Справа № 167/51/22 Провадження №11-кп/802/172/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року,

ВСТАНОВИВ:

Цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , азербайджанця, громадянина Азербайджану, який народився в м.Азербайджан, з середньою освітою, працюючого водієм експедитором, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинувальний акт щодо якого скеровано до Тячівського районного суду Закарпатської області за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, та призначено покарання:

- із застосуванням ч.1 ст.69 КК України шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.1 ст.263 КК України - у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн.

- із застосуванням ч.1 ст.69 КК України шляхом переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч.4 ст.296 КК України - у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 (тридцять чотири тисячі) грн.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн.

Запобіжний захід обвинуваченому до вступу вироку в законну силу залишено попередній - у виді особистого зобов`язання.

Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави витрати пов`язані із залученням експертів для проведення експертизи зброї в сумі 2059 (дві тисячі п`ятдесят дев`ять) грн. 44 коп.

Скасовано арешт накладений на майно згідно ухвали слідчого судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.10.21.

У порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.

Так, за вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що він 26 жовтня 2021 року близько 02 год., перебуваючи на 121 км траси М-19, сполученням «Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече», поблизу с.Козин Луцького району Волинської області, тобто перебуваючи у громадському місці, умисно, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, діючи з хуліганських мотивів, ігноруючи загальноприйнятні в суспільстві норми моралі, прагнучи показати свою зневагу до існуючих правил та норм поведінки у громадському місці та самоутвердитись за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам та суспільству, незважаючи на наявність значної кількості осіб, які там перебували, вступивши в словесний конфлікт з потерпілим ОСОБА_9 , 1978 року народження та ОСОБА_10 , 2000 року народження, тримаючи в правій руці вогнепальну зброю пістолет системи «Марголіна», заводський номер « НОМЕР_1 », калібр 5,6 мм, здійснив погрозу його застосування до потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_9 , шляхом демонстративного похитування в руці та спрямування в їх бік, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я потерпілих.

Він же, за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, в порушення Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, обліку, перевезення та використання вогнепальної пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України №622 від 21.08.98, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, умисно, незаконно придбав 7 патронів калібру 5,6 мм та пістолет системи «Марголіна», заводський номер « НОМЕР_1 », калібру 5,6 мм. У подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне поводження зі зброєю та бойовими припасами, ОСОБА_7 , 26 жовтня 2021 року, близько 02 год., перебуваючи на 121 км траси М-19 Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече, поблизу с.Козин Луцького району Волинської області, діючи умисно, в супереч вказаній вище інструкції, незаконно зберігав та переносив безпосередньо при собі пістолет системи «Марголіна», заводський номер « НОМЕР_1 », калібр 5,6 мм, споряджений 7 патронами, калібру 5,6 мм, до моменту їх виявлення та вилучення працівниками поліції, а саме до 02 год. 26 хв. 26 жовтня 2021 року.

Згідно висновку експерта пістолет, який було виявлено та вилучено 26 жовтня 2021 року під час огляду місця події на 121 км траси М-19 Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече, поблизу с.Козин Луцького району Волинської області, належить до нарізної короткоствольної вогнепальної зброї і є пістолетом системи «Марголіна», заводський номер « НОМЕР_1 », калібру 5,6 мм, в конструкцію якого саморобним способом внесені саморобні зміни, а саме змінений кожух-затвору (саморобного способу виготовлення) та вкорочено ствол до залишкової довжини 95 мм, пістолет для стрільби придатний; 7 патронів, які були виявлені та вилучені 26 жовтня 2021 року під час огляду місця події на 121 км траси М-19 Доманово-Ковель-Чернівці-Тереблече, поблизу с.Козин Луцького району Волинської області, належать до боєприпасів і є спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення калібру 5,6 мм до нарізної вогнепальної зброї калібру 5,6 мм, виготовлені промисловим способом, для стрільби придатні.

У поданій апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження і кваліфікацію дій обвинуваченого, оскаржив вирок суду, оскільки вважає, що він ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Зазначає про те, що судом першої інстанції належним чином не вмотивовано обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень. Так, підставами для застосування положень ст.69 КК України, місцевим судом вказано на наявність трьох обставин, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, відшкодування шкоди), відсутність обставин, що обтяжують покарання, характеристику за місцем проживання та роботи, ставлення обвинуваченого до вчиненого, його не перебування на обліках у лікарів психіатра та нарколога. Водночас, прокурор вважає, що поза увагою суду залишилося те, що наведені обставини характеризують обвинуваченого в загальносуспільному плані, однак жодним чином істотно не знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень. Вважає, що суд першої інстанції не навів належних мотивів щодо того, як встановлені ним обставини істотно впливають на ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим тяжких умисних злочинів, та істотно знижують її. Також зазначає про те, що суд у вироку безпідставно зазначив наявність пом`якшуючої обставини активне сприяння розкриттю кримінальних правопорушень, оскільки вважає, що суд лише формально визначив таку обставину виходячи з того, що обвинувачений усвідомив незаконність вчинених ним дій. Крім того, судом при призначенні покарання в повній мірі не було взято до уваги того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, один з яких вчинено посеред ночі у громадському місці, за наявності навколо значної кількості осіб. А тому, прокурор вважає, що переконливого обґрунтування щодо можливості застосування положень ст.69 КК України, оскаржуване судове рішення не містить.

Посилаючись на це, прокурор просить вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому скасувати та ухвалити новий вирок, яким йому призначити: за ч.1 ст.263 КК України - покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч.4 ст.296 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити обвинуваченому остаточне покарання у виді позбавлення волі на сирок 3 роки 6 місяців. В решті вирок суду просить залишити без змін.

Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_9 та їх представник ОСОБА_11 в судове засідання не з`явилися, однак останній подав до суду письмове клопотання про розгляд провадження у їх відсутності, і така позиція узгоджена з потерпілими.

Заслухавши суддю-доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційної скарги, прокурора, який просив апеляцію задовольнити, обвинуваченого та його захисника, які скаргу заперечили через її безпідставність, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження за згодою учасників судового провадження розглянуті в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. Встановлені судом фактичні обставини вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень та їх кваліфікація за ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України є правильними. При цьому, у відповідності до вимог ч.3 ст.349 КПК України з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позицій. Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Прокурор у поданій апеляційній скарзі фактично вказує про невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі винного внаслідок м`якості і, відповідно вважає, що суд першої інстанції неправомірно і без жодних на те підстав, призначив покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Проте такі доводи прокурора до уваги судом не приймаються з огляду на таке.

При призначенні покарання суд у відповідності до вимог ст.ст.50, 65 КК України повинен призначити його з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження вчинення ним нових злочинів.

Як зазначено у п.п.1, 2, 3 постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.03 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватись вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Відповідно до п.1 ч.1 ст.65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину тощо. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК) ( 2341-14), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Водночас, ст..69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення злочину, за який передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

У п.8 вищевказаної постанови Пленуму ВСУ роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) (2341-14) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч.1 ст.69 КК (2341-14). При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення Пленуму ВСУ при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій прокурором.

Як вбачається із вироку суду, призначаючи обвинуваченому покарання, місцевий суд з достатньою повнотою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень і дані про його особу. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про наявність підстав для застосування ч.1 ст.69 КК України щодо можливості та необхідності призначення більш м`якого виду покарання, ніж передбачено санкціями ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України.

Так, до обставин, які пом`якшують покарання, суд правильно відніс активне сприяння розкриттю злочинів, щире каяття, позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, та відшкодування завданої шкоди потерпілим. При цьому, обтяжуючих покарання обставин, судом не встановлено.

Крім того, місцевий суд призначаючи покарання обвинуваченому врахував, що вчинені ним кримінальні правопорушенні, передбачені ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, згідно із положеннями ст.12 цього ж Кодексу залежно від ступеня тяжкості, відносяться до тяжких, у вчиненні яких обвинувачений свою вину визнав повністю, та щиро розкаявся.

З достатньою повнотою судом було взято до уваги і дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що він є несудимим, у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, працює, а також його ставлення до вчиненого.

При призначенні покарання враховано було судом й характер та дії, які вчиняв безпосередньо вчиняв обвинувачений.

Також враховано було і думку потерпілих щодо призначеного покарання, які просили його суворо не карати, і водночас у своїй заяві про залишення цивільних позовів вказували про те, що з обвинуваченим примирились, останній перед ними вибачився, повністю відшкодував спричинену моральну шкоду, а тому будь-яких претензій матеріального та морального характеру вони не мають.

Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинувачений вказував про те, що шкодує про те, що вчинив, і зазначив про недопущення подібного в майбутньому.

На даний час обвинувачений сплатив призначений оскаржуваним вироком штраф в розмірі 51000 грн., а також витрати за проведення експертизи, що на думку суду в даному випадку свідчить про готовність понести покарання за вчинене.

Встановлені вищенаведені пом`якшуючі покарання обставини, та дані про особу обвинуваченого в даному випадку з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, мети та мотиву, яким він керувався під час їх вчинення, характеру і дій, які він вчиняв, у їх сукупності, на думку колегія суддів, цілком обґрунтовано можуть вважатись такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень і впливають на пом`якшення покарання в розумінні ст.69 КК України.

Виходячи із положень ст.50 КК України рішення суду про призначення покарання, з-поміж інших завдань, повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Проаналізувавши вищенаведене, колегія суддів вважає, що при призначенні ОСОБА_7 покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, тобто більш м`якого виду покарання, ніж передбачено санкціями ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України штрафу, та на підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначивши покарання у виді штрафу в розмірі 51000 грн., суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочинів, особу винного й інші обставини кримінального провадження.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що призначене обвинуваченому покарання повністю відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для його виправлення, попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, й не є надто м`яким, як про це вказує прокурор.

Таким чином, підстав для скасування вироку в частині призначеного покарання та призначення обвинуваченому більш суворої міри покарання, пов`язаної з реальним його відбуттям, з мотивів наведених в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, апеляційний суд не вбачає.

При цьому, усі доводи сторони обвинувачення щодо не наведення обставин та даних про особу обвинуваченого, які дають підстави для висновку про призначення покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України, та можливість його виправлення і перевиховання без ізоляції від суспільства, колегія суддів вважає голослівними та до уваги не приймає, оскільки судом першої інстанції вони фактично наведені в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення в частині призначеного покарання, апеляційним судом не встановлено.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 31.10.22 щодо ОСОБА_7 , - без змін.

Водночас, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілими були заявлені окремі цивільні позови про відшкодування моральної шкоди, які вони згодом просили суд першої інстанції залишити без розгляду подавши відповідну заяву.

За положеннями п.2 ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи винуватою в мотивувальній частині вироку, окрім іншого зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, а згідно п.2 ч.4 цієї ж статті, у резолютивній частині вироку - рішення про цивільний позов.

Однак, суд першої інстанції ухвалюючи вирок залишив поза увагою вищенаведене, не зазначивши у вироку рішення по вказаних цивільних позовах.

А тому, апеляційний суд фактично не порушуючи прав ані потерпілих, ані обвинуваченого, вважає правильним доповнити вирок суду відповідним рішенням щодо вказаних цивільних позовів, а саме щодо їх залишення без розгляду.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_7 , без змін.

Доповнити вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 31 жовтня 2022 року рішенням наступного змісту: «Цивільні позови потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_9 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу, залишити без розгляду».

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом, а особою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Головуючий

Судді