Справа № № 585/180/23
Номер провадження 1-в/585/60/23
У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И

24 березня 2023 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни клопотання засудженого ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 в якому він просить: Виправити стосовно нього зазначені ним порушення та керуючись положеннями міжнародного права застосувати до нього ст. ст. 1, 3, 13, 14 Конвенції, ст. ст. 2, 7, 14, 26 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права, на підставі яких застосувати у відношенні нього ст. 81 КК України про умовно-дострокове звільнення та звільнити його від подальшого відбування покарання.Визнати та забезпечити виплату йому компенсації у вигляді одного мільйона гривень (двадцять сім тисяч двісті доларів США) за те, що на протязі 21-го року порушуються його права, здійснюється дискримінація у відношенні нього, страждає він та його рідні.Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 336, ч. 6 ст. 336 КПК України розгляд клопотання про заміну його покарання проводити з його участтю в режимі відеоконференції, для чого зобов`язати начальника Державної установи "Роменська виправна колонія (№ 56)" організувати відеозв`язок з приміщення Роменської ВК-56.

Свої вимоги мотивував тим, що 15.05.2003 року його було засуджено Запоріжським апеляційним судом за ст.ст. ст.ст. 289 ч.2; 187 ч.4; 263 ч. 1; 93 п.п. «а», «і» КК України до довічного позбавлення волі. 20.11.2003 року Верховним судом України винесено ухвалу про затвердження вироку. Початок строку відбуття покарання обчислюється з 30.06.2001 року. Роменським міжрайонним судом Сумської області було винесено рішення про зарахування його терміну попереднього ув`язнення в період з 30.06.2001 року по 20.11.2003 рік з розрахунку день за два. Таким чином, на момент подання даного звернення до суду, загальний строк його відбутого покарання становить більше 21 -го року.

Вважає, що його права на рівність перед законом та право на звернення до суду звужено та порушено з прийняттям Верховною Радою України 06.11.2022 року законопроектів №№ 4048 та 4049, котрі погіршують його становище, як ув`язненого до довічного позбавлення волі по ряду підстав. Що проявляється в наступному: 1) Право довічно ув`язнених на пряме, безпосереднє звернення до суду для перегляду покарання не передбачено. При цьому, заміна довічного ув`язнення на певний термін здійснюється за клопотанням керівництва виправної установи відбування покарання. Тобто даними законами його позбавлено права, як довічно ув`язненого, на пряме звернення до суду для перегляду його покарання за ст.82 КК для заміни на більш м`який вид покарання, тоді як у інших ув`язнених таке право залишається, що є нерівністю - дискримінацією - та позбавленням його доступу до суду для вирішення даного питання. 2.) Стосовно застосування правового положення ч.5 ст.82 Кримінального кодексу України (в редакції від 06.11.2022 року) зміст якої наступний (витяг): "Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п ятнадцяти років призначеного судом покарання". Відповідно до положень ч.2 ст. 63 (Позбавлення волі на певний строк) Кримінального кодексу України згідно якої встановлюється інститут позбавлення волі на певний строк (витяг): "Позбавлення волі встановлюється на строк від одного до п`ятнадцяти років за винятком випадків, передбачених Загальною частиною цього Кодексу". Положення ч.5 ст.82 КК України (у частині заміни покарання у виді позбавлення волі строком від 15-ти років до 20-ти років) суперечить по верхній межі заміни покарання на 20-ть років нормі ч.3 ст.22 Конституції України та правовим положенням базового загального вищого рівня ч.2 ст.63 КК України. Таким чином, на даний момент правові положення ч.5 ст.82 КК України (в редакції від 06.11.2022 року), з урахуванням норм Конституції України та положень ст.73 КК України, дозволяють заміну покарання у виді довічного позбавлення волі тільки на один термін п`ятнадцять років і не більше. Однак, законодавець в зазначених змінах вказав від 15 до 20 років, чим поставив його, як засудженого в нерівне становище з іншими засудженими, до котрих застосовується інститут заміни покарання більш м`яким покарання та порушив власні головні засади законодавства даною нормою, котрими визначено граничні терміни позбавлення волі. 3.) Заміна довічного позбавлення волі на строк від 15 до 20 років проводиться без урахування відбутого терміну з фактичним винесенням нового строку та постановою нового вироку, термін відбування якого обчислюється не з початку фактичного відбування покарання, а з моменту заміни. Інакше кажучи, відбувається другий (повторний) осуд за одне й те ж саме діяння, винесення нового терміну для його подальшого відбування без урахування того, що за нього було призначено і відбуто багаторічне покарання. Відповідно до Основних положень КК механізм заміни покарання на більш м`яке передбачає скорочення вже існуючого, тобто, основного терміну покарання, але не винесення фактично нового терміну та вироку не враховуючи вже відбутого терміну, який належить відбути як нове покарання за один і той самий злочин. Відповідно до частини 3 ст. 74 КК призначений захід покарання, який перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої новою санкцією закону. Якщо такий вид покарання передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахунком за правилами, встановленими частиною 1 ст. 72 КК. Правове застосування положення ч.ч. 1,5 ст.82 КК України (у редакції від 06.11.2022 року) на даний час має наступну правову форму. Коли невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінена судом більш м`яким. Тоді термін позбавлення волі обчислюється наступним чином згідно правового положення ст.73 КК України, котрий складається з двох частин. Перша частина 15-ть років відокремлюється, так як відповідно положення ст.73 КК України існує один максимальний термін позбавлення волі - 15 років. Друга частина - це додатковий термін виправлення та перевиховання, який складає теж 15-ть років. У Кримінальному кодексі України 1960 року був, а у Кримінальному кодексі України 2001 року існує інститут строків давності звільнення від кримінальної відповідальності, що діє на всіх стадіях кримінального процесу, та поділяється на два підсистемних інститути строків давності. Перший інститут - інститут строків давності притягнення до кримінальної відповідальності згідно правового положення ст.48 КК України 1960 року та положення ст.49 КК України 2001 року. Другий інститут - інститут строків давності виконання обвинувального вироку відповідно до правового положення ст.49 КК України 1960 року та положення ст.80 КК України 2001 року. Потрібно зазначити, що ані КПК України 1960 року, ані КПК України 2012 року не передбачено можливості відстрочення виконання обвинувального вироку стосовно особи, яку засуджено до довічного позбавлення волі. Як зазначено в ч.2 ст.536 КПК України 2012 року відстрочка виконання вироку не допускається щодо осіб, засуджених за тяжкі та особливо тяжкі злочини незалежно від строку покарання. Інститут строків давності що стосується класифікації злочинів тяжких та особливо тяжких складається з двох частин першого 15-ти річного терміну який відокремлюється та другого додаткового для перевиховання та виправлення засудженого теж 15-ть років згідно положень ч.4 ст.48, ч.З ст.49 КК України 1960 року та положень ч.4 ст.49, ч.5 ст.80 (витяг: "Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.") КК України 2001 року. Інститут заміни відповідно до правового положення ч.ч. 1,5 ст.82 КК України (в редакції від 06.11.2022 року) 2001 року невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі яке може бути замінено судом більш м`яким, теж складається з двох частин обчислення строків покарання згідно правового положення ст.73 КК України 2001 року, які однакові для інституту строків давності звільнення від кримінальної відповідальності відповідно положень сг.ст.49,80 КК України 2001 року. Невідбута частина покарання у виді довічного позбавлення волі при заміні судом більш м`яким не має перерв, які не обчислюють строків покарання згідно правового положення ст.73 КК України 2001 року. Таким чином, обчислюється загальний безперервний термін покарання позбавлення волі, який відбуває кожний засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, і при заміні судом більш м`яким на позбавлення волі на певний строк, має враховуватися строк понад 15 років, який засуджений вже відбув. Однак, нажаль, на даний час, законодавець внісши зміни до ст. 82 КК України, зазначені вище, не лише порушив зазначені положення, ай, фактично, змушує суд при заміні довічного позбавлення волі на більш м`який вид покарання попередній відбутий мною термін (понад 20 років) не брати до уваги, та не зараховувати до загального терміну відбуття покарання, тоді як для інших ув`язнених він береться до уваги в обов`язковому порядку та зараховується до загального терміну відбуття покарання, що є порушенням рівності перед законом - дискримінацією. 4) Цими законами зазначено, що право на заміну на більш м`яке покарання настає після фактичного відбуття 15 років довічного позбавлення волі. Те, що я втратив своє право на заміну більше 5 років тому (оскільки вже відбуваю покарання більше 20 років) ніяк не враховано і не передбачено компенсаційних механізмів цими законами, що погіршує моє правове становище на відміну від довічно ув`язнених, які відбули менше 15 років позбавлення волі на момент набрання законної сили законів №№ 4048 та 4049. Відповідно до частини 3 ст. 74 КК призначений захід покарання, який перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленої новою санкцією закону. Якщо такий вид покарання передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахунком за правилами, встановленими частиною 1 ст. 72 КК. Проте, у частині 1 ст. 72 КК довічного позбавлення волі як виду покарання, визначеного ст. 51 КК, не визначено для такого перерахунку (не встановлено те, скільки днів, тижнів або місяців звичайного терміну позбавлення волі дорівнює один день довічного ув`язнення, необхідного для коректного перерахунку), а отже, законом не передбачено компенсаційного механізму тим, хто відбув покарання понад 15-ть років. Ця обставина вказує на явну нерівність ув`язнених, засуджених до одного і того ж виду ув`язнення - довічного, що є очевидною дискримінацією. 5.) Відповідно зі змінами до ст. 81 КК ці нововведення також не надають мені права на звернення до суду за статтею 81 КК будучи довічно ув`язненим, на умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання, тоді ж у інших ув`язнених таке право існує, що так само є нерівністю - дискримінацією. Згідно нової редакції ст. 81 КК в частині З зазначено те, що умовно-дострокове звільнення може бути застосоване за умов відбуття (далі стаття) «... не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк. Це вказує на те, що Україна так і не виправила порушення, на яке вказав Європейський Суд з прав людини (далі скорочення «ЄСПЛ») у пункті 165 у справі «Петухов проти України» №2 у 2019 р., у якому суд визнав порушення Україною статті 3 Конвенції щодо довічно ув`язнених та самого заявника за фактом відсутності права на звернення до суду для умовно-дострокового звільнення, будучи довічно ув`язненим. Внісши зміни до цієї статті, законодавець вказав на те, що таке право має лише той довічно ув`язнений, якому довічне позбавлення вже замінено на певний термін і він вже, де-юре і де-факто, не є засудженим до довічного позбавлення волі, оскільки у відношенні нього діє новий вирок зі строковим видом покарання. Іншими словами, після того, як довічно ув`язнений, де-факто і де-юре, перестане бути довічно ув`язненим: змінить статус на звичайного ув`язненого до позбавлення волі, - тоді і тільки тоді у нього з`являється таке право, але не в статусі довічно ув`язненого. При цьому ув`язнені до інших видів покарання мають безпосередній доступ до даного механізму без зміни статусу з іншого виду ув`язнення. За таких обставин порушення, на яке вказав ЄСПЛ, не виправлено, довічно ув`язнені як не мали, так і не мають безпосереднього доступу до цього інституту права. Згідно з рекомендацією Rес (2006)2 Комітету міністрів Ради Європи «Про європейські пенітенціарні правила» від 11 січня 2006 року, а також п. 4.а Рекомендації Кес (2003)22 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання» від 24 вересня 2003 року за законом умовно-дострокове звільнення повинно бути доступним для всіх ув`язнених, включаючи осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. 6.) Відповідно до рішення Конституційного Суду України (від 16 вересня 2021 року № 6- р(ІІ)/2021 у справах № 3-349/2018(4800/18, 1328/19, 3621/19, 6/20)) «... довічне ув`язнення, як вид покарання в Україні є формою і способом помсти держави щодо довічно ув`язнених, яка полягає в позбавленні їх можливості на звільнення та приречення на відбування покарання до закінчення самого життя ув`язненого без надії на звільнення...» так ЄСПЛ у справі Петухов проти України ( №2 у 2019 р.,) вказав те, що в Україні до довічно ув`язнених не застосовувалися механізми виправлення та ресоціалізації ( ). Іншими словами, за більш ніж 20 років відбування покарання Україна не намагалася його виправити, а отже, немає й реальних підстав замінити йомудовічне ув`язнення на певний термін. І така перспектива може виникнути для нього у разі ще відбуття 15 років довічного ув`язнення, під час якого, згідно з цими законами (№4048 та №4049), повинні застосовуватися механізми виправлення до ув`язнених до довічного ув`язнення. Однак, які саме в даних законах не встановлено, не встановлені кроки, котрі він має виконати, щоб довічне позбавлення волі гарантовано було замінено на певний термін. Таким чином, мінімальний термін відбуття довічного ув`язнення до появи можливості заміни на м`якше покарання для нього може становити понад 35 років. Що ставить мене в нерівне становище із ув`язненими до довічного позбавлення волі, яким призначено судом довічне ув`язнення після набуття чинності цими законами (а саме з листопада 2022 року). Що також є дискримінаційною ознакою та не виконанням Україною рішень ЄСПЛ. 7.) Метою цих законів (№4048 та №4049) було створити реалістичну перспективу звільнення для ув`язнених до довічного позбавлення волі. Однак у разі застосування їх до нього така перспектива не створюється з таких причин: перше, на даний момент він вже відбув понад 20 років позбавлення волі; друге, механізмів перевиховання до нього не застосовувалося, а отже, ймовірність заміни на новий термін довічного ув`язнення в його випадку зводиться до нуля; третє, йому 60 років і подальша тривалість його життя з урахуванням стану здоров`я може становити від 1-го до 10 років. Іншими словами, не відомо, скільки років знадобиться для застосування до нього інструментів перевиховання, щоб з`явилася перспектива заміни і після цього Україна його ще раз покарає новим великим терміном ув`язнення, терміном на не менше ніж 15 років. А отже, за найкращих обставин йому ще перебувати в ув`язненні щонайменше 25 - 35 років (додаткових 5-10 років на довічно, за умови застосування інструментів ресоціалізації, котрих, вказаними законами №№4048, 4049, не встановлено, і ще від 15 до 20 після заміни на більш м`яке покарання). З урахуванням покарання на поточний момент це буде понад 45 років. Середній час життя ув`язнених в Україні не перевищує 60 років, а отже, за таких обставин він не має ні реалістичної, ні потенційної перспективи на звільнення навіть після фактичної смерті. Ця обставина ставить його в нерівне становище з іншими ув`язненими до довічного, які відбули менше 15 років і позбавляють його реалістичної перспективи звільнення, що є дискримінацією. У рішенні ЄСПЛ у справі Laszlo Magyar v. Hungary (№ 73593/10, 20 травня 2014 року) зазначено, що довічне позбавлення волі може бути сумісним із Конвенцією лише за умови наявності як перспективи звільнення, так і можливості перегляду справи від самого початку. Україна позбавила його такої можливості. 8.) Україна, приймаючи ці закони (№4048 та №4049) була зобов`язана зробити довічне ув`язнення обмеженим у часі, що від неї вимагалося ЄСПЛ у справі Петухов проти України (№2 у 2019 р.), оскільки даний вид ув`язнення необмежений строком, що порушує ст. З Конвенції та ст. 7 Пакту. Однак, вона цього не зробила, довічне ув`язнення, з моменту набуття чинності цими законами, так і залишилося необмеженим у часі і довічно ув`язнені, як і раніше, можуть утримуватися в місцях позбавлення волі до кінця біологічного життя без надії на звільнення. В його випадку вже відбуто понад 20 років довічного ув`язнення, тепер Україна ввела доповнення, згідно яких заміна можлива після відбуття ув`язненим не менше 15 років довічного ув`язнення, в період якого ув`язнений має стати кращим, щоб отримати можливість заміни на довічного на певний термін. Оскільки на протязі 20-ти років до нього не застосовувались механізми виправлення, то Україна буде відмовляти йому в заміні покарання на більш м`яке, оскільки буде стверджувати, що для цього не має підстав. Що і підтвердилось на при кінці листопада початку грудня 2022 року при проведенні адміністрацією Роменської установи №56 перегляду моєї справи для можливості заміни довічного ув`язнення на певний термін. Адміністрація Роменської Установи відмовила йому в заміні на більш м`який термін і подання документів до суду посилаючись на те, що на їх думку він не виправився. При цьому вони не взяла до уваги те, що на протязі всього часу: а) сама адміністрація установи так жодного разу і не забезпечила його працею (праця, у відповідності до діючого законодавства України - основний інструмент виправлення ув`язнених), посилаючись на те, що відсутні робочі місця; б) під час відбування покарання він вчився, отримав нові професії, самостійно знаходив собі роботу, працюю волонтером, працевлаштований на даний час, має ряд подяк за свою діяльність, є активним учасником програм диференційованого виховного впливу та за час відбування покарання не скоїв жодного злочину чи протиправної дії. Керівництво установи так і не змогло йому пояснити підстави відмови та роз`яснити критерії, котрими вони керувались при визначені рівня його виправлення. За таких умов, працюючи, навчаючись, маючи гарні відгуки та рекомендації, йому зовсім невідомо що ще саме йому слідувало б виконати, щоб довічне ув`язнення було гарантовано змінене на більш м`який вид покарання. А отже, за таких умов адміністрація установи може відмовляти в заміні ув`язнення на більш м`яке безкінечно довго, аж до фактичної його смерті. У відповідності до діючого Кримінального кодексу України та Кримінально-виконавчого кодексу - єдиними критеріями виправлення ув`язнених є: праця, поведінка та навчання. Але, як вбачається з його прикладу, а ні його праця, а ні його навчання, а ні його гарна поведінка - не є справжнім критерієм для застосування їх до нього, як критерій рівня виправленості. А тому він перебуває у повній невизначеності що до того, що саме йому необхідно робити, на скільки довго це необхідно робити, та як саме, щоб довічне позбавлення волі було замінене на певний термін. Це ставить його в умови, за яких він відчуває себе безсилим та без жодної можливості звільнитись, оскільки, щоб гарне він не робив, це не є критерієм виправлення, а самі критерії - взагалі йому невідомі. 9.) ЄСПЛ у справі Петухов проти України (№2 у 2019 р.) вказував на те, що довічно ув`язненим в Україні не надано однозначних правових умов, механізмів та кроків (картки шляху до звільнення з урахуванням якісних та кількісних показників ступеня виправлення) для створення пенелогічних підстав, виконання яких гарантувало б їм звільнення, іншими словами, засуджені повинні точно знати, що їм необхідно зробити, щоб їх звільнили. Україна, беручи дані закони (№4048 та №4049) не взяла до уваги ці вимоги. А тому довічно ув`язнені залишаються у невіданні щодо того, що саме їм необхідно робити і зробити під час відбування саме довічного покарання, як виду покарання, з моменту винесення вироку суду, щоб їх 100% звільнили після виконання цих кроків із ув`язнення. Україна спробувала підмінити у зазначених законах це тим, що після заміни довічного ув`язнення на більш м`який вид покарання засуджений за складеним планом під час відбування вже строкового виду покарання виконуватиме план ресоціалізації. Але питання про те, що має зробити саме довічно ув`язнений під час відбування довічного ув`язнення для того, щоб його 100% звільнили або з`явилася реальна можливість на заміну покарання на м`якше так і не було вказано Україною в даних законах. А тому всі довічно ув`язнені в Україні залишаються без чіткої карти шляху до виправлення та гарантованого звільнення. Іншими словами, Україна не виконала покладених на неї зобов`язань ЄСПЛ залишивши довічне ув`язнення, де-юре та де-факто, незмінним для довічно ув`язнених. Це створило додаткові жорсткі та нестерпні умови для довічно ув`язнених, які полягають у тому, що, де-юре, вони мають право заміну більш м`яке покарання, але, де-факто, ніхто знає, що необхідно зробити під час відбування довічного покарання, щоб це право 100% було реалізовано у вигляді гарантованої заміни на м`якше покарання: законодавець не прописав карту виправлення, якісних та кількісних показників, які знав би кожен ув`язнений, міг би їх виконати в умовах, у яких перебуває, та міг би на них орієнтуватися при відбуванні довічного ув`язнення як у гарантований шлях до звільнення. Те, що це дійсно не працює він привів на власному прикладі в попередньому пункті.

Згідно ст. 8 Конституції України «В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.», однак з наведеного вбачається, що ухвалені закони №4048 та №4049 протирічать не лише положенням Конституції, а головним засадам кримінального законодавства України та іншим законам, порушують ряд його прав та погіршують його правове становище. Таким чином, з наведеного вбачається те, що довічне ув`язнення в Україні щодо нього є таким, котре не надає йому реалістичної перспективи для звільнення, а ухвалені закони №4048 та №4049 є додатковим інструментом негативного впливу на нього.

Конституцією України визначено головний принцип підпорядкування та взаємовпливу законів верховенства права, а Міжнародні договори як невід`ємну частину Українського законодавства (ст.8, 9). Що дає можливість і право судам застосовувати останні, у тому числі положення Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права (далі скорочення «МПГПП») та рішення ЄСПЛ, при вирішенні спірних питань, зумовлених колізією, або якщо їх положення розширюють права людини і є більш гуманні, ніж положення тих чи інших Законів України (ст. 27 Віденської Конвенції «Про право Міжнародних договорів», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ»). А тому, просить, при розгляді цієї справи керуватися цими даними, рішеннями ЄСПЛ, Конвенцією та нормами МПГПП.Відповідно до ч.7 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права «Ніхто не повинен бути вдруге судимий або покараний за злочин, за який він уже був остаточно засуджений або виправданий відповідно до закону та кримінально-процесуального права кожної країни.»Відповідно до ст. 26 Міжнародного Пакту про громадянські та політичні права «...Всі люди рівні перед законом і мають право без жодної дискримінації на рівний захист закону...».Вважає також важливим звернути увагу, на зауваження загального порядку № 31 (80) Характер загального юридичного зобов`язання, що накладається на держави- учасниці Пакту, ССРR/С/21 /Rev. 1 /Аdd. 13, 26 травня 2004 р. 29 травня 2004 року (2187 - е засідання), у п.15 Комітет підкреслив, що: «...здійснення визнаних у Пакті прав може бути ефективним чином забезпечене судами різними способами, включаючи пряме застосування положень Пакту, застосування порівнянних конституційних чи інших положень закону або шляхом посилань на положення Пакту при застосуванні положень національного законодавства...». З огляду на зазначене вище, звертаю вашу увагу на те, що у відповідності до частини 2 ст. 81 КК «Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.». Так, на протязі всього часу покарання він вчився та працював над своєю поведінкою і за увесь час відбування покарання не скоїв жодного злочину. Опинившись за гратами, він усвідомив, що несе повну відповідальність за своє життя, його майбутнє і майбутнє його близьких та рідних, а тому фактично з перших днів розпочав самостійне навчання (самоосвітою). До ув`язнення він мав фах за напраямом промислове та громадське будівництво, але вважав, що цього не достатньо та має наполегливо вчитись й працювати над собою: З 2015 року він є учасником програми диференційованого виховного впливу, а саме: Духовне відродження (зазначені матеріали знаходяться в особовій справі №33-3- 04 в Роменській ВК№56). За гарну поведінку керівництво Роменської Установи пом`якшило умови його тримання.Усвідомлюючи свою відповідальність за минуле і майбутнє з 2013 року навчався за программою соціальної реабелітації засуджених Кримінон Фонду Кримінон- Надія, м. Київ. В 2022 році я двічі укладав волонтерські договори з Громадською Організацією Союз Золотий Вік України та приймав активну участь в розвитку проекту «Біржа працевлаштування засуджених України», затверджений Міністерством юстиції України: (зазначені матеріали знаходяться в особовій справі №33-3-04 в Роменській ВК№56) та й на даний час офіційно продовжує працювати волонтером. Має вищу освіту, закінчив Київський заочний інститут мистецтва в 1989 за напрямом художник оформлювач. Та й на даний час продовжує навчатись, опановувати нові напрямки вже на платформі «Prometheus». Має дружину, котрій 58 років, котра хворіє та потребує його допомоги та турботи в цей складний для країни і всіх час.

А отже, вважає, незалежно від думки керівництва установи відбування покарання в його поведінці за увесь термін відбування довічного покарання є всі ознаки виправлення, зазначені в частині 2 ст.81 КК України що разом з Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод й Міжнародного Пакту про громадські та політичні права дозволяє застосувати до нього умовно-дострокове звільнення.

ОСОБА_5 в судовому засіданні в режимі відеоконференції суду пояснив, що у нього доповнень не має він усе висловив у клопотанні. Працевлаштованим він не був, так як не має місць для працевлаштувнання. В нього є дружина і син.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 клопотання засудженого підтримав, просив його задоволити.

Прокурор вважав, що клопотання не підлягає задоволенню.

Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст.537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати такі питання, зокрема, про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 74 КК України.

Згідно ч. 3 ст.74 КК України призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нового закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого санкцією нового закону. У разі, якщо така межа передбачає більш м`який вид покарання, відбуте засудженим покарання зараховується з перерахуванням за правилами, встановленими частиною 1 статті 72 цього Кодексу.

ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Запоріжської області від 15.05.2003 року за ст.ст.69 КК України (1960 року) ст.289 ч.2, 187 ч.4, 263 ч.1 КК України, ст.93 п.п. «а», «і», «з» КК України (1960 р.) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Ухвалою Верховного Суду України від 20.11.2003 року вирок Апеляційного суду Запоріжської області від 15.05.2003 року відносно ОСОБА_5 залишено без зміни а касаційну скаргу без задоволення.

Згідно ч.2 ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Призначене вироком Апеляційного суду Запорізької області від 15.05.2003 року ОСОБА_5 покарання у вигляді довічного позбавлення волі відповідає положенням та нормам КК України, які діяли на момент вчинення ним злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна не відбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Така заміна до призначеного судом покарання у вигляді довічного позбавлення волі не передбачена.

За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким немає.

Рішенням у справі «Пєтухов проти України (№2)» ЄСПЛ констатував порушення Україною статті 3 Конвенції з основоположних прав та свобод відносно осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, що полягає у відсутності у довічно ув`язнених осіб реальної перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення. Вказане порушення ЄСПЛ визнано системною проблемою, яку слід вирішити шляхом здійснення заходів загального характеру. ЄСПЛ визначено, що для усунення встановлених порушень та відновлення порушеного права державі Україна слід вжити заходи загального характеру, виконавши позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини.

Заходами загального характеру є заходи, спрямовані на усунення зазначеної в Рішенні системної проблеми та її першопричини, зокрема, внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування. Статтями 14, 15 вказаного Закону визначено, що саме Орган представництва, Кабінет Міністрів України включає пропозиції щодо вирішення зазначеної в Рішенні системної проблеми та усунення її першопричини, зокрема, вносить пропозиції щодо внесення змін до чинного законодавства; вносить у порядку законодавчої ініціативи до Верховної Ради України законопроекти щодо прийняття нових, скасування чинних законів або внесення до них змін.

Сукупність вказаного свідчить, що Рішення ЄСПЛ «Пєтухов проти України (№2)» може бути виконано лише шляхом вжиття заходів загального характеру, фактично внесення змін до діючого законодавства, що регулює процедуру умовно-дострокового звільнення, заміну невідбутого покарання більш м`яким або прийняття спеціального Закону щодо регулювання перспектив звільнення чи можливості перегляду покарання особам, засудженим до довічного позбавлення волі.

При цьому суд акцентує увагу на тому, що ЄСПЛ в рішенні «Пєтухов проти України (№2)» оперує такими поняттями як відбуття певного строку довічного ув`язнення. ЄСПЛ встановлено, що перспективи звільнення та можливості перегляду довічного ув`язнення мають наступати лише після відбуття частини покарання, вказаний строк або строки мають передбачатись національним законодавством.

Таким чином, поняття "фактично відбутого строку достатнього для розгляду питання щодо заміни не відбутої частини покарання більш м`яким" є істотним і може визначатись лише на законодавчому рівні шляхом прийняття відповідного Закону. Самостійне рішення суду щодо достатності терміну відбутого строку, при відсутності у чинному КК України чіткого визначення вказаного строку, є не реалізацією дискреційних повноважень суду, а свавільним рішенням.

Довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, щоб була розглянута можливість його звільнення. Суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

З цією метою суд роз`яснює, що при умові внесення змін до чинного законодавства щодо визначення строку відбутого покарання у виді довічного позбавлення волі, що дає можливість застосування заміну не відбутої частини покарання більш м`яким та умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, за загальними правилами, суттєве значення буде мати факт того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення. Наявність чи відсутність зазначених підставі і є передумовою прийняття судом рішення про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким або умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Вказані обставини будуть підлягати оцінці при розгляді судом питання щодо заміни невідбутої частини покарання більш м`яким після виконання державою Україна Рішення ЄСПЛ належним способом, а саме шляхом внесення змін до законодавства, та будуть мати істотне значення щодо доведення того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення або став на шлях виправлення.

Посилання засудженого ОСОБА_5 на порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 28 Конституції України в частині необхідності визначення термінів можливого перегляду його покарання шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни не відбутої частини покарання більш м`яким і встановлення проміжків часу для його повторення, а також встановлення чітких критерії, на підставі яких такий перегляд має відбуватись, суд вважає не можливим, оскільки суд не наділений такими повноваженнями і закон не цього не визначає. В такому випадку на виконання рішення ЄС держава має внести зміни до законодавства на усунення встановлених порушень, а відтак, до прийняття відповідного Закону, вирішення судом порушеного в клопотанні засудженого питання законодавчо не передбачено.

За таких обставин суд вважає, що підстав для задоволення клопотання ОСОБА_5 про заміну не відбутої частини покарання більш м`яким немає.

Вимога засудженого ОСОБА_5 про визначення та забезпечення виплату йому компенсації у вигляді одного мільйона гривень (двадцять сім тисяч двісті доларів США) за те, що на протязі 21-го року порушуються його права, здійснюється дискримінація у відношенні нього від чого страждають він та його рідні не підлягає розгляду у вказаному провадженні у відповідності до розділу VIII «Виконання судових рішень», зокрема ст.ст.537-539 КПК України, а може бути розглянута в порядку позовного провадження. Проте КП України не передбачає можливості залишення частини вимог без розгляду чи іншого, у зв`язку з чим суд не має іншої можливості аніж відмовити у задоволення даної вимоги.

Керуючись ст. 81 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в Сумський апеляційний суд через Роменський міськрайсуд на протязі 7 днів з дня її проголошення.

Повний текс ухвали виготовлено о 12 годині 45 хвилин 28 березня 2023року.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1