ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1474/22 Справа № 191/6173/13-к Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, за апеляційною обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року, ухвалений щодо

ОСОБА_5 який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Іларіонове, Синельниківського району Дніпропетровської області, громадянина України, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України,

за участю:

секретарів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

прокурора - ОСОБА_8 ,

в режимі відеоконференції:

обвинуваченого - ОСОБА_5

захисника - ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України та призначено остаточне покарання, із застосуванням положень ст.ст. 70, 71 КК України, у виді 4 років 1 місяця позбавлення волі.

ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 357 КК України за таких обставин.

01.12.2013 приблизно о 04.00 год. ОСОБА_5 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, знаходячись біля будинку № 10 по вул. Садова сел. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області, підійшов до потерпілого ОСОБА_10 та схватив мобільний телефон, який знаходився у лівій руці потерпілого, але останній його не відпускав, тоді ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії помічені іншими особами і оцінюються ними як викраданні, але ігноруючи дані обставини, умисно із корисливих мотивів з метою відкритого викрадення майна , із застосуванням фізичної сили руками штовхнув ОСОБА_10 , від чого той впав на землю та в цей момент вирвав у нього з лівої руки мобільний телефон «Acer» чорного кольору, вартістю 2207 гривень, з чохлом зі штучної шкіри вартістю 57 гривень та двома сім-картами мобільних операторів «Life» та «МТС» вартістю 10 гривень кожна, після чого зник з місця скоєння злочину і розпорядився викраденим за власним розсудом, чим спричинив потерпілому матеріальні збитки на загальну суму 2284 гривень.

Далі, 03.03.2014 приблизно о 15.00 годині ОСОБА_5 , маючи намір на заволодіння грошовими коштами з платіжної картки «ПриватБанк», яка належала ОСОБА_11 , визначив для себе вказану картку, як предмет, яким можна таємно заволодіти на свою користь, достовірно знаючи, що платіжна картка знаходиться у неповнолітньої доньки ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , 2001 р.н., прибув на вул. Чапаєва смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області, де на той час повинна була повертатися зі школи неповнолітня ОСОБА_12 , та реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння офіційного документу, шляхом шахрайства, а саме платіжної картки «ПриватБанк», переслідуючи при цьому ціль незаконного збагачення, 03.03.2014 приблизно о 15.00 годині, перебуваючи на вул. Чапаєва смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області, зустрів неповнолітню ОСОБА_12 , умисно, із корисливих мотивів виманив у неї платіжну картку «ПриватБанк», яка належала ОСОБА_11 , позбавивши тим самим останню можливості використовувати офіційний документ за його цільовим призначенням, що виразилося у неможливості використовувати вищевказану пластикову картку з метою зняття грошових коштів, що перебували на рахунку потерпілої ОСОБА_11 . Далі, в цей же день (03.03.2014) приблизно о 15 год. 15 хв., продовжуючи свою злочинну діяльність направлену на повторне заволодіння чужим майном, ОСОБА_5 , впевнившись, що його дії носять таємний характер, перебуваючи біля будинку за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с.Іларіонове, вул. Робоча, 12, побачив банкомат ПАТ КБ «ПриватБанк» і, знаючи від потерпілої ОСОБА_11 пін-код її картки, зняв з рахунку банківської картки «ПриватБанк» грошові кошти в сумі 1220 гривень. Викраденими грошима розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_11 матеріальний збиток на суму 1220 грн.

Далі, 08.03.2014 приблизно о 16.00 годині ОСОБА_5 , знаходячись в гостях у своїх знайомих в буд. АДРЕСА_2 , який належить ОСОБА_13 , а саме в кухонній кімнаті, побачив на столі мобільний телефон «Samsung GТ-S 5282», який належить останньому, і визначив як предмет, який можна заволодіти на свою користь Маючи раптово виниклий злочинний умисел на заволодіння чужим майном, 08.03.2014 року приблизно о 19.00 годині ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом обману, умисно, повторно, із корисливих мотивів, поросив у неповнолітньої доньки ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , 2004 р.н. коробку від мобільного телефону «Samsung GT - S 5282», який знаходився на столі кухонної кімнати, після чого отримавши від ОСОБА_15 вказану коробку поклав туди телефон зі столу та незаконно заволодівши ним під вигаданою підставою з місця злочину пішов, чужим майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_13 матеріальних збитків на суму 1453,50 грн.

Продовжуючи свою злочинну діяльність ОСОБА_5 , 11.03.2014 приблизно о 17.00 годині, знаходячись в приміщенні магазину ПП «Бєлкова», розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , де на той час працювала ОСОБА_16 , попрохав у неї у тимчасове користування у її ноутбук «LENOVO Idea Pad G 580», запевнивши її, що поверне його після користування, на що остання погодилася та надала ноутбук.

Під час користування ноутбуком «LENOVO Idea Pad G 580», ОСОБА_5 визначив його як предмет, яким можна заволодіти на свою користь, після чого з корисливих спонукань, шляхом зловживання довірою, повторно, умисно, не повідомивши ОСОБА_16 розпорядився її майном продавши ноутбук, гроші витратив на власний розсуд, чим спричинив потерпілій ОСОБА_16 матеріальних збитків на суму 5135,90 грн.

Крім того, 28 жовтня 2021 року о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи неподалік магазину «Пиво, як воно є», розташованого по вул. Робочій, 24 в смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області, побачив потерпілого ОСОБА_17 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. В цей час у ОСОБА_5 раптово виник прямий злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_17 , вчинене повторно з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. ОСОБА_5 , розуміючи, що ОСОБА_17 з-за стану свого алкогольного сп`яніння позбавлений можливості чинити опір, з метою реалізації свого прямого злочинного умислу, направленого та відкрите викрадення майна потерпілого, підійшов до потерпілого та наніс декілька послідовних ударів руками в область його обличчя, після чого з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, усвідомлюючи, що його дії носять відкритий характер, діючи умисно з корисливих мотивів, шляхом ривка викрав барсетку , яка була одягнена на плечі потерпілого ОСОБА_17 , та мобільний телефон «HUAWEI» моделі Y6p ROM: 64 GВ, RАМ: 3 GВ, ІМЕІ 1: НОМЕР_1 , ІМЕІ 2: НОМЕР_2 , в корпусі зеленого кольору, який знаходився в правій передній кишені джинсів, одягнених на потерпілому. Після цього, утримуючи викрадене при собі, ОСОБА_5 з місця скоєння злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинив потерпілому ОСОБА_17 матеріальний збиток на загальну суму 3484 гривні 57 копійок.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок змінити та призначити більш м`яке покарання із застосуванням положень ст. 66 та ст. 69 КК України. Обґрунтовуючи заявлені вимоги обвинувачений зазначає, що суд першої інстанції, під час призначення покарання, не врахував його щире каяття та призначив занадто суворе покарання, без врахування положень ст.ст. 66, 69 КК України, тому, на думку обвинуваченого, вирок місцевого суду, є необґрунтованим в цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Частиною 1 статті 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотню дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018) особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки, зокрема, три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі. Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 49 КК (у редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018) перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання, а з часу вчинення кримінального проступку - п`ять років. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років.

Водночас, відповідно до правової позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної у постанові від 05.04.2021 ( справа № 328/1109/19, провадження № 51 - 5464 кмо 20) перебіг строків давності зупиняється, якщо особа, котра вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цьому разі перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. Одночасно факт умисного вчинення особою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від слідства або суду є обставиною, яка виключає благополучне закінчення строків давності, і зупиняє диференційовані строки, визначені в ч. 1 ст. 49 КК України. В цьому випадку закон передбачає загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які ухиляються від слідства чи суду: п`ятнадцять років з часу вчинення злочину, п`ять років - з часу вчинення кримінального проступку. За таких обставин час, який минув із дня вчинення кримінального правопорушення до дня, коли особа почала ухилятися від слідства або суду, не втрачає свого значення, а зберігається і зараховується до загального строку давності, що продовжує спливати. Крім того, до загального строку також зараховується період такого ухилення, а також проміжок часу, що пройшов із дня з`явлення особи із зізнанням або затримання до дня набрання вироком законної сили.

Зважаючи на принцип диспозитивності, що закріплений у п. 19 ч. 1 ст. 7, ст. 26 КПК України, відповідно до якого «сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом», - обрання тієї чи іншої лінії процесуальної поведінки залежить від вибору самого обвинуваченого.

Процесуально-правовими підставами звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності є виключно згода обвинуваченого на таке звільнення від кримінальної відповідальності.

Наявність цих умов є правовою підставою для прийняття рішення судом про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності.

Отже, розглядаючи заявлене в судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_5 клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, колегія суддів виходить з того, що це кримінальне правопорушення обвинуваченим було вчинено 03.03.2014.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України, у відповідності до ст. 12 КК (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018) є кримінальним проступком, за вчинення якого передбачено покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеження волі на строк до трьох років.

Отже, незважючи на те, що судом першої інстанції ОСОБА_5 було оголошено у розшук, на час розгляду кримінального провадження апеляційним судом, загальні строки давності, визначені ч. 2 ст. 49 КК України, а саме 5 років з часу вчинення ним кримінального проступку, закінчились.

При цьому, апеляційним судом, відповідно до ст. 285 КПК України, ОСОБА_5 роз`яснено суть обвинувачення за ч. 1 ст. 357 КК України, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, яка не є реабілітуючою.

Водночас, обвинувачений підтримав заявлене клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі ст. 49 КК України (в редакції Закону України № 2617-VIII від 22.11.2018 ), підтвердивши, що йому зрозуміла як суть обвинувачення, так і підстава звільнення від кримінальної відповідальності та наслідки такого рішення.

З огляду на наведені обставини, ОСОБА_5 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі ч. 2 ст. 49 КК України (в редакції Закону № 2617-VIII від 22.11.2018), а вирок суду - скасуванню в цій частині, та кримінальне провадження закриттю, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 та ст. 417 КПК України.

Перевіряючи доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та його особі, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності і індивідуалізації. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції вказаних вимог закону дотримався.

Так, призначаючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, суд врахував характер і ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу обвинуваченого, який раніше судимий, скоїв кримінальні правопорушення, в тому числі, в період встановленого вироком іспитового строку, за місцем мешкання характеризується посередньо, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому, суд визнав - щире каяття, обставиною, що обтяжує покарання - рецидив злочинів.

Цим обставинам, суд надав у сукупності належну і обґрунтовану оцінку й дійшов законного і справедливого висновку, про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, в межах санкцій інкримінованих йому злочинів та визначення остаточного покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, з його реальним відбуванням.

Згідно ч. 2 ст. 409 КПК України підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

В силу ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Отже, колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, що впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_5 призначене у виді позбавлення волі, в межах санкцій ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, а також остаточне покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України, у виді позбавлення волі, з його реальним відбуванням, за своїм видом та розміром, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Що стосується доводів обвинуваченого про необхідність застосування, при призначенні йому покарання, положень ст. ст. 69, 69-1 КК України, є необгрунтованими, з огляду на таке.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим.

Окрім того, згідно ст. 69-1 КК України за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 цього Кодексу, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

При цьому, питання призначення покарання визначає форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити справедливе рішення.

Отже, враховуючи, що суд, при призначенні покарання ОСОБА_5 , встановив всі обставини, зокрема і наявність обставини, що обтяжує покарання - рецидив злочинів, але вони жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчинених ним діянь та, відповідно, не знижують ступеня тяжкості інкримінованих йому злочинів, й обвинувачений інших обставин не навів та апеляційним судом таких встановлено не було, тому висновки суду про відсутність підстав для застосування положень ст. ст. 69, 69-1 КК України, є обгрунтованими, й підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через його суворість, у апеляційного суду не має.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає вирок суду в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України - законним, обґрунтованим, вмотивованим і справедливим, а апеляційну скаргу обвинуваченого такою, що не підлягає задоволенню в цій частині.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 - скасувати в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 357 КК України.

Звільнити ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 357 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з закінченням строків давності.

Кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України закрити, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі звільненням ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності.

Вважати ОСОБА_5 засудженим до покарання:

- за ч. 2 ст. 186 КК України - у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

- за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки;

- за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, вважати ОСОБА_5 засудженим до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 16.02.2021, вважати ОСОБА_5 засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 1 (один) місяць.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4