УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2022 року

м. Київ
справа №346/594/20
провадження № 51-1282ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року щодо
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, який раніше не судимий,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 300000 грн моральної шкоди, ОСОБА_6 200000 грн моральної шкоди, ОСОБА_7 50000 грн моральної шкоди, ОСОБА_8 80000 грн моральної шкоди.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 15 грудня 2019 року приблизно о 03:28, у темну пору доби, суху погоду, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz Е400», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги Н-10 Стрий-Чернівці-Мамалига, що в с. Глибоке Коломийського району Івано-Франківської області у напрямку м. Чернівців. У цей час, в зустрічному напрямку, по своїй смузі руху, рухався автомобіль марки «Mazda Premasy», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_9 . Водій автомобіля марки «Mercedes-Benz Е400» ОСОБА_4 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку, унаслідок чого не справився з керуванням, перетнув лінію дорожньої розмітки 1.1 та виїхав на смугу зустрічного руху, де вчинив зіткнення із вищевказаним зустрічним автомобілем.
Таким чином, ОСОБА_4 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, а саме розділ 34 п.1., відповідно до якого лінію 1.1. дорожньої розмітки перетинати забороняється, п. 2.3, п. 10.1, п. 11.3. п. 12.1, внаслідок чого настала смерть ОСОБА_9 .
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити оскаржувані вирок та ухвалу та призначити йому покарання із застосуванням положень статті 75 КК, а цивільні позови потерпілих задовольнити частково, зменшивши розмір моральної шкоди.
В обґрунтування касаційних вимог засуджений стверджує, що судами при призначенні покарання не дотримано вимог ст. ст. 50, 65 КК та в повній мірі не враховано його особу і обставини, що пом`якшують покарання. Зокрема, судами не взято до уваги, те що він визнав вину, вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю злочину, щиро розкаявся, є особою молодого віку, офіційно працевлаштований, частково відшкодував шкоду потерпілим. На його думку, такі обставини, як молодий вік, тісні соціальні зв`язки та те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності слід було судам визнати такими, що пом`якшують покарання, ураховуючи приписи ч. 2 ст. 66 КК.
Вважає, що вирок місцевого суду є незаконним та необґрунтованим з підстав недоведеності розміру завданої моральної шкоди, при цьому судом апеляційної інстанції проігноровано його аргументи в цій частині та залишено даний вирок без змін.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Колегія суддів звертає увагу на те, що фактично аргументи касаційної скарги в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого зводяться до незгоди засудженого із незастосуванням судами ст. 75 КК.
Суд звертає увагу, що визначення розміру покарання у конкретному кримінальному провадженні є реалізацією принципу справедливості у частині індивідуалізації кримінальної відповідальності. Обираючи той чи інший вид та розмір покарання, суд виходить із загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК.
Так, під час призначення покарання засудженому місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який раніше не судимий, позитивно характеризується, є особою молодого віку.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК передбачає покарання у виді позбавленням волі на строк від 3 до 8 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 років або без такого.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, з чим обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції. Колегія суддів також вважає, що покарання у цьому розмірі є достатнім для виправлення засудженого.
На думку засудженого, суди помилково не застосували до нього інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням. З таким твердженням касаційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Зі змісту ст. 75 КК випливає, що застосування регламентованих у ній правил допускається лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку про те, що виходячи з аналізу тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин справи виправлення засудженого можливе без його ізоляції від суспільства.
У вироку суд першої інстанції зазначив про відсутність обставин, які обтяжують покарання, та наявність обставин, які пом?якшують покарання, до яких відніс визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування збитків потерпілим.
При цьому, суд вказав, що ОСОБА_4 вчинив хоча і необережний, проте тяжкий злочин, яким спричинені незворотні наслідки смерть ОСОБА_9 , що істотно підвищує суспільну небезпечність протиправних дій, порушення засудженим ПДР.

Зважаючи на вищевикладене суди констатували, що в рамках даного кримінального провадження застосування положень ст. 75 КК до ОСОБА_4 є недоцільним. Крім цього, варто зауважити, що суди здійснили повний та детальний аналіз характеристик особи засудженого, обставин вчинення ним кримінального правопорушення, врахували думку учасників судового провадження та, зважаючи на порушення ним ПДР та смертельні наслідки цього порушення, дійшли переконання про доцільність виправлення засудженого шляхом призначення йому покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Таке покарання, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. ст. 50, 65 КК.
Обґрунтованих та переконливих підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК, у його касаційній скарзі не наведено.

Отже, підстав вважати, що незастосування судами до засудженого положень ст. 75 КК призвело до призначення явно несправедливого покарання через суворість, колегія суддів касаційного суду не вбачає.
Крім того, засуджений у резолютивній частині касаційної скарги просить суд зменшити розмір стягнень за цивільними позовами, проте у мотивувальній частині скарги достатніх аргументів, які б ставили під сумнів висновки судів нижчих інстанцій щодо даного питання не наводить. Судами попередніх інстанцій було вирішено питання щодо часткового задоволення цивільних позовів, зокрема, виходячи із засад розумності та справедливості стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 . 300000 грн моральної шкоди, ОСОБА_6 200000 грн моральної шкоди, ОСОБА_7 50000 грн моральної шкоди, ОСОБА_8 80000 грн моральної шкоди. Так, під час визначення розміру моральної шкоди потерпілим суди урахували тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, глибину фізичних і душевних страждань кожного потерпілого, майновий стан та стан здоров`я ОСОБА_4 , ступінь вини засудженого, дані про його особу, інші обставини кримінального провадження, довготривалий характер страждань потерпілих.
Суд вважає, що судами обґрунтовано визначено розмір морального відшкодування потерпілим, тому зменшенню, як про це наголошує у касаційній скарзі засуджений, він не підлягає.
Відтак вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК, є законними, обґрунтованими і вмотивованими.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 04 листопада 2021 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 05 квітня 2022 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3