунки, іноді між ними виникали конфлікти, але вони мирилися.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою, з якою вона знаходиться у фактичних шлюбних стосунках. 19 січня 2016 року до них прийшла в гості її подруга ОСОБА_18 , разом з якою вони святкували водохрещення, вживали алкогольні напої, у кімнаті грала музика. Десь о 24-00 годині до них зайшли сусіди ОСОБА_8 з дружиною, зробили зауваження з приводу музики, після чого у них одразу же виключили світло. Вона лягла спати. Через невеликий проміжок часу почула шум та побачила ОСОБА_7 , який лежав біля ліжка. В коридорі кричала дружина потерпілого, що викликає швидку та поліцію. Вона до коридору не виходила. Через деякий час приїхала швидка допомога та працівники поліції, вона нічого не зрозуміла. Приблизно о 24-00 годині повезли всіх в райвідділ поліції, де їй повідомили, що ОСОБА_7 ударив ОСОБА_8 ножом, але вона цього не бачила, бо спала. Їй відомо, що ОСОБА_19 також зірвав електричний дріт над кімнатою сусідів, тим самим припинивши енергопостачання до їх житла. На обличчі ОСОБА_7 вона бачила синці.

В ході слідчого експерименту, проведеного 15.03.2016 року (т. 1 а. с. 171-174), чий відеозапис відтворений в ході судового засідання, ОСОБА_7 давав пояснення щодо обставин спричинення тілесного ушкодження ОСОБА_8 .

Як слідує з висновку судово-медичної експертизи № 1182 від 01.04.2016 року, виникнення тілесних ушкоджень, а саме: пошкодження в області грудної клітини зліва, у потерпілого ОСОБА_8 є можливим за обставин, вказаних підозрюваним ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту від 15.03.2016 року (т. 2 а. с. 128-129).

Висновок експерта № 278 від 20.01.2016 року містить умовиводи про причину смерті ОСОБА_8 , якою є одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з локалізацією шкіряної рани в третьому міжреберному проміжку по лівій середньо ключичній лінії, з ушкодженням колосердечної сорочки та серця, з вилиттям крові в порожнину колосердечної сорочки та в ліву плевральну порожнину, що призвело до гострої крововтрати. Поранення грудної клітини з ушкодженнями перикарда і серця, виявлене у ОСОБА_8 , є колото-різаним. Одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини у ОСОБА_8 , яке ускладнилось розвитком небезпечного для життя стану крововтрати, як у сукупності, так і окремо, мають ознаки тяжких тілесних пошкоджень, перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Враховуючи морфологічну характеристику, пошкодження у ОСОБА_8 є прижиттєвими, утворилися незадовго (хвилини десяток хвилин) до настання смерті. Після спричиненого колото-різаного поранення грудної клітини ОСОБА_8 міг здійснювати активні дії (в тому числі кричати, пересовуватися тощо) нетривалий період часу, який визначається темпом наростання крововтрати (т. 2 а. с. 19-26).

Згідно з протоколом огляду трупа ОСОБА_8 від 20.01.2016 року було вилучено його одяг, а саме: спортивні штани сірого кольору; змиви з рук; зразки волосся з п`яти областей голови; зрізи вільно виступаючих кінцівок нігтьової пластини з обох рук (т. 2 а. с. 13-17).

У ході проведення обшуку у кімнаті АДРЕСА_2 від 21.01.2016 року виявлені та вилучені: ніж з нашаруванням речовини бурого кольору, який знаходився на столі праворуч від входу до кімнати, 10 ножів, які знаходилися на столі ліворуч від входу до кімнати, нашарування речовини бурого кольору на внутрішній ручці дверей до кімнати, нашарування речовини бурого кольору на телевізорі, який знаходився на тумбі вздовж правої сторони кімнати, нашарування речовини бурого кольору на занавісці тумби, на якої знаходиться телевізор, нашарування речовини бурого кольору на підодіяльнику на дивані, розташованому біля стіни навпроти входу до кімнати, як випливає з протоколу обшуку (т. 2 а. с. 1-11).

Висновками судової медично-криміналістичної експертизи №115 від 16.03.2016 року встановлено, що рана на клапті шкіри з області передньої поверхні грудної клітки зліва від трупа ОСОБА_8 утворилася від дії плаского одностороннє-гострого колюче-ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обух та лезо. Найбільша ширина частини клинка, що занурилася, становила близько 13-15 мм. Результати проведеного експериментально-порівняльного дослідження дають підставу вважати, що можливість утворення справжньої рани на клапті шкіри та відповідно пошкодження на футболці потерпілого від дії наданого на експертизу ножа не виключається (т. 2 а. с. 86-90).

За висновками імунологічної експертизи № 253 від 21.01.2016 року, рідка кров ОСОБА_7 відноситься до групи АВ ізосерологічної системи АВО з супутнім антигеном ОСОБА_20 (т. 2 а. с. 122).

За висновками імунологічної експертизи № 319 від 29.01.2016 року, в змивах з кистей рук ОСОБА_8 встановлена наявність крові людини, чиє походження від ОСОБА_8 не виключається, але виключається її походження від ОСОБА_7 (т. 2 а. с. 29-31).

За висновками цитологічної експертизи № 82 від 16.02.2016 року, при дослідженні піднігтьового змісту кистей рук трупа ОСОБА_8 знайдена кров людини, чиє походження від ОСОБА_8 не виключається, проте виключається походження крові від ОСОБА_7 (т. 2 а. с. 34-36).

Як випливає із змісту імунологічної експертизи № 322 від 04.02.2016 року, в змиві гумової капці, футболці встановлена наявність крові людини, чиє походження від потерпілого ОСОБА_8 є ймовірним. Походження крові від підозрюваного ОСОБА_7 виключається (т. 2 а. с. 39-41).

За висновком імунологічної експертизи № 321 від 04.02.2016 року, на спортивних штанах потерпілого ОСОБА_8 встановлена наявність крові людини, чиє походження від потерпілого не виключається, проте виключається походження крові від підозрюваного ОСОБА_7 (т. 2 а. с. 44-46).

Висновком імунологічної експертизи № 320 від 04.02.2016 року встановлено, що в змиві з ручки вхідних дверей, змиві з телевізора, вирізі тканини та фрагменті підковдри встановлена наявність крові людини, яка ймовірно може походити від потерпілого та чиє походження від ОСОБА_21 виключається (т. 2 а. с. 49-51).

За висновком судової медично-криміналістичної експертизи №104 від 24.02.2016 року, рана на клапті шкіри з області передньої поверхні грудної клітки зліва від трупа ОСОБА_8 утворилася від дії плаского односторонньо гострого колюче- ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обушок та лезо. Найбільша ширина клинка, що занурилася, становила близько 13-15 мм. Слідів сполук заліза на стінках і по краях рани не виявлено (т. 2 а. с. 82-84).

Як свідчать висновки додаткової судово-медичної експертизи № 1183 від 01.04.2016 року, з урахуванням даних медико-криміналістичної експертизи № 115 від 25.03.2016 року та судово-медичної експертизи № 278 від 20.02.2016 року трупа ОСОБА_8 , за якої виявлено одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини, котре утворилося від дії плаского односторонньо гострого колюче- ріжучого предмету, яким міг бути клинок ножа, що має обушок та лезо, найбільша ширина клинка, що занурилася, становила близько 13-15 мм., що не виключає можливості утворення даного поранення з пошкодженням колосердечної сорочки та серця ножом, довжина якого складає 85-86 мм (т. 2 а. с. 98-99).

За висновком імунологічної експертизи № 323 від 04.02.2016 року, на речах підозрюваного ОСОБА_7 , а саме: светрі, спортивних штанах синього кольору та спортивних штанах чорного кольору встановлена наявність крові людини, чиє походження від самого підозрюваного ОСОБА_7 за наявності у нього тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею на момент скоєння злочину, не виключається, а також не виключається домішок крові потерпілого ОСОБА_8 (т. 2 а. с. 102-105).

До таких саме висновків дійшов автор імунологічної експертизи № 318 від 29.01.2016 року, за змістом якої в змивах з кистей рук ОСОБА_7 встановлена наявність крові людини, чиє походження від самого підозрюваного ОСОБА_7 при наявності у нього тілесних ушкоджень з зовнішньою кровотечею на момент скоєння злочину, не виключається, а також не виключається домішок крові потерпілого ОСОБА_8 (т. 2 а. с. 108-110).

На користь осудності обвинуваченого щодо інкримінованих йому дій свідчить висновок судово-психіатричної експертизи № 94 від 29.02.2016 року, за яким ОСОБА_7 ознак психічного розладу не виявляв та не виявляє в теперішній час. В період інкримінованого йому правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, міг і в теперішній час може усвідомлювати значення своїх дії й керувати ними (т. 2 а. с. 144-148).

В силу п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин.

Обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зазначені в статті 91 КПК України, встановлюються на підставі безпосередньо досліджених судом фактичних даних (доказів).

Перелічені судом докази підтверджують фактичні обставини, що утворюють зміст обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Вказані фактичні дані послідовні, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності, логічно поєднуються одне з одним, об`єктивно відтворюють події злочинів.

Сукупність наведених судом фактичних даних, які належні до цього провадження, достовірні, добуті у встановленому законом порядку, тому є допустимими, відтворюють обставини, що підлягають доказуванню в цьому провадженні, і можуть бути використані для визнання обвинувачення доведеним.

Дійшовши висновку, що винні дії обвинуваченого ОСОБА_7 утворюють диспозицію частини статті Закону про кримінальну відповідальність, а сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення на користь обвинувачення, суд виходить з висловленого висновку про достатність та взаємозв`язок досліджених доказів, оцінку яких навів суд.

До процесуальних джерел доказів в силу ст. 84 КПК України відносяться і показання обвинуваченого, тому суд вважає за необхідне оцінити їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив.

Заяви обвинуваченого про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілого та перебування в стані необхідної оборони, зумовленої винною протиправною поведінкою ОСОБА_8 , що означає наявність в кримінальному провадженні обставин, які виключають злочинність вчинених ОСОБА_7 дій, суд знаходить неспроможними, виходячи з такого.

Статтею 36 КК України внормовано поняття необхідної оборони, якою визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Аналогічні роз`яснення містяться в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону».

З наведеного положення закону про кримінальну відповідальність та роз`яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що для кваліфікації стану необхідної оборони є необхідною констатація таких передумов, як: наявність ознак суспільно небезпечного посягання в діях потерпілого (1), мета захисту особи, яка захищається, або іншої особи від вказаного посягання, тобто реальне існування небезпеки для охоронюваних законом прав та інтересів (2), заподіяння шкоди, тому, хто посягає (3), необхідність шкоди і її достатність в кожному конкретному випадку для негайного відвернення чи припинення посягання (4), недопущення перевищення меж необхідної оборони (5).

Тобто до критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.

Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється як юридичне втілення суспільної небезпечності, тобто вчинення діяння, що передбачене як злочин однією зі статей Особливої частини КК.

Виходячи з викладеного збіг обставин, в яких опинилася особа, що перебуває в стані необхідної оборони, призваний усунути злочинність скоєного потерпілим, чиї дії повинні характеризуватися кримінально караним характером.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону» роз`яснено, що оскільки відповідно до ст. 11 КК злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), не утворюють стану необхідної оборони дії, спрямовані на припинення правопорушення та заподіяння шкоди, яке хоча формально й містить ознаки злочину, але через малозначність не становить суспільної небезпеки. Тобто, стан необхідної оборони утворює лише таке посягання, яке досягає ступеня суспільної небезпечності, притаманної саме злочину.

Суспільно небезпечне посягання породжує право на необхідну оборону незалежно від того, чи вчинене воно навмисно або з необережності чи навіть без вини. Достатньо, щоб таке посягання за своїми об`єктивними ознаками спричинило істотну шкоду або створювало безпосередньо загрозу спричинення такої шкоди правоохоронюваним інтересам.

Верховним Судом України у постанові від 27 листопада 2014 року у кримінальній справі №5-34кс14 висловлена правова позиція, за змістом якої стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.

Під протиправністю дій потерпілого напередодні завдання йому шкоди сторона захисту розуміє спричинення ОСОБА_7 ударів, один з яких, за версією сторони захисту, був нанесений сковородою.

Вирішуючи питання про наявність в обстановці спричинення шкоди потерпілому ознак стану необхідної оборони для обвинуваченого, суд виходить з такого.

Як встановлено судом, потерпілий зазнав смертельного ушкодження під час конфлікту з обвинуваченим, який виник і розвивався у зв`язку з порушенням обвинуваченим правил спільного проживання в гуртожитку і характеризувався вільним застосуванням кожним з учасників цього конфлікту знарядь захисту своїх прав, зокрема, припинення кожним з учасників конфлікту енергопостачання до житла іншого учасника.

Вказаний конфлікт розвивався в звичних для кожної із сторін умовах, тобто в умовах їх повсякденної життєдіяльності, а саме: в житлі, якому в умовах гуртожитку не притаманні такі ознаки, як визначеність меж володіння, його відокремленість, захищеність від посягань сторонніх осіб, про що свідчить і семантика іменника «гуртожиток».

Гуртожиток як призначене для спільного проживання протягом певного часу певних категорій осіб поряд з кімнатами, де проживають його мешканці, обладнаний і місцями загального користування, такими, як кухні, санвузли, комори тощо, що свідчить на користь більш демократичних умов побуту, які припускають вільне спілкування в умовах спільного житла.

Означене свідчить на користь можливості проникнення до сусідніх кімнат без дотримання зазвичай прийнятих в суспільстві процедур щодо завідомого повідомлення про намір відвідати господаря, отримання його згоди і т. і.

Сторони є сусідами, до описаних подій їх стосунки характеризувались відношеннями дружби, які, як одностайно заявляють свідки, потерпілий, а також сам обвинувачений, тривали якнайменше три роки і простирались з моменту вселення ОСОБА_7 до гуртожитку до настання насильницької смерті ОСОБА_22 .

Про безперешкодність доступу до житла один одного та відсутність необхідності отримання заздалегідь дозволу на такий доступ повідомляли суду свідки, а також сам обвинувачений, тому суд вважає, що такі відвідування охоплюються традиціями сумісного проживання в умовах гуртожитку.

У зв`язку з викладеним суд не вбачає у відвідуваннях потерпілим кімнати обвинуваченого, які були зумовлені необхідністю закликати ОСОБА_7 до дотримання громадського порядку та правил спільного проживання, ознак свавільного проникнення до володіння особи.

Під час судового розгляду судом досліджений висновок експерта № 216 д від 05.04.2016 року про наявність у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у вигляді крововиливу і садна в лівій виличній області, крововиливів в правій скроневій області, в області правої вушної раковини, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, що утворилися від дії тупих предметів і давність утворення яких не суперечить строку, що вказаний обвинуваченим (а. с. 212 т. 1), а також висновок № 1207 д від 05.04.2016 року про те, що утворення виявлених тілесних ушкоджень не виключено за обставин, на які вказав ОСОБА_7 під час слідчого експерименту (а. с. 244-245 т. 1).

Ці процесуальні джерела, заявляє сторона захисту, є документальним підтвердженням отриманої ОСОБА_7 внаслідок протиправного вторгнення до його житла і протиправного застосування до нього насильства з боку потерпілого шкоди, в інтересах відвернення якої він був вимушений застосувати знаряддя захисту.

Оцінюючи ці твердження, суд виходить з того, що навіть за умови спричинення такого насильства потерпілим вказані обставини не свідчать на користь виникнення у ОСОБА_7 стану необхідної оборони, оскільки не може констатувати ознак цього стану, виходячи з такого.

Як зазначено, передумови для оцінки обстановки захисту від протиправного посягання внормовані статтею 36 КК України.

Аналізуючи обстановку спричинення шкоди життю ОСОБА_8 , суд приймає до уваги конфлікт між сторонами, який розвивався протягом певного часу і з початку його виникнення характеризувався небажанням ОСОБА_7 виконувати обов`язок, що витікає з правил сумісного прожиття, і вимкнути музику, участь в цьому конфлікті особи, з якою він перебував у фактичних шлюбних стосунках, в подальшому лихослів`ям ОСОБА_7 , образливими заявами в бік сім`ї потерпілого, стуканням кулаками по стінам сусідської кімнати, припиненням енергопостачання у відповідь на аналогічні дії потерпілого.

Наведені обставини свідчить про те, що обвинувачений не сприймав вказану обстановку, як таку, що наповнена реальним існуванням небезпеки для його благополуччя, а сприймав її як сварку, що триває, за якої кожна із сторін відстоює свій інтерес.

Відсутність підстав для сприйняття обстановки такою, що наповнена для ОСОБА_7 небезпекою, підтверджує відсутність однієї з передумов для кваліфікації стану особи як стану необхідної оборони, а вказані обставини свідчать про те, що з`ясування взаємовідносин під час сварки з застосуванням притаманних такій ситуації знарядь захисту (лайка, лихослів`я, можливе спричинення ударів) не створювало для ОСОБА_7 обстановки необхідної оборони та не давало підстав для відвернення посягання ОСОБА_8 із використанням ножа.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками не могли створити реальну та безпосередню невідворотну загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , тому вважати, що обвинувачений, завдаючи потерпілому удар ножом, перебував у стані необхідної оборони, про що йдеться у доводах ОСОБА_7 та його захисника, немає підстав.

Як зазначено в постанові Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у справі № 154/215/19, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оброни, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Вказані умовиводи враховує колегія суддів стосовно фактичних обставин справи, встановлених судом, дійшовши переконання, що навмисні дії зі спричинення смертельного поранення знаряддям, що характеризується колюче-ріжучими властивостями, тому є джерелом підвищеної небезпеки, чий удар був спрямований в життєво важливий орган людини, а отримане поранення потягло настання смерті на місці пригоди, жодним чином не були підпорядковані меті захисту від суспільно небезпечного посягання, а є виявом бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися з ним).

Про відсутність можливості сприйняття обвинуваченим аналізуємої обстановки як реальної загрози для його життя та здоров`я свідчать і теплі стосунки між сторонами, що існували напередодні і характеризувалися довірою один до одного; той факт, що конфлікт розвивався у звичній для винної особи обстановці; характеристикою ОСОБА_22 , наданою сусідами, про його добру вдачу, врівноваженість співчутливість, справедливість, вміння прийти на допомогу, відсутність випадків з`ясування стосунків з застосуванням насильства (а. с. 114-115 т. 1), а також показання потерпілого ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_8 не лише не затівав конфліктів та бійок з власної ініціативи, а навіть не піддавався на провокації інших осіб.

Про відсутність сприйняття ситуації, в якій розвивався конфлікт, як такої, що містить в собі загрозу для ОСОБА_7 , свідчить і стан його сп`яніння в момент вчинення кримінально караних дій, документально підтверджених відомостей про глибину якого хоча й не надано стороною обвинувачення, але про який свідчать досліджені судом фактичні дані, зокрема, показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , що зазначили в суді про неадекватний стан ОСОБА_7 , коли того виводили з гуртожитку співробітники поліції; його власні показання про те, що напередодні події злочину він випив не менш ніж 350 грамів горілки; умовиводи судової психіатричної експертизи про те, що в момент вчинення правопорушення він перебував в стані гострої алкогольної інтоксикації.

На стані сп`яніння обвинуваченого суд зауважує тому, що зазвичай цьому стану, як випливає з медичних досліджень, притаманні відчуття психічного і фізичного комфорту, уповільнення асоціативного процесу, переоцінка власних можливостей, з`явлення образ, докорів на адресу оточення.

Зазначаючи про протиправність дій потерпілого, для відвернення яких, окрім, як застосування ножу, у ОСОБА_7 не було альтернатив, сторона захисту в судовому засіданні стверджує про застосування потерпілим при нанесенні ударів ОСОБА_7 сковороди, яка знаходилась в кімнаті ОСОБА_7 .

Суд не вбачає підстав для застосування вказаних доводів на користь версії сторони захисту, оскільки участь вказаного знаряддя не підтверджена жодними фактичними даними.

Про надуманість вказаної версії свідчать пояснення обвинуваченого під час проходження ним експертизи з визначення ступеню тяжкості отриманих ним тілесних ушкоджень, коли він лише зазначає, що під час сварки з сусідом отримав від останнього удари в область обличчя та голови (а. с. 212-215 т. 1); його пояснення під час слідчого експерименту, коли він не згадує про участь сковороди як знаряддя нападу (а. с.); його пояснення комісії експертів-психіатрів під час проведення судової психіатричної експертизи лише про нанесення ударів кулаками (а. с. 144-148 т. 2).

Показання обвинуваченого в ході судового розгляду про отримання ним удару сковородою суперечать також його власним показанням під час попереднього судового розгляду, який увінчався ухваленням вироку від 17.10.2017 року, коли він заявляв, що озброївся ножом, побачивши, що ОСОБА_8 потягнувся за сковородою, а отримав удар сковородою лише після нанесення ним самим удару ножом.

Хоча сторона захисту і зауважує на тому, що через недбале відношення до обов`язку ефективного розслідування кримінального провадження орган досудового розслідування не вжив заходів для встановлення цього знаряддя, що потягло неможливість правильного встановлення фактичних обставин справи, проте підстав для пошуку сковороди під час проведення обшуку в кімнаті кімнати № 25 гуртожитку, де проживав обвинувачений, що проводився вже 21 січня 2016 року, не було, оскільки на означені обставини підозрюваний не вказував з самого початку розслідування. За умови ж вчасного отримання цієї інформації та важливості для розслідування вказаного речового доказу необхідні заходи були б застосовані в ході цієї процесуальної дії.

Тілесних ушкоджень, які могли б загрожувати життю ОСОБА_7 , в останнього виявлено не було, а встановлені висновком експерта № 216 від 20.01.2016 року (т.1 а.с.212) у ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, у разі встановлення особи, яка спричинила такі ушкодження, підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України, проте дії цієї особи не можна вважати такими, від яких єдиним порятунком є заподіяння смерті.

Таким чином, оцінюючи заяви обвинуваченого про наявність обставин, що виключають кримінальну протиправність його діяння, суд доходить висновку, що вони спростовуються наведеними судом фактичними даними, сукупність яких підтверджує ґрунтовність обвинувачення.

Показання обвинуваченого в цій частині колегія оцінює як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яка застосовується особами, підданими кримінальному переслідуванню, що не є суб`єктом відповідальності за неправдиві свідчення, на власний розсуд.

Разом з тим показання обвинуваченого про застосування ним насильства щодо потерпілого, внаслідок якого сталася смерть ОСОБА_8 , за яких він надає своїм діям зміст, що не містить кримінальної складової, узгоджуються з іншими процесуальними джерелами та у сукупності з ними підтверджують факт вчинення протиправного позбавлення життя людини, тому враховуючи взаємозв`язок показань обвинуваченого в цій частині з іншими фактичними даними, суд вважає за можливе використати їх на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним.

Аналізуючи зміст суб`єктивної сторони вчиненого ОСОБА_7 діяння, колегія виходить з того, що зміст цього елементу диспозиції злочину, що передбачений частиною 1 ст. 115 КК України, може характеризуватися як прямим, так і непрямим умислом, і доходить висновку, що ОСОБА_7 вчинив вбивство потерпілого, діючи з непрямим умислом, виходячи з такого.

Суб`єктивній стороні умисного вбивства притаманні умисні дії, що вчиняються як з прямим умислом, коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання, так і з непрямим , коли особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажає, але свідомо припускає їх настання.

Умисне вбивство розглядається як вчинене з непрямим умислом, коли винний хоча і не бажає настання смерті іншої людини, але свідомо припускає її настання. Умисно завдаючи шкоду потерпілому, винний не передбачає конкретно, яка саме шкода матиме місце, допускаючи можливість будь-якої шкоди,в тому числі й смерті, яка фактично настає.

Позиція ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на вбивство потерпілого, не звільняє його від відповідальності, оскільки відсутність бажання спричинити смерть іншій особі не виключає наявності умислу на вбивство.

Що стосується обстановки, за якої потерпілий отримав тілесне ушкодження знаряддям з колюче-ріжучими власнивостями в життєво-важливий орган, яке зумовило миттєве настання смерті, вона свідчить про те, що ОСОБА_7 якщо не бажав смерті ОСОБА_8 , проте свідомо допускав можливість настання будь-яких невизначених суспільно небезпечних наслідків.

І оскільки під час раптової бійки або сварки наявність заздалегідь обдуманого умислу на позбавлення потерпілого є менш вірогідно, суд вважає, що ОСОБА_7 за викладених обставин, усвідомлюючи злочинний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажав, але свідомо припускав їх настання, тобто діяв з непрямим умислом.

Згаданий судом висновок судової психіатричної експертизи, хоча й в силу ст. 88 КПК України не використовується судом на підтвердження винуватості ОСОБА_7 в частині відомостей про його характер та оцінки окремих рис характеру, але містить умовиводи комісії про повне усвідомлення обвинуваченим протиправного змісту вчинених дій та невідворотності покарання за скоєне, тому в цій частині підкріплює висновок колегії суддів про спрямованість умислу ОСОБА_7

Принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, які є однією з засад кримінального судочинства, внормований статтею 17 КПК України, відповідно до якої ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Зміст принципу «поза розумним сумнівом» сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України», з якого випливає, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Встановивши обставини справи на підставі наданих суду фактичних даних, суд знаходить сукупність цих даних, які є допустимими, належними та достовірними, достатньою для прийняття процесуального рішення на користь обвинувачення, яке поза розумним сумнівом доведене в цьому провадженні.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд доходить висновку про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України як умисного вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.

Інші матеріали кримінального провадження, оголошені судом в порядку ст. 358 КПК України за клопотанням сторони обвинувачення, зокрема матеріали експертиз: № 188-д від 29.01.2016 року (т.2 а.с.55-57), № 186-д від 29.01.2016 року (т.2 а.с.61-66), № 563 від 04.03.2017 року (т.2 а.с.70-71), № 15 від 02.03.2016 року (т.2 а.с.74-75), № 149 від 02.03.2016 року (т. 2 а.с. 78-80), № 585-1 від 04.04.2016 року (т. 2 а.с. 94-96), хоча і належні до цього кримінального провадження, проте не містять інформації про обставини, що підлягають доказуванню, тому не згадуються судом на обґрунтування обвинувачення, визнаного судом доведеним.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання, бере до уваги думку потерпілих про вид та розмір покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_7 скоїв особливо тяжкий злочин, об`єктом якого є охоронювана Основним Законом України найвища соціальна цінність життя людини.

Наявність судимості за кримінально каране діяння проти життя та здоров`я особи свідчить про його схильність до скоєння суспільно небезпечних правопорушень та про певний рівень суспільної небезпеки обвинуваченого, що повністю виключає застосування щодо нього інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, а також для застосування положень закону про призначення більш м`якого покарання або покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення.

Обтяжуючими його покарання обставинами є вчинення злочину в стані сп`яніння та рецидив злочинів.

Пом`якшуючих покарання обвинуваченого обставин судом не встановлено.

Вирішуючи питання про розмір покарання у вигляді позбавлення волі, суд, керуючись інтересами досягнення мети покарання, якою, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення засудженого, бере до уваги давність вчинення інкримінованих ОСОБА_7 дій, з моменту яких минуло майже сім років, що свідчить про певне нівелювання суспільної небезпечності вчиненого та особи винного, а також ту обставину, що протягом вказаного періоду обвинувачений жодного разу не припустився порушення процесуальної дисципліни, послідовно відвідуючи всі засідання суду, а тривалість вказаного строку зумовлена іншими обставинами.

Бере до уваги суд і відомості про особу обвинуваченого, який перебуває у віці, коли особа здатна переоцінити вчинені дії, усвідомити значущість моральних та соціальних цінностей; наявність у нього роботи хоча й у відсутність офіційного працевлаштування; наявність усталених соціальних зв`язків, що у сукупності вказує на достатній рівень його соціалізації.

Бере до уваги суд і стан здоров`я обвинуваченого, його хронічну хворобу нижніх кінцівок.

Відсутність захворювань, що становлять небезпеку для оточення, також свідчить на користь передумов для виправлення обвинуваченого та можливості його звернення до моральних та соціальних цінностей.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до ст. 8 Основного Закону в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права вимагає від держави його втілення шляхом запровадження ідей соціальної справедливості, свободи, рівності тощо.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішенні від 30 січня 2003 р. № 3-рп/2003 у справі «Про розгляд судом окремих постанов слідчого і прокурора», відповідно до якої правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Вимога додержувати справедливості під час застосування кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема, у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 р.), статті 14 Міжнародного пакту про громадські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

З урахуванням викладеного суд вважає, що цілі покарання будуть забезпечені у випадку призначення покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк в межах санкції частини статті обвинувачення, не вбачаючи обставин, які могли б зумовити призначення того розміру цього виду покарання, який запропоновано суду обрати прокурором і який є досить суворим з урахуванням наведених вище обставин.

Цивільний позов в кримінальному провадженні не заявлений.

Доля речових доказів підлягає вирішенню у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати з проведення експертиз, висновки яких використані судом на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним, у відповідності до положень ст. 124 КПК України належить стягнути з обвинуваченого у доход держави.

Час попереднього тримання обвинуваченого ОСОБА_7 з моменту його затримання за підозрою у вчиненні злочину, а саме: з 20 січня 2016 року по 31 жовтня 2019 року включно у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року належить зарахувати в строк покарання ОСОБА_7 з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, хоча вказаний Закон і втратив чинність 21 червня 2017 року, з урахуванням таких міркувань.

Встановлений статтею 8 Основного Закону принцип верховенства права є і однією з засад кримінального провадження відповідно до ст. ст. 7, 9 КПК України.

Законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права (ст. 3 КК України).

Злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння згідно із ч. 2 ст. 4 КК України.

В силу ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 4 ст. 5 КК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Законом України № 2046-УП від 18 травня 2017 року, який набув чинності 21 червня 2017 року, частину 5 ст. 72 КК України викладено в такій редакції: «попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті».

Таким чином, суд констатує, що положення Закону України № 2046-УП від 18 травня 2017 року погіршує становище осіб, що піддані кримінальному переслідуванню, тому у відповідності до ч. 4 ст. 5 КК України вважає за необхідне застосувати положення того закону, який пом`якшує становище обвинуваченого, тобто положення ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року.

Подібний висновок, відповідно до якого у випадку, коли особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), під час зарахування попереднього ув`язнення в строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі, висловлений в постанові Великої Палати Верховного Суду України в справі № 663/537/17 від 29.08.2018 року, який є обов`язковим для суду при вирішенні аналогічних правовідносин.

І так як кримінально каране діяння, винним у якому визнаний ОСОБА_7 , вчинене ним до 20 червня 2017 року, суд, як зазначено, вбачає всі підстави для застосування положень ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, що передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити йому покарання у виді семи років шести місяців двадцяти чотирьох днів днів позбавленні волі.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УП від 26 листопада 2015 року зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_7 строк його попереднього ув`язнення з 20 січня 2016 року по 31 жовтня 2019 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Початок відбування покарання обчислювати з моменту затримання за підозрою у вчиненні злочину, а саме: з 20 січня 2016 року.

Вважати призначене покарання повністю відбутим на момент проголошення вироку.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Стягнути з ОСОБА_7 у дохід держави витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні в сумі 1104,84 (одна тисяча сто чотири) гривні 84 копійки.

Речові докази:

-DVD-R диск із відеозаписом ходу огляду місця події від 20.01.2016 року, DVD-R диск із відеозаписом ходу слідчого експерименту від 15.03.2016 року, що знаходяться в матеріалах кримінального провадження, зберігати з матеріалами кримінального провадження;

-змив речовини бурого кольору з місця події, гумова капця з нашаруванням речовини бурого кольору з місця події, футболку, ніж з нашаруванням речовини бурого кольору, 10 ножів, 2 змиви речовини бурого кольору, 2 вирізи тканини з нашаруванням речовини бурого кольору, матеріал для можливого ДНК- дослідження з нашаруванням речовини бурого кольору, штани та труси ОСОБА_8 , зразки волосся трупа ОСОБА_8 , змиви з рук трупа ОСОБА_8 , зрізи вільних кінців нігтьових пластин з рук трупу ОСОБА_8 , матеріал для можливого ДНК-дослідження з зрізів вільних кінців нігтьових пластин з рук тупа ОСОБА_8 , одяг ОСОБА_7 : светр, 2 спортивних штанів, футболку, пару чобіт, труси, зразки крові та слини ОСОБА_7 , змиви з рук ОСОБА_7 , зразки крові та жовчі ОСОБА_8 , які зберігаються у камері речових доказів відділу поліції № 3 Запорізького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, знищити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу було подано.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам кримінального провадження, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення вироку, копію вироку буде направлено не пізніше наступного дня після його проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_23

Судді ОСОБА_24

ОСОБА_25 ОСОБА_26