Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

12 січня 2023 року м. Рівне

Колегія суддів Рівненського апеляційного суду у складі :

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

представника потерпілих - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника-адвоката ОСОБА_10 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_12 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року, якою продовжено ОСОБА_9 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України, строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000002,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року продовжено дію запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 на строк 60 днів, тобто до 30 січня 2023 року.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_12 просить вказану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту в період часу з 22.00 од. до 07.00 год., за адресою: АДРЕСА_1 , з покладенням на обвинуваченого процесуальних обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

На обґрунтування цих вимог зазначив, що місцевий суд, розглядаючи це клопотання, не врахував мети застосування запобіжного заходу та практики Євпопейського суду з прав людини. Зазначив, що потерпілий ОСОБА_6 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, перетинав проїзну частину у недозволеному місці. Також на даний час допитані усі свідки і потерпілі, а тому ризик впливу обвинуваченого на цих осіб є недоведеним. Захисник також зазначив, що судом залишено без уваги, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше не притягався до кримінальної відповідальності, повністю визнає свою вину, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, добровільно відшкодував потерпілій стороні матеріальну та моральну шкоду.

Окрім того, на переконання захисника, при розгляді даного клопотання, місцевим судом було допущено істотне порушення вимог КПК, а саме суд не надав можливості стороні захисту висловити свою думку.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_9 і його захисника-адвоката ОСОБА_10 , які просили задовольнити апеляційну скаргу та обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, міркування прокурора ОСОБА_4 , яка просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, думку потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх представника - адвоката ОСОБА_8 , які також просили відмовити у задоволенні апеляційних вимог сторони захисту та залишити обвинуваченому раніше обраний вид запобіжного заходу, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів цієї судової справи, у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000002 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.286-1, ч.1 ст.135 КК України.

Колегією суддів встановлено, що 02 січня 2022 року ОСОБА_9 було затримано в порядку ст.208 КПК та в подальшому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого неодноразово продовжувався. Судовий розгляд цього провадження імсцевим судом не завершено.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд в обґрунтування рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 зазначив, що ризики і підстави застосування цього запобіжного заходу на даний час не змінились та не відпали, а застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Як визначено ст.ст.176, 178, 183 КПК, тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що вказані вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 не були дотримані в повному обсязі.

Зокрема, місцевий суд, продовживши обвинуваченому ОСОБА_9 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти заявленому прокурором ризику - переховування обвинуваченого від суду.

При цьому колегія суддів враховує позиції Європейського Суду з прав людини, які, згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа «Руденко проти України»).

У контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Як визнав ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

На переконання колегії суддів, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 містить формальний виклад обставин, а необхідність продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу мотивована лише тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винним, та вагомістю наявних доказів про вчинення ним інкримінованих злочинів.

Однак, місцевий суд, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст.178 КПК.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а місцевим судом не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу ризик переховування обвинуваченого від суду не зменшився та виправдовує подальше застосування до нього найбільш суворого виду запобіжного заходу.

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

У контексті практики Європейського суду з прав людини, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Зокрема, ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бакчиєв проти Молдови»).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк тримання під вартою.

Так, суд апеляційної інстанції враховує положення ст.5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

При цьому колегія суддів зауважує, що висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_9 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований та носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Разом з тим, як було встановлено під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_9 визнає свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільно сплачено потерпілим 20 000 доларів США на компенсацію заподіяної шкоди, має сталі соціальні зв`язки - проживає з батьком, працевлаштований і позитивно характеризується як за місцем проживання, так і за місцем роботи, вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Сукупність вказаних обставин, на переконання колегії суддів, значно знижує ризик переховування обвинуваченого від суду та свідчить про можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Згідно приписів ст.181 КПК,домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Разом з тим враховується, що згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова», домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Вказане дає підстави для висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів, здатен запобігти заявленому ризику та забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_9 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_12 - задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2022 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_9 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_9 обов`язки, передбачені ч.5 ст.194 КПК, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії обов`язків, визначених в ухвалі, встановити до 14 год. 00 хв. 30 січня 2023 року.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання у відділ поліції №1 Рівненського районного управління поліції ГУНП в Рівненській області.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3