Справа № 309/5298/22
Провадження № 1-кп/309/321/22
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2022 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000167 від 21.02.2019 р. за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Хустського районного суду перебуває кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000167 від 21.02.2019 р.за обвинуваченням ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 12 ч.2 ст.115 Кримінального кодексу України.

Під час підготовчого судового засідання прокурор ОСОБА_5 подала клопотання про обрання ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Клопотання прокурора вмотивовано тим, що 28.08.2018 близько 22 год., ОСОБА_6 , знаходячись на задньому пасажирському сидінню позаду водія, разом з іншою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, яка перебувала на передньому пасажирському сидінні легкового автомобіля марки «Renault Logan», номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , що надавав останнім послуги таксі, їдучи ґрунтовою дорогою біля річки Тиса, за межами населеного пункту с.Велятино Хустського району, в околицях колишньої ферми, діючи умисно, у попередній змові з іншою особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 перевозить у автомобілі значну суму грошових коштів, з корисливих мотивів, з метою позбавлення життя ОСОБА_8 та заволодіння грошовими коштами останнього, тримаючи у правій руці заздалегідь заготовлений ніж, наніс ним не менше п`яти ударів у спинку сидіння водія, намагаючись таким чином поранити ОСОБА_8 в життєво важливі органи, однак, не отримавши бажаного результату, у зв`язку з конструктивними особливостями сидіння, продовжив дії, спрямовані на вбивство ОСОБА_8 та не виходячи з автомобіля, тримаючи у правій руці ніж, наніс останньому три ножові поранення в область життєво важливих органів, спричинивши йому одну різану рану передньої поверхні шиї довжиною приблизно 7 см, та дві колото-різані рани правої надключичної ділянки довжиною приблизно 7,5 см, і верхньої третини грудної клітки справа по боковій поверхні довжиною приблизно 6 см, від чого ОСОБА_8 втратив контроль над автомобілем та з`їхав з дороги, внаслідок чого автомобіль зупинився. В свою чергу інша особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, діючи умисно та у попередній змові з ОСОБА_6 , реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_8 і заволодіння грошовими коштами останнього, вийшовши з салону автомобіля, підійшовши до водійських дверцят, відчинив їх та бажаючи настання смерті, наніс ОСОБА_8 ще два удари заздалегідь заготовленим ножем в область грудної клітки, спричинивши останньому тілесні ушкодження у вигляді колото-різаних ран на шкірному покриві лівого грудного м`язу горизонтального напрямку довжиною приблизно 9,5 см та тильної поверхні лівого променевого зап`ясного суглобу довжиною приблизно 3,5 см.

В подальшому, після вчинення насильницьких дій, спрямованих на вбивство ОСОБА_8 , ОСОБА_6 та інша особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, заволоділи грошовими коштами останнього, які знаходилися в салоні автомобіля, у сумі приблизно 30 000 доларів США та втекли з місця події.

Відповідно до висновку експерта смерть ОСОБА_8 настала внаслідок множинних проникаючих колото-різаних поранень грудної клітки, шиї та лівої верхньої кінцівки з пошкодженням правої підключичної вени та артерії, лівої легені та дуги аорти, що привело до масивної зовнішньої та внутрішньої кровотечі та ускладнилось гіповолемічним шоком, що і явилось безпосередньою причиною смерті.

20.02.2019 ОСОБА_6 повідомлено про зміну підозри у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України.

25.11.2022 обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 скеровано до суду.

На даному етапі розпочинається розгляд обвинувального акту з підготовчого судового засідання, судове слідство буде проводитися у повному обсязі, з викликом експертів, свідків, на яких обвинувачений може впливати, і усвідомлюючи неминучість покарання, перебуваючи на волі може здійснити дії, передбачені частиною першою статті 177 КПК України, а саме: ухилитись від суду, незаконно впливати на свідків. Інший запобіжний захід, окрім тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 .

При обранні запобіжного заходу необхідно врахувати: вагомість доказів вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого п.п.6, 12 ч.2 ст. 115 КК України; відсутність нарікань на вік та стан здоров`я; відсутність міцних соціальних зв`язків та постійного місця роботи.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків, який усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зможе: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілого та свідків; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою підтримала повністю. Вказує, що внаслідок одужання питання щодо застосування відносно ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру було закрито, ОСОБА_6 був звільнений із відповідного закладу, і наразі кримінальне провадження здійснюється у загальному порядку та обвинувальний акт скеровано до суду. Вважає, що існують ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків та потерпілого, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. З огляду на тяжкість вчиненого, за яке передбачено покарання у видні позбавлення волі від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі, зважаючи на відсутність у ОСОБА_6 міцних соціальних зв`язків, більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

У судовому засіданні захисник ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та просив обрати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у темну пору доби. Вказує, що подія правопорушення мала місце 31.08.2018 і цього ж дня ОСОБА_6 було затримано. У подальшому ОСОБА_6 було поміщено до психіатричного закладу, де він тримався до постановлення ухвали від 23.11.2022,якою закрито кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_6 . Вважає, що із спливом такого значного проміжку часу, сама лише тяжкість інкримінованого діяння не може бути підставою для тримання під вартою ОСОБА_6 . Крім того, наразі ОСОБА_6 перебуває на обліку у лікаря психіатра і йому необхідно раз на місяць з`являтися до нього для проходження процедур. Також у ОСОБА_6 хворий батько інвалід 2 групи, який потребує стороннього нагляду. Просить врахувати, що з моменту звільнення ОСОБА_6 з психіатричного закладу і по даний час пройшло більше місяця і він не вчиняв та не намагався вчиняти жодну з дій передбачених ст. 177 КПК України. ОСОБА_6 явився до суду і отримавши клопотання прокурора не намагався ухилитися від суду, а з`явився в судове засідання. Вважає, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту темну пору доби зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

У судовому засіданні ОСОБА_6 підтримав свого захисника.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд констатує наступне.

Кримінальним процесуальним кодексом України вибір запобіжних заходів, що обираються у кримінальному провадженні, довірено двом різним судовим інстанціям: слідчому судді під час досудового розслідування та судді, який розглядає справу, під час судового розгляду. Тому розподіл компетенцій між вищезазначеними особами чітко позначений моментом, коли розслідування закінчено, обвинувальний акт затверджено і кримінальну справу передано на розгляд суду.

Згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжні заходи, застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ст. 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ст. 177 КПК України).

Відповідно до норм ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини визначені п. 1 - п. 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризуються особу підозрюваного та визначені у п. 1- п. 11 частини 1 вказаної статті.

Відповідно до ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення за п.п. 6, 12 ч.2ст. 115 КК України.

Обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.п. 6, 12 ч.2 ст. 115 КК України, підтверджується матеріалами кримінального провадження.

Судом, на час порушеного у клопотанні питання, про обвинуваченого встановлено такі відомості: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, не працюючий,не одружений, офіційно не працює, з повною середньою освітою, раніше не судимий. Обвинувачений, на час вирішення даного питання за своїм віком і станом здоров`я не має специфічних особливостей стану здоров`я, має незначні соціальні зв`язки.

Як убачається з матеріалів клопотання необхідність його застосування прокурор обґрунтовує тим, що ОСОБА_6 об`єктивно підозрюється, у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, у зв`язку з чим останній будучи обізнаним з мірою покарання за вчинене діяння, може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, потерпілого, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Частинами 3 та 5 ст. 132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі при визначенні запобіжного заходу (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати докази обставин, на які вони посилаються.

Тож, суд враховує, що поняття «обґрунтована підозра» не визначене у національному законодавстві та, виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України, бере до уваги позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

За таких умов, суд дослідивши матеріали клопотання, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів, лише щодо пред`явленої підозри, - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України, свідчать про обґрунтованість підозри обвинуваченого, оскільки надані докази об`єктивно зв`язують його з ним, тобто підтверджують існування фактів та інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозрюваний, міг вчинити дане правопорушення.

Суд враховує, що всі свідки та потерпілий в даному кримінальному провадженні судом ще не допитувалися, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке відповідно до класифікації злочинів, визначеної ст. 12 КК України, є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді довічного позбавлення волі, у світлі чого, з урахуванням наведених даних суд уважає, що обставини регламентовані п.п.1, 3 ч.1 ст. 177, п. п. 1-3 ч. 1 ст. 194 КПК України є дійсними.

У судовому засіданні, обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_7 всупереч положень ч. 5 ст. 132 КПК України, не було надано суду допустимих доказів, які б свідчили про відсутність ризиків встановлених стороною обвинувачення, у зв`язку з чим, суд вважає доведеною наявність встановлених стороною обвинувачення ризиків у даному провадженні, оскільки вони належним чином умотивовані прокурором та підтверджуються наявними матеріалами.

Водночас, відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

При аналізі питання наявності зазначених прокурором ризиків, встановлено, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 10 до 15 років або довічне позбавлення волі.

При вирішенні питання щодо заявленого клопотання, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини, а саме справу «Харченко проти України», за якою встановлено порушення вимог п.3 ст. 5 Конвенції щодо надмірного тривалого тримання особи під вартою, а також те, що національні суди не розглядали жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів.

По справі «Мамедова проти Росії», ЄСПЛ зазначив, що посилання на тяжкість обвинувачення як на головний чинник при оцінці ймовірності того, що особа буде переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме ходові розслідування або вчинятиме нові злочини є недостатнім, хоча суворість покарання і є визначальним елементом при оцінці ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів, і що потребу позбавлення волі не можна оцінювати з винятково абстрактного погляду, беручи до уваги тільки тяжкість злочину.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2000 року у справі «Яблонський проти Польщі», від 23 вересня 1998 року у справі «І.А. проти Франції», від 04 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі»).

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

Також суд приймає до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 перебував під вартою з 31 серпня 2018 року по 22.02.2019, після чого тримався у психіатричному закладі до 23.11.2022 року (відповідно до ч.3 ст. 515 КПК України такий строк зараховується у строк відбування покарання), тобто перебував в умовах ізоляції від суспільства тривалий час.

А отже суд погоджується з твердженням захисника про те, що зі спливом такого значного проміжку часу, сама лише тяжкість інкримінованого ОСОБА_6 діяння не може слугувати підставою для його тримання під вартою.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 має постійне місце проживання за адресою АДРЕСА_1 , де проживає разом зі своїми батьками, тобто має певні соціальні зв`язки, раніше не судимий, за час розгляду справи до суду не надано доказів про наявність у нього негативної репутації.

Окрім того, слід врахувати й стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_6 який тривалий час лікувався у психіатричному закладі, і наразі стоїть на обліку у лікаря психіатра з діагнозом F.99, та з рекомендованим відвідуванням психіатра 1 раз в місяць.

Також доречним є покликання захисника на те, що з моменту звільнення ОСОБА_6 з психіатричного закладу і по даний час пройшло більше місяця, і за цей періодостанній не вчиняв та не намагався вчиняти жодну з дій передбачених ст. 177 КПК України. Сам ОСОБА_6 явився до суду без примусу, і отримавши клопотання прокурора не намагався ухилитися від суду, а з`явився в судове засідання, яке відбулося через декілька годин після отримання ним клопотання.

Враховуючи усе вищенаведене, на думку суду, сам по собі факт вчинення інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_6 правопорушення та ймовірність призначення йому суворого покарання, за відсутності конкретних фактів ухилення його від слідства та суду, переховування, перешкоджання досудовому розслідуванню чи суду у будь-який спосіб, не свідчить про недостатність запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи вище наведене запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та зможе запобігти зазначеним ризикам, а тому у задоволенні клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід відмовити та застосувати відносно ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини.

Зокрема, відповідно до встановленої практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції, застосування такого заходу має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 р. у справі «Нештак проти Словаччини» (Neљќбk v. Slovakia), заява № 65559/01, п. 74, від 14 жовтня 2010 р. у справі «Хайредінов проти України» (Khayredinov v. Ukraine), заява № 38717/04, п. 2728 «Нечипорук і Йонкало проти України» (nechiporukandyonkalo v. Ukraine) від 21 квітня 2011 року, п. 196). Поміщення під варту відповідно до статті 5 § 1 Конвенції повинно відповідати принципу пропорційності (див. справу Ladent v. Poland, заява № 11036/03, п. 55, ЕСПЧ 2008 ... (витяги)).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; YagciandSargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

По справі «Хайрединов проти України» (38717/04, рішення від 1410.2010 року) Європейський суд по правам людини визнав порушення § 1 ст. 5 Конвенції у зв`язку з обставинами, коли національні органи не надали достатніх підстав для взяття під варту заявника, а суди не розглядали можливість застосування альтернативного запобіжного заходу.

В абз. абз. 2,5 п. 17 Інформаційного листа № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу судів першої та апеляційної інстанції на те, що суду необхідно враховувати вимоги дотримання розумного строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строку тримання під вартою. Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою «розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості» (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України якщо під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує підозрюваного прибувати за кожною вимогою до суду або іншого органу державної влади, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 194 КПК України, необхідність яких доведена прокурором.

Керуючись ст. 29 Конституції України, ст.ст. 177, 178, 181, 183, 184, 193, 194, 196, 197, 202, 205, 314, 316, 331, 369 КПК України суд

У Х В А Л И Л А:

В задоволенні клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на два місяці з дня винесення даної ухвали тобто до 21лютого 2023 р. з покладанням на нього наступних обов`язків:

- цілодобово не залишати місце постійного проживання: будинок АДРЕСА_1 ;

-прибувати до суду за першою вимогою;

-повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

Зобов`язати ОСОБА_6 невідкладно прибути до місця свого проживання: в будинок АДРЕСА_1 .

Строк дії ухвали суду про тримання обвинуваченого ОСОБА_6 цілодобовим домашнім арештом визначити два місяці, тобто до 21 лютого 2023 року.

Роз`яснити ОСОБА_6 що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід; працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати через прокурора для виконання органу УП за місцем проживання обвинуваченого та зобов`язати останніх негайно поставити його на облік і повідомити про це суд.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 22 грудня 2022 р. о 13 год. 10 хв.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3 ОСОБА_9