Справа № 577/3924/22
Провадження № 1-кп/577/393/22

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 грудня 2022 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю секретаря ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Дубов`язівка Конотопського району Сумської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, маючого середню спеціальну освіту, розлученого, військовослужбовця військової служби за контрактом, механіка - радіотелефоніста відділення управління штабу дивізіону взводу управління самохідного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 , солдата, раніше судимого 05.08.2022 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 4 ст. 405 КК України до тримання в дисциплінарному батальйоні на строк 1 рік,
за ознаками скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, -
14.01.2022 солдат ОСОБА_4 уклав з Міністерством оборони України в особі командира з військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 2022 №8 солдата ОСОБА_4 , який прибув для подальшого проходження військової служби з ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.01.2022 зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення і визнано таки, що з 14.01.2022 року справи і посаду прийняв та приступив до виконання службових обов`язків.
Відповідно до приписів ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий зв`язок і військову службу», солдат ОСОБА_4 з 14.01.2022 року вважається військовослужбовцем, який призваний на військову службу за контрактом.
Поряд з цим, відповідно до ст. ст. 17, 65, 68 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.
Положеннями ст. 17 Закону України «Про оборону України» захист Вітчизни незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України; громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством.
У відповідності до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціювання національної економіки, Збройних Сил України та інших державних органів, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та закінчується прийняттям рішення про демобілізацію. Демобілізація - комплекс заходів спрямованих, крім іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України на організацію і штати мирного часу.
Відповідно до ст. 11 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію рішення про демобілізацію приймає Президент України, яким на теперішній час відповідних рішень прийнято не було.
Особливий період розпочався з моменту набрання чинності Указом Президента України від 17.03.2014 року № 303 на визначених територіях України та продовжується на цих територіях до оголошення (набрання чинності) окремого рішення Президента України про демобілізацію, яка станом на 15.02.2022 року оголошене не було.
Згідно з вимогами ст.ст. 1, 2, 24 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, ст.ст. 11, 16, 40, 49, 127, 128, Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 548- ХІV ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-XIV, Військової присяги, затвердженої постановою Верховної Ради України „Про текст Військової присяги" від 06.12.1991 ОСОБА_4 зобов`язаний під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів (начальників); відповідає за точне та вчасне виконання покладених на нього обов`язків і поставлених йому завдань, бути хоробрим і дисциплінованим, не допускати негідних вчинків і стримувати від інших військовослужбовців, пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальнику.
Відповідно до ст.26 Статуту внутрішньої служби ЗС України військовослужбовці залежно від вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом.
Разом з цим, солдат ОСОБА_4 , являючись військовослужбовцем військової служби за контрактом, проходячи її в умовах воєнного стану, в порушення вимог ст.ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України „Про оборону України, ст.ст. 1, 2, 24 Закону України „Про військовий обов`язок і військову службу, ст.ст. 11, 16, 40, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548- XIV, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року № 551-ХІУ, Військової присяги, затвердженої Постановою Верховної Ради України „Про текст Військової присяги" від 06.12.199 року, діючи в умовах особливого періоду, крім воєнного стану з прямим умислом, з мотивів небажання виконувати обов`язки військової служби та з метою тимчасово незаконно ухилитися від її проходження, за відсутності відповідного дозволу командування та поважних причин 15.02.2022 року не прибув о 08 годині на ранкове шикування до розташування військової частини, яка дислокується по АДРЕСА_2 .
Перебуваючи поза межами військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_4 проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, не вживаючи жодних заходів для прибуття до місця тимчасової дислокації військової частини (підрозділу) або звернення до правоохоронних, інших державних органів чи органів військового управління за наявності реальної можливості для цього.
У подальшому 26.04.2022 року близько 10 години солдат ОСОБА_4 самостійно прибув до розташування військової частини за вищевказаною адресою та продовжив виконання службових обов`язків.
Враховуючи те, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України є триваючим, воно вважається припиненим, зокрема, з моменту з`явлення особи до місця проходження військової служби, таким чином злочинне діяння ОСОБА_4 припинено, а злочин завершено 26.04.2022 року у м. Конотопі Сумської області.
Отже, солдат ОСОБА_4 був відсутній на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 без поважних причин, протягом періоду часу з 15.02.2022 року по 26.04.2022 року, тобто понад один місяць.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні передбаченому ч. 4 ст. 407 КК України визнав повністю при обставинах, визначених в обвинувальному акті, вказавши, що події, а також час, місце, спосіб і мету їх вчинення викладені вірно та відповідають дійсності, він їх в повному обсязі підтверджує. При цьому пояснив, що 14.01.2022 уклав з Міністерством оборони України в особі командира з військової частини НОМЕР_1 контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посаді механіка - радіотелефоніста відділення управління штабу дивізіону взводу управління самохідного артилерійського дивізіону в/ч НОМЕР_1 . Був ознайомлений з Статутом внутрішньої служби ЗС України. 15.02.2022 року він не прибув о 08 годині на ранкове шикування до розташування військової частини, яка дислокується по АДРЕСА_2 , оскільки вживав алкогольні напої. У подальшому 26.04.2022 року близько 10 години прибув до розташування військової частини. Весь цей час він не з`являвся на службу без поважних причин, перебував вдома. У вчиненому розкаявся. Просив надати шанс виправитися.
Показання обвинуваченого щодо обставин, викладених в обвинувальному акті, є послідовними, повними, не містять протиріч, а тому визнаються належними доказами, які підтверджують пред`явлене ОСОБА_4 обвинувачення.
Згідно вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи, що проти цього не заперечують учасники судового провадження, суд визнав недоцільним дослідження доказів відносно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються. При цьому суд впевнився в правильному розумінні учасниками судового провадження змісту цих обставин і у суду немає сумнівів в добровільності і істинності їх позиції, а також судом роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати у апеляційному порядку ті фактичні обставини справи, які не досліджувались у суді.
Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, дійшов висновку, що під час розгляду обвинувального акта підтверджено факт вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення та кваліфікує його дії за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місця, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Вирішуючи питання про вид та міру покарання, яке буде необхідне та достатнє для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів, суд враховує тяжкість та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, вчинене військовослужбовцем за контрактом, особу обвинуваченого, який добровільно прийняв рішення про укладення контракту, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, позитивну характеристику за місцем перебування у дисциплінарній роті.
Як обставини, які пом`якшують покарання, суд відповідно до ст. 66 КК України визнає: щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Передбачених ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання для ОСОБА_5 суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.
Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 33 рішення Європейського Суду з прав людини від 19 лютого 2009 року у справі «Хритов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Європейський Суд з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» (п. 38 рішення від 6 листопада 2008 року), вказав, що при призначенні покарання «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи»». Також, у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 року), та у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принцип законності і воно не було свавільним».
Враховуючи всі ці обставини суд вважає, що необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі.
Але, в той же час, виходячи з принципу індивідуалізації та співмірності заходів примусу, враховуючи обставини, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 , характер вчинених ним дій та ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставин справи, ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який на психіатричному та наркологічному обліку не перебуває, позитивно характеризується за місцем перебування в дисциплінарній роті, має молодий вік, позицію прокурора, суд вважає за можливе на підставі ст. 69 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 4 ст. 407 КК України.
Стаття 62 КК України передбачає, що покарання у виді тримання в дисциплінарному батальйоні призначається військовослужбовцям строкової служби, військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом, особам офіцерського складу, які проходять кадрову військову службу, особам офіцерського складу, які проходять військову службу за призовом, військовослужбовцям, призваним на військову службу під час мобілізації, на особливий період, військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період (крім військовослужбовців-жінок), на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також якщо суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замінити позбавлення волі на строк не більше двох років триманням у дисциплінарному батальйоні на той самий строк.
Дане покарання на переконання суду відповідатиме його меті, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головним є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу.
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для подальшого виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Питання про речові докази слід вирішити у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. 126, 368, 370, 371 України, суд, -
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.407 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 1 (один) рік позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Павлоградського міськрайонниго суду Дніпропетровської області від 05.08.2022 призначити ОСОБА_4 остаточне покарання, із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 3 місяці
На підставі ст.62 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 3 місяці ОСОБА_4 замінити на покарання у виді тримання у дисциплінарному батальйоні на строк 1 (один) рік 3 місяці.
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з 08.07.2022 року.
Вирок може бути оскаржений до Сумського апеляційного суду через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч.3 ст. 349 цього Кодексу.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1