Справа №585/569/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/130/23 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Справи в порядку виконання судових рішень у кримінальних провадженнях
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2023 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у клопотанні про дострокове звільнення від відбування покарання, -

ВСТАНОВИЛА:

До Роменського міськрайонного суду Сумської області звернувся ОСОБА_7 з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання. Своє рішення суд мотивував тим, що КК України та КПК України не визначають за судом права і можливості дострокового звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, так як і не визначають процесуальної процедури вирішення даного питання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просив визнати розгляд справи Роменським міськрайонним судом Сумської області за його клопотанням про умовно-дострокове звільнення таким, що порушило ч.4-5 ст.9 КПК України, визнати відмову в задоволенні вищевказаного клопотання безпідставною, скасувати ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року, а матеріали провадження направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з додержанням вимог ч.4-5 ст.9 КПК України.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги засуджений ОСОБА_7 вказував, що

Роменським міськрайонним судом Сумської області було безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання, не було взято до уваги обґрунтувань з посиланнями на положення національного та міжнародного законодавства, які надають суду право та механізми застосування дострокового звільнення, чим було порушено право на справедливий суд.

Зазначав, що судом першої інстанції в своєму рішенні проігноровано п.п.9-12 Резолюції (76) 2 від 17.02.1976 року Комітету міністрів Ради Європи «Про поводження з особами, засудженими до тривалих термінів ув`язнення», практику Європейського суду з прав людини, а тому судом допущено процесуальне порушення ч.4-5 ст.9 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які вимоги апеляційної скарги засудженого підтримали, просили їх задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати, а матеріали кримінального провадження направити до суду першої інстанції на новий судовий розгляд, думку прокурора, який проти задоволення вимог апеляційної скарги засудженого заперечив, просив оскаржувану ухвалу суду залишити без зміни, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаних вимог закону судом першої інстанції при розгляді клопотання ОСОБА_7 належним чином дотримано.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 засуджений вироком Апеляційного суду Чернігівської області від 18 липня 2003 року за ст. 115 ч. 2 п.п. 1, 2, 4, 6, 9, ст. 187 ч. 4, ст. 357 ч. 3 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Даний вирок переглянутий та залишений без змін ухвалою Верховного суду України від 21 жовтня 2003 року.

На обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції правильно врахував, що ОСОБА_7 звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, однак ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року відмовлено у задоволенні вказаного клопотання, оскільки КК України та КПК України не визначають за судом права і можливості дострокового звільнення особи засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі, так як і не визначають процесуальної процедури вирішення даного питання.

Відповідно ст. 152 КВК, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом, а згідно ч. 1 ст. 82 КК особам, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. При цьому ч. 4 цієї норми закону встановлені конкретні строки, після фактичного відбуття яких (в залежності від ступеня тяжкості) можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким.

Відповідно ч. 1 ст. 51 КК, до осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, судом можуть бути застосовані такі види покарань, зокрема: п. 11) позбавлення волі на певний строк; п. 12) довічне позбавлення волі. При цьому кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст. 63 і 64 КПК) і виокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Виходячи із вищезазначених положень, можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання передбачене ст. 81 КК України може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Велика Палата Верховного Суду (далі ВП ВС) у своїй постанові від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Пєтухов проти України», де Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року визнано такими, що не відповідають Конституції України(є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

При цьому, зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Відповідно до ч. 1, 5ст. 82 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Відповідно до п. 3 ч. 3ст. 81 КК України із змінами, внесеними згідно із Законом України № 2690-ІХ від 18 жовтня 2022 року, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисне кримінальне правопорушення протягом невідбутої частини покарання.

З наведених норм вбачається, що на даний час засуджені, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, мають право на заміну невідбутої частини покарання на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та в подальшому на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів клопотання, засуджений ОСОБА_7 відбув більше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання, а тому має право на розгляд щодо нього судом питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, визначеному ст. 82 КК України.

Проте, жодних даних, що засуджений ОСОБА_7 до звернення із заявою про умовно-дострокове звільнення звертався вже до суду з клопотанням про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням у порядку, передбаченому ст. 82 КК України, матеріали провадження не містять..

Щодо доводів апелянта про те, що судом першої інстанції не було взято до уваги його обґрунтувань з посиланням на положення національного та міжнародного суду, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до визначеного законодавством порядку без вирішення питання про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі, неможливе застосування умовно-дострокового звільнення до засудженого, який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Що стосується доводів засудженого, про неврахування судом першої інстанції в своєму рішенні практики Європейського суду з прав людини та Резолюції (76) 2 від 17.02.1976 року Комітету міністрів Ради Європи, то вони не відповідають дійсності.

Так, встановлені Європейським судом з прав людини порушення, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Крім того, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Разом з тим, враховуючи баланс інтересів щодо довічно ув`язнених, слід також приймати до уваги, що це зазвичай особи, які скоїли особливо тяжкі злочини насильницькі злочини, є жертви, які від них постраждали, є незворотні наслідки у вигляді смерті певних осіб, тому держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

Крім іншого, при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об"єднаного Королівства» 09.07.2013 в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

У 32 інших Договірних країнах існує інший механізм перегляду покарання, призначеного довічно ув`язненим інтегрований в рамках закону і на практиці, де здебільшого, мінімальних строк, за яким засуджений при відбутті довічного ув`язнення вправі звернутися за переглядом покарання. Цей строк, як і в Україні становить 20-25 років.

Крім того, згідно п. 97 рішення «Кафкаріс проти Кіпру» ЄСПЛ зазначив, що призначення покарання у виді довічного позбавлення волі дорослому злочинцю само по собі не заборонено і не протирічіть ст. 3 та будь-якій іншій статті ЄКПЛ з посиланням численні рішень у справах ЄСПЛ.

Згідно п. 98 зазначеного рішення, аналіз судової практики ЄСПЛ щодо можливості скорочення довічного позбавлення волі свідчить про те, що якщо національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного позбавлення волі з метою його пом`якшення, скорочення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимогам ст. 3 ЄКПЛ.

Колегія суддів наголошує, що на теперішній час КК України передбачено можливість умовно-дострокового звільнення засудженого після звернення його до суду із клопотанням про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким його видом, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Отже, судом першої інстанції, в супереч доводам апелянта, обґрунтовано відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки на момент звернення засудженого з таким клопотанням були відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 03 березня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4