Справа № 203/4653/20
Провадження № 1-кп/0203/336/2022
УХВАЛА
Іменем України

16 серпня 2022 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпро кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000018 від 03 березня 2020 року, стосовно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, з повною середньою освітою, не одруженого, маючого на утриманні неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючого менеджером із збуту в ТОВ «Енергетик Дніпро», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

На розгляді Кіровського районного суду м.Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, оскільки він вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

За наслідками судового розгляду, суд дійшов висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 підлягають перекваліфікації з ч.4 ст.296 на ч.2 ст.125 КК України.
Так, ОСОБА_6 02.07.2020 року приблизно о 20.20 годині знаходився у дворі будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на ґрунті особистих неприязних відносин між ним та потерпілим ОСОБА_4 , маючи умисел на заподіяння тілесних ушкоджень, діючи умисно, дістав з сумки, яка знаходилась поруч з лавкою для сидіння біля одного з під`їздів вищезазначеного будинку, з якої правою рукою вийняв сокиру господарсько-побутового призначення та направився до потерпілого, після чого наніс останньому не менше трьох ударів обухом сокири по верхній третині лівого стегна, один удар обухом сокири по лівій гомілці, один удар обухом сокири в район лівої частини грудної клітини, два удари лезом сокири по передньо-внутрішній поверхні плеча у середній третині, по долонній поверхні кисті в проекції нігтьової фаланги 1-го пальця правої руки, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді поверхневих ран, синців та саден на тулубі, верхніх та лівій нижній кінцівках, які відноситься до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, та тілесні ушкодження у вигляді двох рублених ран по передньо-внутрішній поверхні правового плеча у середній третині, по долонній поверхні правої кисті в проекції нігтьової фаланги 1-го пальця, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення не визнав, пояснив, що в липні 2020 року приблизно о 20.20 годині він знаходився зі своїми дітьми у дворі. Діти пішли за будинок, де знаходились гаражі, та він пішов за ними. Там він почув нецензурну лайку, яку висловлював ОСОБА_4 зі свого балкону з приводу того, що діти шумно себе поводили. Між ними почалась словесна перепалка на підвищених тонах та обвинувачений вирішив повернутись у двір. Приблизно через 2-3 хвилини ОСОБА_9 вийшов з під`їзду та швидкою ходою почав йти в його сторону. В цей час обвинувачений взяв з сумки з інструментами, яку він до цього дістав зі свого автомобіля для ремонту дитячого велосипеду, сокиру, яка першою попалась йому в руки, щоб налякати потерпілого, однак той не зупинився. В цей момент обвинувачений декілька разів вдарив ОСОБА_10 по нозі. Потім потерпілий схопив сокиру двома руками та вони почали боротись, при цьому ОСОБА_9 намагався його вдарити. Бійка закінчилась дуже швидко, вони одночасно припинили її. Після чого обвинувачений відчув, що також отримав поранення голови, на якій була кров. Крім того, бачив кров на руці потерпілого. Зазначив, що сокиру забрав невідомий чоловік, який на своєму автомобілі заїхав до них у двір. Вважає, що умислу на порушення громадського порядку в нього не було, конфлікт стався на ґрунті раптово виниклих неприязнених відносин з сусідом, в його діях можливий наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 суду показав, що з обвинуваченим ОСОБА_11 вони є сусідами, в березні місяці в них було непорозуміння з приводу користування туалетом в магазині, який знаходився у дворі, після чого вони не спілкувались до 02.07.2020 року. 02.07.2020 року ввечері він знаходився зі своєю дружиною та маленькою дитиною, яка спала, вдома, діти у дворі гучно грали, на що він зробив їм зауваження та попросив їх піти. Бичку ОСОБА_12 це не сподобалось і той зауважив, що двір спільний і всі мають право знаходитись в ньому, порадив зачинити вікна, що обурило його та він грубо відповів ОСОБА_12 . Діти після його зауважень припинили кричати, але ОСОБА_13 не послухав та продовжував гучно розмовляти з іншими на подвір`ї. Потім він одягнувся і вийшов у двір, побачив ОСОБА_12 , який був з сумкою, схожою на ту, в якій носять вогнепальну зброю, та щось діставав з неї. Далі побачив в руках у ОСОБА_12 сокиру, який з погрозами, що зараз покаже йому, почав наносити удари тильною стороною сокири в область ноги. Він схопився за сокиру також та намагався її вирвати, але не зміг, між ними почалась бійка. Коли він повалив ОСОБА_14 на землю, то вдалось схопити сокиру та відкинути її, після чого обвинувачений вже не намагався наносити ударів. Потім побачив ОСОБА_15 , який схопив сокиру та вибіг з подвір`я. Зазначив, що отримані рани на руці були глибокі, як вони з`явились пояснити точно не може, оскільки не звернув на це уваги в момент бійки, припустив, що вони були отримані в момент падіння. Бійку між ними припинили самостійно, ніхто їх не розбороняв. Під час сутички поруч нікого не було, свідок ОСОБА_16 в подальшому виніс бинт для перев`язки. Зазначив, що під час проведення слідчих дій покази надавав в дуже емоційному стані, зараз вважає, що його дії також спровокували конфлікт, а в діях обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 КК України. На даний час між ними конфлікт врегульовано і покази правдиві та послідовні.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 суду показав, що з обвинуваченим та потерпілим мешкає в одному дворі в різних будинках. 02.07.2020 року приблизно о 20.20 годині він знаходився у дворі зі своєї дитиною. У дворі також перебував обвинувачений, інші діти. Несподівано помітив сутичку між ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , які обидва тримались за ручку сокири. Не бачив, щоб хтось наносив удари сокирою, звідки вона взялась невідомо. Потерпілий під час бійки, яка тривала приблизно 1 хвилину, казав обвинуваченому, щоб той поклав сокиру. Також пояснив, що сторони конфлікту самостійно його припинили, після чого ніхто не намагався його відновити. Бачив рани на голові у обвинуваченого та рани на руці у потерпілого, після чого пішов за аптечкою, де потім знаходилась сокира не бачив.

Свідок ОСОБА_17 суду показала, що обвинувачений ОСОБА_6 та потерпілий ОСОБА_4 є її сусідами. 02.07.2020 року ввечері, коли ще було світло, вона почула шум та вийшла на балкон, у дворі грали діти та побачила обвинуваченого та потерпілого, які боролись, вони тримались один за одного, словесної перепалки між ними не чула, також на відстані приблизно два метри від них біля бордюру лежала сокира. Після побаченого пішла з балкону.

Свідок ОСОБА_15 суду показав, що з обвинуваченим та потерпілим не знайомий. 02.07.2020 року ввечері він їхав до свого товариша, за певною адресою, але помилився і заїхав не в той двір. У дворі він побачив чоловіка високого зросту, обличчя якого не пам`ятає, який був у шоковому стані та в нього з руки капала кров, з якої саме не пам`ятає, також на землі лежала сокира. На запитання, чи потрібна йому допомога і що сталося, останній попросив викликати поліцію та пояснив, що його цією сокирою вдарили. На подвір`ї також були діти та інші чоловіки. Далі, він викликав поліцію, підняв з землі сокиру та виніс з двору, в подальшому її забрали співробітники поліції.

Крім показань потерпілого, свідків, судом були досліджено такі докази:

- протокол огляду місця події від 02.07.2020 року, згідно якого об`єктом огляду є відкрита ділянка місцевості за адресою: АДРЕСА_2 , де на проїзній частині на відстані 5-10 см від бордюру знаходиться предмет, схожий на сокиру з речовиною бурого кольору, у дворі знаходяться множинні краплі речовини бурого кольору. Ілюстративна таблиця до протоколу огляду містить фотознімки сокири та передньої частини автомобіля білого кольору, поряд з якою знаходиться господарча сумка;

- протокол проведення слідчого експерименту від 22.07.2020 року, під час якого потерпілий ОСОБА_4 показав механізм нанесення йому тілесних ушкоджень, вказав, що було нанесено три удари в район стегна лівої ноги, один удар в район голені лівої ноги, один удар в ліву частину тулубу в районі ребер, один удар зверху вниз по великому пальцю правої руки, один удар зверху вниз по правом передпліччю;

- висновок експерта № 2022е від 27.07.2020, складений за результатами проведення судово-медичної експертизи, згідно з яким виявлені тілесні ушкодження у вигляді: поверхневих ран, синців та саден на тулубі, верхніх та лівій нижній кінцівках відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Ушкодження у вигляді: двох рублених ран - по передньо-внутрішній поверхні правового плеча у середній третині, по долонній поверхні правої кисті в проекції нігтьової фаланги 1-го пальця, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що спричинили короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні. Дані тілесні ушкодження могли утворитись від твердого предмету (предметів) з обмеженою контактуючою поверхнею, частина яких з загостреним краєм та володіє ріжучими властивостями, незадовго до звернення за медичною допомогою, можливо і в термін, на який вказує обстежений. Локалізація та характер тілесних ушкоджень не суперечить механізму їх утворення, на який вказує потерпілий в ході проведення слідчого експерименту за його участю;

- висновок експерта № 657 від 28.07.2020 року, складений за результатами судово-медичної імунологічної експертизи, в якому зазначено, що кров ОСОБА_4 належить до групи 0 з ізогемаглютинінами анти-А і анти-В за ізосерологічною системою АВ0;

- висновок експерта № 626 від 20.08.2020, складений за результатами проведеної судово-медичної експертизи, відповідно до якого на сокирі маються сліди крові, яка могла належати ОСОБА_4 ;

- протокол проведення слідчого експерименту від 11.08.2020 року за участю свідка ОСОБА_18 , який показав, що особа тримала в правій руці сокиру та нанесла інші особі один удар тупою стороною сокири в район стегна лівої ноги, а потім один удар лезом сокири по передпліччю правою руки. Даний свідок в судовому засіданні не допитувався, оскільки прокурор виключив показання цього свідка з числа доказів сторони обвинувачення;

- висновок експерта № 2451е від 03.09.2020 року, складеного за результатами судово-медичної експертизи, згідно з яким локалізація та характер виявлених тілесних ушкоджень у ОСОБА_4 в області лівого стегна та правового передпліччя не суперечать механізму їх утворення, на який вказує свідок ОСОБА_18 в ході проведення слідчого експерименту за його участю;

- висновок судово-психіатричного експерта №95 від 04.11.2020, з якого вбачається, ОСОБА_6 в період інкримінованого йому діяння на хронічне психічне захворювання, недоумство, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності або інший хворобливий стан психіки не страждав і в теперішній час не страждає, міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

- відповідно до характеризуючих обвинуваченого матеріалів ОСОБА_6 за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судимий, працює, має на утриманні двох малолітніх дітей, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 були кваліфіковані за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, 24 січня 2022 року прокурором було змінено обвинувачення та ОСОБА_6 інкриміновано злочин, передбачений за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки він вчинив хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, із застосуванням предмета, заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за ст. 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також морально-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці охоронювані законом цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

Хуліганські дії завжди посягають на громадський порядок. Проявами особливої зухвалості під час цих дій є нахабне поводження, буйство, бешкетування, поєднане з насильством, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації або громадського транспорту тощо. Винятковим цинізмом у контексті ст. 296 КК України визнаються дії, що демонструють брутальну зневагу до загальноприйнятих норм моралі, зокрема прояви безсоромності чи грубої непристойності, публічне оголення, знущання з хворих, дітей, людей похилого віку, осіб, що знаходяться у безпорадному стані.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи.

Хоч хуліганські дії нерідко супроводжуються фізичним насильством і заподіянням тілесних ушкоджень, головною їх рушійною силою є бажання не завдати шкоди конкретно визначеному потерпілому, а протиставити себе оточуючим узагалі, показати свою зверхність, виразивши явну зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки. Означені дії не зумовлені особистими мотивами й конкретною метою, а за своїми внутрішніми чинниками фокусуються в напрямку тотального негативізму й ворожого ставлення до суспільства. Протиправні діяння вчиняються за відсутності зовнішнього приводу або з незначного приводу і зазвичай спрямовані на випадкові об`єкти. Якщо хуліганству передує конфлікт винного з потерпілим (потерпілими), такий конфлікт провокується самим винним як зухвалий виклик соціальному оточенню, і реакція інших на провокуючі дії, в тому числі спроба їх припинити, стають приводом для подальшого насильства.

Для юридичної оцінки діяння за ст. 296 КК України обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

За відсутності відповідного мотиву, коли застосування насильства зумовлене неприязними стосунками з потерпілим і прагненням завдати шкоди конкретній особі з особистих спонукань, сам собою факт вчинення протиправних дій у громадському місці в присутності сторонніх осіб не дає достатніх підстав для кваліфікації їх як хуліганства.

Зазначений висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі №288/1158/16-к.

Зміст і спрямованість протиправного діяння, що має істотне значення для його правової оцінки, у кожному конкретному випадку визначається виходячи з часу, місця, обстановки й інших обставин його вчинення, характеру дій винного, а також поведінки потерпілого і стосунків, що склалися між ними. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною постанові від 20 квітня 2021 року у справі № 594/599/18. Дії, що супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Як встановлено в ході судового розгляду, показів потерпілого та обвинуваченого, між ними виник конфлікт з висловлюванням взаємних образ з приводу шумної поведінки дітей обвинуваченого, які заважали потерпілому. Після чого обвинувачений намагався уникнути конфлікту, повернувшись у двір, однак для з`ясування стосунків з ОСОБА_6 потерпілий вийшов у двір та направився до останнього. Тому суд вважає, що в обвинуваченого ситуативно виникли неприязні стосунки саме з потерпілим, а не з іншими оточуючими особами.

Доказів прояву зверхності до мешканців квартир вищевказаного будинку, як і до присутніх конфлікту, що виник між обвинуваченим та потерпілим, в ході судового розгляду здобуто не було.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 підтвердив наявність раптового ситуативного конфлікту виключно з потерпілим, під час якого будь-яких непристойних висловлювань, як і свідок ОСОБА_17 , не чув, та який закінчився нанесенням потерпілому легких тілесних ушкоджень.

Жоден з мешканців будинку та присутніх у дворі не робили зауваження обвинуваченому щодо порушення їх спокійного відпочинку, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти, конфлікт було самостійно припинено його учасниками, що підтвердили в судовому засіданні потерпілий, обвинувачений, свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .

Суд вважає, що дії останнього, який не бажав протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки, не були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та не супроводжувалися особливою зухвалістю. З досліджених судом доказів встановлено, що обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об`єктивні ознаки поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона була зумовлена особистою неприязню до потерпілого, яка виникла через дії потерпілого, який після зауважень обвинуваченому щодо шумної поведінки його дітей, не зупинився на цьому та вийшов у двір для з`ясування стосунків.
Стороною обвинувачення не надано жодного доказу щодо того, що ОСОБА_6 вчинив грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю.
Також судом встановлено, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що вилучена під час огляду місця події сокира, яка визнана речовим доказом, є заздалегідь заготовленим предметом для нанесення тілесних ушкоджень предметом, який ще до початку хуліганства був приготовлений обвинуваченим для зазначеної мети.
Суд, дотримуючись принципу змагальності сторін, виходячи із загальних засад кримінального судочинства: верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, дослідивши надані докази, керуючись своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, безпосередньо дослідивши та оцінивши кожен доказ окремо, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до висновку про те, що під час судового провадження не здобуто та не надано суду безсумнівних доказів, які б свідчили «поза розумним сумнівом» про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України.
Тому, враховуючи обставини скоєного правопорушення обвинуваченим щодо потерпілого, враховуючи, що суду не було надано доказів того, що мета обвинуваченого була направлена на хуліганські дії, та те, що дії обвинуваченого не були одночасно поєднані з грубим порушенням громадського порядку і такі дії обвинуваченого не виражали явну неповагу до суспільства, та враховуючи спрямованість умислу обвинуваченого на скоєння злочину, мотивів злочину, що вчинення злочину було скоєно на основі особистих неприязних стосунків, місце, обстановку та короткочасну тривалість конфлікту, суд вважає що такі дії обвинуваченого свідчать про те, що обвинувачений щодо потерпілого скоїв злочин не з хуліганських спонукань, а з мотиву особистих неприязних стосунків, через дії потерпілого, тому, суд вважає за необхідне змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченого за статтею КК України, що передбачає відповідальність за злочин проти особи.
Суд, на підставі досліджених доказів приходить до висновку, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 щодо потерпілого свідчать про наявність у обвинуваченого умислу саме на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень.
Суд, приймаючи до уваги висновок експерта № 2022е від 27.07.2020, вважає, що в діях обвинуваченого, які проявилися в умисному спричиненні потерпіломулегких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки, та легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, наявний склад кримінального проступку, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, тому саме за цією статтею необхідно кваліфікувати дії ОСОБА_6 щодо потерпілого, змінивши (на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з пред`явленого обвинувачення за ч. 4 ст. 296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Суд вважає можливим здійснити таку зміну правової кваліфікації кримінального правопорушення на підставі ч. 3 ст. 337 КПК України, оскільки при таких обставинах права обвинуваченої особи порушені не будуть через те, що покарання за ч. 2 ст. 125 КК України не є більш суворим, ніж покарання за ч. 4 ст. 296 КК України.
В судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 заявив, що у випадку, якщо суд дійде висновку про відсутність в діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України та наявність кримінального правопорушення, передбаченого відповідною частиною ст.125 КК України, він як потерпілий від нанесення легких тілесних ушкоджень просить не притягати обвинуваченого до кримінальної відповідальності, оскільки конфлікт вичерпано, претензій до обвинуваченого не має, що суд розцінює як відмову потерплого від застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресій, небажання потерпілого втручання держави у кримінально-правовий конфлікт, обрання ним альтернативного шляху його вирішення шляхом відмови від приватного обвинувачення.
Волевиявлення потерпілого про притягнення винного до кримінальної відповідальності є необхідною рушійною силою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, яке відповідно до частини першої статті 477 КПК може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого, а в разі його відмови від обвинувачення згідно із частиною четвертою статті 26, пунктом сьомим частини першої статті 284 цього Кодексу підлягає безумовному закриттю (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством).
Згідно з ч. 7 ст. 284 КПК України, якщо обставини, передбачені пунктами 5,6,7,8 частини першої цієї статті, виявляються під час судового провадження, суд постановляє ухвалу про закриття кримінального провадження.
Відповідно до роз`яснень, викладених Великою Палатою Верховного Суду у п.п. 33-39, 43 постанови від 03 липня 2019 року в справі № 288/1158/16-к, провадження № 13-28кс19, під час судового розгляду кримінального провадження, розпочатого і спрямованого до суду за процедурою публічного обвинувачення, якщо прокурор у порядку статті 338 КПК не вносив до обвинувачення змін, які б трансформували його у приватне, до видалення суду до нарадчої кімнати не виникає жодних процесуальних перешкод для продовження кримінального провадження незалежно від наявності чи відсутності матеріально-правових підстав для перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення. Адже до прийняття судом відповідного рішення по суті справи процес не втрачає ознак публічності і його перебіг не ставиться у залежність від позиції потерпілого.
За результатами судового розгляду в нарадчій кімнаті суд відповідно до вимог статей 284, 369, 371-374 КПК ухвалює вирок або постановляє ухвалу, якими кримінальне провадження закінчується. З огляду на зазначене у контексті наявної у справі виключної правової проблеми з моменту видалення суду до нарадчої кімнати постає питання не щодо наявності чи відсутності підстав для продовження провадження, а щодо змісту і форми рішення, яке суд має право прийняти.
Межі повноважень суду щодо перекваліфікації злочину окреслені нормою частини третьої статті 337 КПК, згідно з якою зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин.
Таким чином, нормативно повноваження суду щодо зміни обвинувачення обмежуються лише характером цієї зміни, а не позицією учасників судового провадження. Проте у випадку, якщо суд дійде висновку про необхідність перекваліфікації дій особи зі злочину публічного обвинувачення на злочин приватного обвинувачення, позиція потерпілого матиме вирішальне значення для подальшої долі кримінального провадження, зумовленої такою перекваліфікацією.
В разі якщо потерпілий із заявою про кримінальне правопорушення не звертався і, будучи забезпеченим необхідними умовами для реалізації своїх процесуальних прав, не ставив у будь-який спосіб ні перед органами досудового розслідування (прокурором), ні перед судом питання про застосування щодо винного заходів кримінальної репресії або ж беззастережно відмовився від застосування таких заходів, суд, перекваліфікувавши діяння на злочин приватного обвинувачення, керуючись частиною сьомою статті 284 КПК, зобов`язаний постановити ухвалу про закриття кримінального провадження на підставі пункту сьомого частини першої цієї статті (крім винятків, передбачених цим пунктом).
Тобто, якщо потерпілий під час судового провадження беззастережно відмовився від обвинувачення (за винятком кримінальних проваджень щодо злочинів, пов`язаних з домашнім насильством), то така позиція тягне припинення кримінального провадження шляхом його закриття на підставі пункту сьомого частини першої та частини сьомої статті 284 КПК після перекваліфікації діяння на злочин приватного обвинувачення.
При цьому суд зазначає, що перед наданням останнього слова обвинуваченому, до канцелярії суду надійшла заява ОСОБА_4 , в якій він зазначив, що вважає кримінальне провадження провадженням у формі приватного обвинувачення та він відмовляться від обвинувачення.
Велика Палата у зазначеній вище постанові звертає увагу на те, що кримінальний процесуальний закон передбачає можливість повернення до вже завершених стадій судового процесу лише для відновлення з`ясування обставин, установлених під час кримінального провадження, та перевірки їх доказами. Відповідно до частини п`ятої статті 364 та частини четвертої статті 365 КПК суду надано такі повноваження лише як виняток із загального правила у двох випадках: якщо під час судових дебатів виникне потреба подати нові докази або обвинувачений в останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження. Нормами цього Кодексу не передбачено права суду після видалення до нарадчої кімнати відновити будь-яку з попередніх стадій провадження з метою уточнення процесуальних позицій сторін.

Суд, дотримуючись вимог статті 19 Конституції України, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зазначене узгоджується із засадою законності, зміст якої розкрито у статті 9 КПК.

Відповідно до цієї загальної засади кримінального провадження суд, як і інші органи державної влади, зобов`язаний неухильно додержуватися норм чинного законодавства, зокрема Конституції України і цього Кодексу.

Вихід з нарадчої кімнати лише з метою надання потерпілому пропозиції висловитися про можливість застосування конкретної норми закону про кримінальну відповідальність поставить під сумнів неупередженість суду. Адже такі дії матимуть явно виражені ознаки висловлення судом ще до прийняття рішення по суті обвинувачення попередньої власної позиції щодо кваліфікації діяння.

Окрім зазначеного, частиною п`ятою статті 469 КПК передбачено можливість ініціювати укладення угоди про примирення між обвинуваченим і потерпілим лише до виходу суду до нарадчої кімнати. Відмова потерпілого від обвинувачення як волевиявлення про непритягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності відрізняється за правовими наслідками від волевиявлення щодо укладення угоди про примирення, за якою означена відповідальність реалізується, але на узгоджених сторонами умовах. Проте в наведеній правовій нормі закріплено загальний принцип щодо часових меж здійснення потерпілим свого права висловити позицію, якою окреслюються межі процесуальних повноважень суду під час прийняття рішення за результатами розгляду справи по суті. На переконання Великої Палати, цим же принципом необхідно керуватися і при визначенні стадій судового процесу, на яких потерпілий має право заявити в установлений законом спосіб про притягнення чи непритягнення обвинуваченого до кримінальної відповідальності.

З огляду на викладене після видалення до нарадчої кімнати суд позбавлений процесуальних підстав відновлювати завершені стадії судового провадження для з`ясування думки потерпілого щодо застосування до обвинуваченого заходів кримінальної репресії за злочин, визначений у частині першій статті 477 КПК. Отже, можливості вчинення процесуальних дій, які зумовлюють правові наслідки зміни форми обвинувачення в результаті перекваліфікації злочину судом, після видалення суду до нарадчої кімнати вичерпані.

Водночас під час судового розгляду суд, дотримуючись вимог статті 22 КПК, зобов`язаний забезпечити потерпілому, як і іншим учасникам провадження, необхідні умови для реалізації його процесуальних прав, у тому числі вираження правової позиції, яка може мати вирішальне значення для справи. У подальшому під час прийняття рішення в нарадчій кімнаті суд повинен виходити з відповідної позиції, висловленої на попередніх стадіях процесу і відображеної в наявних у матеріалах справи документах.

Тому суд не знайшов підстав після отримання письмової заяви потерпілого для відновлення судового розгляду та під час прийняття рішення в нарадчій кімнаті суд виходить з позиції потерпілого, висловленої ним під час судових дебатів в результаті реалізації його процесуальних прав, яка по суті є аналогічною тій, яка висловлена ним в письмовій заяві.

Згідно ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
У відповідності до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що дії обвинуваченого слід перекваліфікувати на ч. 2 ст. 125 КК України, а дане кримінальне провадження підлягає закриттю у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого не застосований.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 369, 371, 372, 477 КПК України, суд -
ПОСТАНОВИВ:
У кримінальному провадженні № 0000018 від 03 березня 2020 діяння ОСОБА_6 перекваліфікувати з ч.4 ст.296 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України та закрити провадження у зв`язку із відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Речові докази:

--сокиру, яка зберігається в камері схову ДВП ГУНП в Дніпропетровській області, знищити;

--два паперових конверти зі змивами РБК, які зберігаються в матеріалах провадження, залишити в матеріалах кримінального провадження.

На ухвалу суду можуть подані апеляційні скарги до Дніпровського апеляційного суду через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1