06.03.2023 Справа № 756/1482/23

Справа № 756/1482/23
Провадження 1-кс/756/ 395/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року м. Київ

Слідчий суддя Оболонського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , представників власника майна адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , власника майна ОСОБА_6 , розглянувши матеріали клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002692 від 04.12.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361, ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України,

УСТАНОВИВ:

Прокурор Оболонської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Оболонського районного суду м. Києва з клопотанням у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0002692 від 04.12.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361, ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України, про накладення арешту на майно, вилучене 26.01.2023 у ході проведення обшуку на підставі ухвали слідчої судді Оболонського районного суду міста Києва від 17.01.2023, а саме: транспортний засіб LexusRX 350, 2018 року випуску, державні номерні знаки НОМЕР_1 , ключі до вказаного транспортного засобу та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Клопотання прокурора обґрунтовано тим, що СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0002692 від 04.12.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361, ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України, за фактом здійснення групою осіб, до якої увійшли, зокрема: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та інші, невстановлені досудовим слідством особи, організації та реалізації протиправного механізму несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, що призвело до витоку інформації з обмеженим доступом (персональних даних громадян України) серед суб`єктів кредитно-банківської сфери, сфери надання фінансових послуг, колекторських, детективних агенцій, під час дії воєнного стану.

В ході досудового розслідування встановлено, що створення та функціонування протиправного механізму несанкціонованого розповсюдження та збуту конфіденційної інформації (персональних даних громадян України) серед суб`єктів кредитно-банківської сфери, сфери надання фінансових послуг, колекторських, детективних агенцій відбувається шляхом функціонування електронної інформаційної системи «Піранья».

Вказана електронна інформаційна система складається з бази даних, що наповнюється інформацією з державних електронних інформаційних ресурсів та веб-ресурсу (www.bsscdn.com), через який відбувається доступ до системи з присвоєнням кожному клієнту унікального субдоменного ім`я (www.oschadbank.bsscdn.com). Наповнення та оновлення бази даних зумовлене несанкціонованим витоком інформації з обмеженим доступом з державних електронних інформаційних систем, реєстрів, баз даних.

Зазначена інформаційна система містить в собі дані щодо громадян України, які є конфіденційними і не можуть будь яким чином розповсюджуватись. Доступ до вказаної інформації надається невідомими особами за грошову винагороду.

27.01.2023 в рамках вказаного кримінального провадження ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України.

Разом з тим, у ході проведення гласних та негласних слідчих (розшукових) дій у вказаному кримінальному провадженні, встановлено інших осіб, які можуть бути причетними до протиправної діяльності, у зв`язку з чим органом досудового розслідування проведено ряд обшуків за місцем мешкання вказаних осіб з метою відшукання речей та документів, які можуть бути речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні або свідчать про причетність конкретних осіб до організації та вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Так, 26.01.2023 на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду від 17.01.2023 було проведено обшук транспортного засобу Lexus RX 350, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , в ході якого вилучено вказаний автомобіль, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Прокурором у клопотанні зазначено, що вилучений транспортний засіб придбаний за кошти, отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, та є фактично матеріальним проявом отриманого доходу від такої діяльності, а тому підпадає під ознаки ст. 96-2 КК України.

Крім того, постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 27.01.2023 вищезазначене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0002692 від 04.12.2021.

З урахуванням наведеного прокурор просить накласти арешт на вказане майно, з метою запобігання зникненню, втраті, пошкодженню вказаних речових доказів або відчуження відповідного майна, а також забезпечення його спеціальної конфіскації.

Прокурор у судовому засіданні підтримав клопотання з викладених у ньому підстав. Зазначив, що вилучене майно відповідає критеріям речових доказів, крім того, на думку сторони обвинувачення, вказаний автомобіль був придбаний за рахунок грошових коштів, одержаних внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто підпадає під ознаки п. 1 ч. 1 ст. 96-2 КК України, а тому може підлягати спеціальній конфіскації. У зв`язку з чим існує необхідність у накладенні арешту на зазначене у клопотанні майно.

Адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. Зазначив, що автомобіль, вилучений в ході обшуку, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу не входили до переліку майна, дозвіл на вилучення якого надавався ухвалою слідчого судді про обшук. Постанова про визнання вилученого майна речовими доказами є необґрунтованою, а вилучене майно не відповідає ознакам речових доказів, передбаченим ст. 98 КПК України. Крім того, вищевказаний автомобіль, усупереч твердженням сторони обвинувачення, не може бути майном, яке підлягає спеціальній конфіскації, оскільки придбаний ОСОБА_6 ще 07.07.2020, у той час, як відомості про кримінальне правопорушення, про яке йдеться у клопотанні, внесені до ЄРДР у грудні 2021 року. Більш того, стороною обвинувачення взагалі не доведена причетність ОСОБА_6 до вчинення вищевказаного кримінального правопорушення.

Адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. Зазначив, що після проведення обшуків пройшло достатньо часу, проте жодних слідчих дій з вказаним майном не проведено та взагалі не встановлено причетність вилученого майна до кримінальних правопорушень, про які йдеться у клопотанні, як і причетність самого ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, що розслідується. Вважає, що вилучення вказаного майна має на меті тиск на ОСОБА_6 та не має жодного відношення до кримінального провадження.

ОСОБА_6 у судовому засіданні погодився з позиціями своїх представників.

Вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного.

Згідно ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог ч.7 ст. 237 КПК України вилучені речі та документи, які не відносяться до предметів, вилучених законом із обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Відповідно до ч. 2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Відповідно до ч.1 ст.100 КПК України речові докази, які були вилучені стороною кримінального провадження, повинні бути як найшвидше повернуті володільцю, крім випадків, передбачених ст.170-174 КПК України, тобто до накладення на нього арешту в судовому порядку.

У відповідності до ч. 2 ст. 168 КПК України тимчасове вилучення майна може здійснюватися під час обшуку, огляду.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, віднесено і засади недоторканості права власності п.9 ч.1 ст. 7 КПК України.

За вимогами ст.16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтею 131 КПК України арешт майна віднесений до заходів забезпечення кримінального провадження, які у силу ч. 3 ст. 132 КПК застосовуються у разі доведення стороною обвинувачення трьох складових - обґрунтованої підозри вчинення кримінального правопорушення певного ступеню тяжкості; підтвердження того, що потреби досудового розслідування виправдовують саме такий ступінь втручання у права та свободи особи; існування даних, що застосування ініційованого заходу забезпечить виконання поставленого завдання.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення збереження речових доказів та спеціальної конфіскації.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення згідно з вимогами ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Правові підстави для накладення арешту на майно з метою збереження речових доказів визначені частиною третьою ст. 170 КПК України, згідно з якою арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Отже чинне кримінальне процесуальне законодавство дозволяє накладення арешту з метою збереження речових доказів виключно у випадку наявності достатніх підстав для їх віднесення до кримінально-процесуальної категорії речових доказів (відповідності критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України).

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002692 від 04.12.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361, ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України, за фактом здійснення групою осіб організації та реалізації протиправного механізму несанкціонованого втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) електронних комунікаційних, інформаційно-комунікаційних систем, електронних комунікаційних мереж, що призвело до витоку інформації з обмеженим доступом (персональних даних громадян України) серед суб`єктів кредитно-банківської сфери, сфери надання фінансових послуг, колекторських, детективних агенцій, під час дії воєнного стану.

26.01.2023 в рамках кримінального провадження №0002692 ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 208 КПК України.

27.01.2023 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України.

Органом досудового розслідування в ході проведення гласних та негласних слідчих (розшукових) дій встановлено також інших осіб, які можуть бути причетні до протиправної діяльності, зокрема ОСОБА_6 , який на даній стадії кримінального провадження відповідно до ч.1 ст. 64-2 КПК України є третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт.

26.01.2023 на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду від 17.01.2023 було проведено обшук транспортного засобу Lexus RX 350, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_6 , в ході якого органом досудового розслідування вилучено вказаний автомобіль, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Постановою старшого слідчого СВ Оболонського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_8 від 27.01.2023 вищезазначене майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0002692 від 04.12.2021.

Відповідно до ст. 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно зі ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально-протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально-протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В клопотанні прокурор пов`язує необхідність накладення арешту на вказане вилучене під час проведення обшуку майно з метою збереження речових доказів. Проте, прокурором у клопотанні про накладення арешту не доведено, за якими саме ознаками вказане майно віднесено до речових доказів у кримінальному провадженні. Матеріали клопотання не містять відомостей про те, що вказаний транспортний засіб був знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, або є об`єктом кримінально протиправних дій.

З тексту постанови слідчого від 27.01.2023 про визнання автомобіля Lexus RX 350, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , ключів до нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 речовими доказами у кримінальному провадженні вбачається формальне посилання на те, що вказані речі можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Конкретні визначені ст. 98 КПК України критерії належності вказаних речей до речових доказів в постанові слідчого не визначені. Також не визначені конкретні критерії, передбачені п.п.1-4 ч.2 ст. 167 КПК України.

Відсутнє належне обґрунтування підстав вважати, що вилучене під час обшуку 26.01.2023 майно, яке належить ОСОБА_6 , має значення речового доказу і у самому клопотанні про накладення арешту на вказане майно, не зазначено і не надано належних доказів того, що досудовим слідством планується проведення експертиз з обов`язковою наявністю транспортного засобу або проведення будь-яких інших слідчих чи процесуальних дій, при яких відсутність даного майна унеможливлює їх проведення, відповідно не доведено правових підстав щодо необхідності накладення арешту на зазначене у клопотанні майно, а за наявних матеріалів твердження сторони обвинувачення про необхідність накладення арешту на тимчасово вилучене майно є передчасними та такими, що ґрунтуються на припущеннях.

При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення, слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

За наведених обставин, стороною обвинувачення не доведено правових підстав щодо необхідності накладення арешту на зазначений у клопотанні автомобіль, ключі до нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з метою збереження речових доказів.

Крім того, у клопотанні зазначено, що вилучений автомобіль був придбаний за кошти, отримані внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, що розслідуються, а отже підлягає спеціальній конфіскації.

Пунктом 2 ч.2 ст.170 КПК передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення спеціальної конфіскації.

Згідно з ч. 1 ст.96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до п. 1 ч.1 ст.96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд, відповідно до п.3-1 ч.1 ст.173 КПК, повинен врахувати можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу.

З матеріалів клопотання убачається, що автомобіль Lexus RX 350, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , належить ОСОБА_6 , якому станом на час розгляду даного клопотання в рамках кримінального провадження не пред`явлено підозру, останній є третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна.

Відповідно до ч.4 ст.170 КПК у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

При цьому, арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, і знала або повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій з ознак, передбачених пунктами 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України.

За приписами ч. 4 ст. 96-2 КК України гроші, цінності, в тому числі кошти, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, інше майно, зазначені в цій статті, підлягають спеціальній конфіскації у третьої особи, якщо вона набула таке майно від підозрюваного, обвинуваченого, особи, яка переслідується за вчинення суспільно небезпечного діяння у віці, з якого не настає кримінальна відповідальність, або в стані неосудності, чи іншої особи безоплатно, за ринкову ціну або за ціну вищу чи нижчу ринкової вартості, і знала або повинна була і могла знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої цієї статті.

Вищезазначені відомості щодо третьої особи повинні бути встановлені в судовому порядку на підставі достатності доказів.

Спеціальна конфіскація не може бути застосована до майна, яке перебуває у власності добросовісного набувача.

З реєстраційної картки транспортного засобу вбачається, що право власності на автомобіль Lexus RX 350, номерний знак НОМЕР_1 , зареєстровано за ОСОБА_6 07.07.2020, у той час як відомості про кримінальні правопорушення внесено до ЄРДР 04.12.2021.

Тобто, вказаний автомобіль придбаний ОСОБА_6 поза межами строків досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, при цьому, матеріали клопотання не містять доказів того, що кримінальне правопорушення мало місце у 2020 році, а отже доказів того, що вказаний транспортний засіб придбаний ОСОБА_6 за кошти, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, що розслідується в рамках кримінального провадження №0002692.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Положеннями ст. 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом положень ст. 2, 8 КПК України при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи» (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року).

У відповідності до вимог ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Враховуючи викладене, оцінюючи розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, з метою запобігання порушення справедливого балансу між інтересами власника майна, гарантованими йому законом і завданнями цього кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для накладення арешту на вказане у клопотанні майно, у зв`язку з чим клопотання прокурора задоволенню не підлягає як необґрунтоване.

Керуючись ст.ст. 167, 170-173, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про арешт майна автомобіля Lexus RX 350, державний номерний знак НОМЕР_1 , ключів до нього та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002692 від 04.12.2021, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 361, ч. 2 ст. 361-2, ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 361-2, ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 362 КК України, залишити без задоволення.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1