Житомирський апеляційний суд
Справа №274/4032/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 331 КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2022 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Житомирського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

обвинуваченого: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі в режимі відеоконференції матеріали контрольного провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 грудня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Ухвалою слідчого судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.05.2022 ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Прокурор звернувся до суду із клопотанням про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, вказавши про наявність визначених в ст. 177 КПК України ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії. передбачені частиною першою вказаної статті.

Обвинувачений заперечив щодо клопотання прокурора, вважає його не обгрунтованим та просив замінити йому запобіжний захід па домашній арешт, оскільки має бажання вступити до лав ЗСУ та виконувати свої конституційні обов`язки перед державою, захищаючи її від російської агресії.

Захисник щодо клопотання прокурора заперечила, мотивуючи необґрунтованістю ризиків, наведених прокурором. Просила відмовити в його задоволенні. Звернула увагу суду на наявність наміру в обвинуваченого відшкодувати потерпілому матеріальну та моральну шкоду. Просила замінити запобіжний захід на більш м`який, а саме на цілодобовий домашній арешт.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирсьокї області від 07 грудня 2022 року продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на 60 днів, а саме по 04 лютого 2023 (включно), без визначення застави.

В клопотанні обвинуваченого та його захисника про зміну запобіжного заходу на більш м`який відмовлено.

На вказане рішення обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій оскаржує тримання під вартою. Вказує, що ухвала суду є незаконною, постановленою з порушенням норм кримінального процесуального права. Стверджує, що судом були проігноровані його заяви про відвід складу суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 підтримав свою апеляційну скаргу. Вказав, що відмовився від захисника ОСОБА_8 , яка на його думку, належно не виконує свої обов`язки, в суді першої інстанції буде ставити питання про її заміну. Дане апеляційне провадження просив розглядати за відсутності захисника, свої інтереси буде захищати сам. Зазначив також, що злочини не вчиняв, а справа проти нього сфабрикована, бажає вступити до лав ЗС України та захищати свою країну. Просив застосувати до нього домашній арешт в нічний час.

Прокурор під час апеляційного розгляд зазначив, що свідок по даному кримінальному провадженню є неповнолітнім, тому обвинувачений перебуваючи на волі може на нього впливати, а потерпілий від вчиненого ОСОБА_7 злочину перебував у комі. Також зазначив про те, що ОСОБА_7 , звільнившись з місць позбавлення волі, через 3 місяці вчинив новий злочин. Крім того щодо нього існує інше кримінальне провадження, тому ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися та продовжують існувати.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого, який підтримав свою апеляційну скаргу, думку прокурора про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін, перевіривши ухвалу суду в межах ст.404 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у інкримінованому вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх обставин: підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Згідно ч. 5 ст. 199 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені в ч.3 ст.199 КПК України виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до вимог п. 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series А, № 182).

При цьому, обґрунтована підозра вимагає тільки наявності певних об`єктивних відомостей, які дають підстави для переконання в тому, що особа вірогідно вчинила злочин. За визначенням Європейського суду, «у п-п. «с» п. 1 ст. 5 йдеться про розумну підозру, а не про щиру або сумлінну (bona fide) підозру».

У справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» (1994) Суд визначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтованого обвинувального вироку чи просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Крім того, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість злочину; обгрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

На думку колегії суддів, як прокурором при зверненні з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, так і судом при вирішенні вказаного клопотання зазначених вимог закону було дотримано.

Предметом дослідження судом під час розгляду провадження при розгляді даного клопотання були саме обставини, передбачені ч.3 ст. 199 КПК України, тобто обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та його продовження.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ОСОБА_7 продовжує обвинувачуватися у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винуватим, молодий вік та задовільний стан здоров`я, відсутність роботи та сталих соціальних зв`язків, існування іншого кримінального провадженні свідчать про відсутність даних про зменшення чи відсутність ризиків, які передбачені ст. 177 К1ІК України, а саме: переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, впливати на неповнолітнього свідка, тому суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про неможливість на даний час застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 іншого (альтернативного) запобіжного заходу ніж тримання під вартою в тому числі й домашнього арешту, оскільки саме такий запобіжний захід може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, що випливають із ч.5 ст.194 КПК України.

З огляду на викладене докази та обставини, на які посилався прокурор в клопотанні під час судового розгляду провадження, враховуючи також те, що ОСОБА_7 звільнившись з місць позбавлення волі через 3 місяці знову вчинив новий злочин та те, що відносно нього є ще одне кримінальне провадження, дали суду першої інстанції підстави вважати, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, обвинувачений може переховуватися від суду та перешкоджати кримінальному провадженню, впливати на неповнолітнього свідка, вчинити інше кримінальне правопорушення,

Тому суд першої інстанції з урахуванням даних обставин провадження правильно прийшов до висновку про продовження строку тримання під вартою, а також про те, що зміна запобіжного заходу під час розгляду провадження в суді першої інстанції на більш м`який, в тому числі на домашній арешт в нічний час не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним ст.177 КПК України та належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, та цілком обгрунтовано продовжив строк тримання під вартою під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що прокурор не надав жодного доказу щодо конкретних ризиків, якими б обґрунтовувалось саме необхідність продовження тримання під вартою та не довів суду першої інстанції належним чином неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, є безпідставними та спростовуються матеріалами кримінального провадження та наведеними вище обставинами.

Те, що обвинувачений ОСОБА_7 бажає вступити до лав ЗС України, заслуговують на увагу колегії суддів, проте не можуть бути, враховуючи всі обставини провадження безумовними підставами для застосування більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі домашнього арешту в нічний час. При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 616 КПК України таке питання вирішується в іншому порядку, та не може бути предметом розгляду в даному апеляційному провадженні.

Твердження обвинуваченого про те, що він не вчиняв даного злочину, а справа проти нього сфабрикована, тому його треба звільнити з-під варти, наразі є передчасними та підлягають перевірці під час судового розгляду провадження в суді першої інстанції.

З огляду на наведене, підстави для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого з мотивів наведених в ній, та скасування ухвали суду із застосуванням до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, в тому числі і домашнього арешту, на думку апеляційного суду, відсутні.

Керуючись ст. ст. 199, 331, 404, 407, 422-1 КПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 грудня 2022 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , -без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: