Номер провадження: 11-кп/813/1416/22
Справа № 500/6657/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2022 рокувідносно

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Петропавловськ-Камчатський Камчатської області Російської Федерації, громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, не одруженого, працюючого тальманем ІП «СЖС Україна», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості в силу ст.89 КК України,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001561 від 15.06.2018 року

установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2022 рокуОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та йому призначено покарання у вигляді у вигляді позбавлення волі на строк десять років. Суд вирішив застосувати ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили, взявши його під варту в залі суду. Строк покарання ОСОБА_7 у виді позбавлення волі обчислювати з моменту його затримання та взяття під варту, а саме з 08.04.2022 року, зарахувати йому згідно ч.5 ст.72 КК строк попереднього ув`язнення в строк покарання у виді позбавлення волі з 16.06.2018 року по 24.10.2019 року та з 08.04.2022 року до набрання вироком законної вили, виходячи з розрахунку день за день. Також вироком вирішено питання речових доказів, заходів забезпечення кримінального провадження та судових витрат.

Згідно оскаржуваного вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він, 15.06.2018 року приблизно о 18:00 годині, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у квартирі АДРЕСА_2 , в ході виниклої сварки, на ґрунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_9 , маючи умисел на заподіяння смерті останньому, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків у результаті своїх дій, кухонним ножем наніс удар в область лівої частини грудної клітини, спричинивши при цьому ОСОБА_9 проникаюче колото-різане поранення грудної клітини зліва в області 2-го міжребер`я по навкологрудинній лінії з пошкодженням верхньої частки лівої легені і масивним (близько 2-х літрів) крововиливом в плевральну порожнину, яке відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, та від якого ОСОБА_9 помер на місці злочину.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано судом за ч.1 ст.115 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, оспорюючи висновки суду першої інстанції щодо встановлених фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні, просить оскаржуваний вирок змінити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що:
- висновки суду першої інстанції не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду;
- суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки;
- за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;
- так, під час суперечки, яка виникла між обвинуваченим та потерпілим, ОСОБА_7 ніякої агресії в бік потерпілого не проявляв, між ними не було ніякої боротьби, тілесних ушкоджень не спричиняв;
- ніж в руках обвинуваченого ОСОБА_7 знаходився не з ціллю нанесення удару потерпілому, а для приготування їжі;
- будь-якого умислу на заподіяння смерті потерпілому не було, а нанесення удару ножем сталося випадково;
- після скоєного, саме обвинувачений ОСОБА_7 зателефонував за номером 103 і повідомив адресу, де знаходився потерпілий, який потребує медичної допомоги.
На підставі викладеного, захисник обвинуваченого просить вирок відносно ОСОБА_7 змінити в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_7 і застосувати статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, з обранням ОСОБА_7 покарання в межах мінімуму санкції статті про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Потерпілий ОСОБА_10 у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи вищезазначене, вислухавши думку прокурора, обвинуваченого та його захисника, які вважали за можливе здійснити розгляд справи за відсутності потерпілого, з урахуванням належного повідомлення потерпілого про день та час розгляду справи, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку розглядати справу за відсутності потерпілого ОСОБА_10 .

Позиції учасників судового розгляду
Заслухавши: доповідь судді-доповідача; пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається зі змісту вироку суду першої інстанції, він відповідає приписам ст.370 КПК України.

Так, встановивши вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується, суд першої інстанції встановив наступні обставини та дійшов таких висновків.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 вину у висунутому обвинувачені визнав частково, не заперечивши, що саме від його дій настала смерть ОСОБА_9 , але зазначив, що у нього не було умислу вбивати його, та пояснив, що 15.06.2018 року він раніше звільнився з роботи, зустрівся з ОСОБА_11 та щоб провести час приблизно о 17:00 18:00 годині зайшли до ОСОБА_9 на вул. Мічурина у м. Ізмаїлі, із собою у них була пляшка вина. Вдома у ОСОБА_9 знаходився ОСОБА_12 , який спав в іншій кімнаті, як виявилося вони до їх приходу вживали алкоголь. Вони втрьох пройшли до кімнати ОСОБА_9 , де почали розпивати алкоголь, до них приєднався ОСОБА_12 . Згодом до них також прийшов хлопець на ім`я ОСОБА_13 . Після цього ОСОБА_11 разом з ОСОБА_13 пішли ще за алкоголем, за ними пішов ОСОБА_12 , який згадав, що йому потрібно на рибалку. Так в кімнаті залишилися вони вдвох з ОСОБА_9 , який сидів у кріслі між столом та ліжком, а він спочатку у іншому кріслі, а потім пересів на табуретку біля столу ближче до ОСОБА_9 . Вони з ОСОБА_9 ще випили, останній вже перебував у стані сильного сп`яніння, був одягнутий у шорти чи труси з оголеним торсом. Вони спілкувались на різні теми, ОСОБА_9 почав згадувати, що його обкрадали, поводив себе неадекватно: він завжди так робив, коли випивав, а вони з друзями намагались не звертати на це увагу, також у них виникла суперечка з приводу їх спільного знайомого. На цьому ґрунті між ними почалися непорозуміння, хоча до цього вони ніколи не сварилися, підтримували дружні стосунки з 2001 року. Він встав з табуретки, оскільки у нього затекли ноги, при цьому у нього в правій руці був кухонний ніж, який він взяв для того, щоб порізати яблуко. Під час спілкування він жестикулював руками та, нахиливсь до ОСОБА_9 , який продовжував сидіти в кріслі, тицьнув його ножом в ліву частину грудної клітини в область легені, але він не зрозумів як це сталося, оскільки силу не прикладав та не бажав наносити йому удар. Він відразу вийняв з груді ОСОБА_9 ніж, який залишив на місці події, та побачив, як потекла кров з груді ОСОБА_9 , який сказав йому йти звідти. Після цього він вийшов з будинку та викликав швидку допомогу, але її на дочекався, оскільки у нього почалася паніка. Після цього він спочатку пішов додому, а потім прийшов у поліцію, де він видав речі, в які був одягнутий в той день. Обвинувачений зазначив, що у нього не було наміру вбивати ОСОБА_9 , та якби хотів, то у нього була така можливість, оскільки вони були у кімнаті вдвох, але він пішов звідти, коли ОСОБА_9 був ще живим, та викликав швидку.
Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що він є рідним братом ОСОБА_9 , вони перебували у хороших стосунках, брат захоплювався музикою, був творчою людиною, з обвинуваченим ОСОБА_7 не знайомий. Він розповів, що йому подзвонив середній брат, який проживає в м. Одеса, та розповів, що сусіди повідомили про смерть брата ОСОБА_14 . Коли він прийшов до будинку, де мешкав ОСОБА_9 , йому стало відомо про те, що сталося, та зазначив, що він не був очевидцем подій. Коли він зайшов до квартири, то побачив мертвого ОСОБА_9 , весь час він спілкувався зі слідчим та нікого в будинку не бачив
Не зважаючи на часткове не визнання вини ОСОБА_7 , суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що вина обвинуваченого в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, повністю підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, отриманих в порядку ст.84-86, 91-93 КПК України, а саме:

- витягом з ЄРДР за №0001561 від 15.06.2018 року (т.1, а.п.70);

- рапортом старшого інспектора чергової частини Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, згідно якого початком досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні стало повідомлення працівника органу охорони здоров`я 15.06.2018 року о 18:42 годині на службу «102» про те, що о 18:41 годині за адресою: АДРЕСА_3 , кут вул. Мічуріна, виявлено труп ОСОБА_9 з колото-різаною раною в області серця (т.1, а.п. 71).

- протоколом огляду місця події від 15.06.2018 року, під час якого у будинку АДРЕСА_3 було виявлено труп ОСОБА_9 на кріслі в положенні сидячи, правою половиною тіла опертого на край стола, далі на підлозі в кімнаті біля шафи в лівому ближньому куті на відстані 1 м від трупу виявлено ніж з пластмасовою білою рукояткою зі слідами речовини темно-бурого кольору загальною довжиною 31,5 см, довжина леза 20,5 см (т.1, а.п.72 89).

- протоколом огляду трупа від 15.06.2018 року, згідно якого виявлені видимі пошкодження тіла ОСОБА_9 , а саме: напівмісяцевої форми рану розмірами 1,2х0,2 см на передній поверхні грудної клітини зліва по кологрудинній лінії в проекції грудино-ключичного зчленування 2-го ребра з грудиною (т.1, а.п.92 96).

Зазначені протоколи від 15.06.2018 року підтверджують подію злочину.

Суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що причини смерті ОСОБА_9 від колото-різаного поранення грудної клітки, яке супроводжувалося ушкодженням верхньої долі лівого легкого і масивною внутрішньою крововтратою, а також характер, ступінь тяжкості та локалізація тілесних ушкоджень, описаних у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановлені даними висновку судово-медичної експертизи №14/239-2018 від 10.07.2018 року. Також, за даними цього висновку, поранення грудної клітини заподіяно дією плоского колючо-ріжучого знаряддя типу ножа, клинок якого має обушок та лезо. Хід раневого каналу, а, отже, і удару ножем спереду назад, зверху вниз і справа наліво. З урахуванням товщини грудної стінки в області вхідної рани (біля 2 3 см) і довжини ранового каналу в легкому (близько 8 10 см) глибина ранового каналу на рівні занурення не менше 10 12 см. У момент нанесення ушкоджень потерпілий перебував у вертикальному або близькому до нього положенню, на що вказують вертикальні патьоки крові на передній поверхні тулуба. Будь-яких ушкоджень, характерних для боротьби чи самооборони при дослідженні трупа не виявлено. Смерть ОСОБА_9 настала приблизно в період часу з 16:15 до 18:15 години, в межах приблизно пів години після нанесення йому тілесного ушкодження, за цей час він міг до настання втрати свідомості здійснювати різні цілеспрямовані дії (кричати, ходити, повзти і т.п.). У ОСОБА_9 виявлений етиловий спирт у концентрації 3,4 ‰, що відповідає сильному ступеню алкогольного сп`яніння живої особи (т.1, а.п.149 152).

Зазначена судово-медична експертиза була проведена у тому числі на основі даних, отриманих при проведенні досліджень відповідно до акту судово-медичного дослідження №326 від 26.06.2018 (т.1 а.п.153 156).

Також суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що обставини спричинення смертельного тілесного ушкодження загиблому ОСОБА_9 кухонним ножем з пластмасовою білою рукояткою зі слідами речовини темно-бурого кольору загальною довжиною 31,5 см, довжина леза 20,5 см, вилученим з місця події, встановлені даними судово-медичної криміналістичної експертизи №325 від 12.07.2018 року шляхом дослідження пошкодження на клапті шкіри грудної клітини трупа ОСОБА_9 та чотирьох ножів (т.1, а.п.104 111); та судово-медичної імунологічної експертизи № 582 від 25.07.2018 шляхом виявлення на вказаному кухонному ножі крові загиблого ОСОБА_9 (т. 1, а.п.112 115), висновки яких дають суду підстави для висновку, що загиблому саме цим кухонним ножем з пластмасовою білою рукояткою зі слідами речовини темно-бурого кольору загальною довжиною 31,5 см, довжина леза 20,5 см, вилученим з місця події, була нанесена ОСОБА_9 смертельна колото-різана рана.

Відповідно до висновку експерта № 571 від 25.07.2018 року (т.1, а.п.122 126), на кепці та шортах, які належать обвинуваченому ОСОБА_15 , що були добровільно видані ним співробітникам поліції відповідно до його заяви від 16.06.2018 (т.1, а.п.100) та в яких він був одягнений в момент завдання тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , про що сам обвинувачений ОСОБА_15 пояснив під час судового розгляду, виявлена кров потерпілого ОСОБА_9 .

Суд вірно вважав, що сліди крові загиблого на одязі обвинуваченого та на кухонному ножі загальною довжиною 31,5 см, вилученому з місця події знаряддя спричинення смертельного поранення ОСОБА_9 , свідчать про те, саме обвинувачений ОСОБА_15 наніс кухонним ножем удар ОСОБА_9 в область грудної клітини, у результаті чого настала смерть останнього.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що з ОСОБА_9 він був знайомий ще зі школи, вони часто зустрічалися у нього вдома. Так, в червні 2018 року близько 11:30 години він зустрівся з ОСОБА_9 , вони разом зайшли в аптеку, купили глід та пішли до останнього додому дивитися футбол. Вдома у ОСОБА_9 вони були вдвох, сиділи в залі, трохи випили та домовилися наступного дня поїхати на рибалку, більше він нічого не пам`ятає, оскільки заснув. Він зазначив, що в кімнаті, в якій вони перебували, знаходяться два крісла, стіл, шафа, диван та килим. На столі стояли глід, стакани та лежав хліб. З його слів, ОСОБА_9 сидів з голим торсом та був одягнений лише в темні шорти. Десь приблизно о 16:00 годині він прокинувся та одразу пішов додому, зазначивши, що ОСОБА_9 в той момент ще був живий. Вже о 23:00 годині вечора до нього приїхали працівники поліції.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснив, що 15.06.2018 року під вечір він з ОСОБА_15 прийшли додому до свого друга ОСОБА_9 , де вони пройшли в його кімнату, а в іншій кімнаті спав ОСОБА_12 , який згодом прокинувся та приєднався до них. Після них до ОСОБА_9 також прийшов хлопець на ім`я ОСОБА_13 . ОСОБА_9 сидів у кріслі біля столу праворуч. Вони випили усі разом, після чого він з ОСОБА_13 пішли за алкоголем, в квартирі залишились ОСОБА_15 , ОСОБА_9 та ОСОБА_12 . Повернулись вони з ОСОБА_13 до ОСОБА_9 приблизно через три години, оскільки вони зустріли знайомого та затримались, де була вже поліція. ОСОБА_11 також зазначив, що в його присутності під час вживання алкоголю ніяких сварок не відбувалося, усі спілкувалися нормально.

Надавши оцінку показам зазначених свідків, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що обвинувачений ОСОБА_15 та загиблий ОСОБА_9 в день події перебували у стані сп`яніння та в момент нанесення ОСОБА_15 загиблому удару ножем вони перебували у кімнаті вдвох.

Також суд першої інстанції дослідив протокол проведення слідчого експерименту від 16.06.2018 року та додатку у виді відеозапису, згідно якого обвинувачений ОСОБА_7 у присутності понятих та захисниці ОСОБА_16 , на місці відтворив події вчинення ним злочину, а саме те, що 15.06.2018 року між ним та його товаришем ОСОБА_9 відбулася сварка на ґрунті розмови про політику. ОСОБА_7 показав як в ході виниклої сварки він проткнув ножем, який тримав у правій руці, грудну клітину ОСОБА_9 , а коли він вийняв ніж, ОСОБА_9 попросив його піти, подавши на його прохання його кепку. Тоді він вийшов на вулицю, подивився точну адресу, викликав швидку та пішов. Удар наніс не умисно, оскільки забув, що тримав у руці ніж, та підрізав свого товариша (т.1, а.п.157 158а).

Вказані дані слідчого експерименту та додатку обвинувачений ОСОБА_7 повністю підтримав під час судового розгляду та пояснив, що все саме так і відбувалося.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив посилання захисника на те, що слідчий експеримент є недопустимим доказом у зв`язку з його проведенням без згоди володільця житла або на підставі ухвали слідчого судді, що, на думку захисника, є порушенням ч.5 ст.240 КПК України, у зв`язку з тим, що слідчий експеримент був проведений за добровільною згодою ОСОБА_17 та потерпілого ОСОБА_10 , який, будучи братом загиблого ОСОБА_9 , в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 КПК Україниє його близьким родичом, а, отже, і законним володільцем житла ОСОБА_9 . Ці обставини підтверджуються відповідними власноручно написами вказаними особами заявами в день проведення слідчого експерименту (т.1, а.п.159 160), що повністю відповідає вимогам ч.5 ст.240 КПК. Крім того, зі змісту протоколу слідчого експерименту та з додатку до нього у виді відеозапису вбачається, що у цій слідчій дії приймав участь безпосередньо сам потерпілий ОСОБА_10 .

З урахуванням викладеного, того, що слідчий експеримент за участю ОСОБА_7 був проведений у формі, що містить ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, суд першої інстанції з урахуванням правового висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.09.2020 року у справі №740/3597/17, обґрунтовано вважав, що слідчий експеримент не слід розцінювати як допит, а тому не вважав його недопустимим як доказ з огляду на зміст ч.4 ст.95 КПК України.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що враховуючи, що ОСОБА_7 був залучений захисник відповідно до доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 16.06.2018 року №015-0003142, згідно якому захисниці ОСОБА_16 вказано прибути 16.06.2018 року о 14:30 годині до Ізмаїльського ВП ГУНП в Одеській області, а слідчий експеримент був проведений у період з 17:35 до 18:55 години, то це об`єктивно свідчить про наявність часу для отримання ОСОБА_7 правової допомоги та для узгодження із захисником своєї позиції перед проведення вказаної слідчої дії. Зазначене є підставою для висновку, що безпосередньо перед слідчим експериментом обвинуваченому було забезпечене право на захист у встановленому порядку, що у поєднанні з тим, що насильство відносно ОСОБА_7 при його затриманні і перед слідчим експериментом не застосовувалося та перед слідчою дією йому роз`яснювалися процесуальні права, у тому числі не говорити нічого з приводу підозри проти себе або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, свідчить про дотримання положень кримінального процесуального законодавства перед та під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 . Вказані обставини свідчать, що після забезпечення кваліфікованою правовою допомогою ОСОБА_7 мав можливість одразу відмовитися від участі у слідчому експерименті або ж безпосередньо під час слідчого експерименту у присутності захисника та понятих заявити про це. Однак ОСОБА_7 цього не зробив, а навпаки, в ході слідчого експерименту за участі захисника та понятих на місці розгорнуто, докладно й послідовно відтворив обстановку та обставини вчиненого ним злочину на власний розсуд. Наведені обставини переконливо свідчать про те, що під час слідчого експерименту обвинувачений був вільним у своїй процесуальній поведінці і не мав жодних обмежень обирати і змінювати позицію, яку вважав найсприятливішою для себе з урахуванням тактики захисту.

У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції вірно вважав що дані слідчого експерименту є допустимим доказом.

Та обставина, що ОСОБА_9 на прохання обвинуваченого ОСОБА_7 подав йому кепку, про що останній зазначив під час слідчого експерименту, співпадає з даними висновку експерта №571 від 25.07.2018 року, згідно яким на кепці обвинуваченого була виявлена кров постраждалого.

Про те, що в момент нанесення удару ножем між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не було боротьби свідчать дані висновку судово-медичної експертизи № 14/239-2018 від 10.07.2018 року, згідно яким будь-яких ушкоджень, характерних для боротьби чи самооборони, при дослідженні трупа ОСОБА_9 не виявлено, а також дані судово-медичної цитологічної експертизи №320 від 16.07.2018 року (т.1, а.п.118 121), згідно яким в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок обох рук постраждалого ОСОБА_9 кров, епітеліальні клітини та білок ОСОБА_7 не знайдені, а в піднігтьовому вмісті зрізів нігтьових пластинок обох рук обвинуваченого ОСОБА_7 кров, епітеліальні клітини та білок ОСОБА_9 також не знайдені.

Окрім проаналізованих даних, які у сукупності свідчать про винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у завданні ним ножем смертельного ушкодження потерпілому, вина обвинуваченого ОСОБА_7 також повністю підтверджується його показаннями, наданими ним під час судового розгляду та даними слідчого експерименту за його участі.

Оцінюючи досліджені судом докази, надані стороною обвинувачення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що всі досліджені докази є належними, оскільки підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані, отримані з цих доказів не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження, у своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про те, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушення знайшла своє підтвердження, оскільки підтверджують те, що він умисно протиправно заподіяв смерть постраждалому ОСОБА_9 шляхом завдання йому удару ножем у життєво важливий орган в ліву частину грудної клітини в область лівої легені.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство ОСОБА_9 , оскільки вони повністю суперечать даним висновку судово-медичної експертизи № 14/239-2018 від 10.07.2018 року, згідно яким глибина ранового каналу на рівні занурення становить не менше 10 12 см, а, отже, відбувся саме удар ножем. З урахуванням цього, а також розташування обвинуваченого ОСОБА_7 та постраждалого ОСОБА_9 безпосередньо перед завданням останньому тілесних ушкоджень, а саме ОСОБА_9 перебував сидячи у кріслі, а ОСОБА_7 , стоячи перед ним, нахилився до нього, про що сам зазначив обвинувачений ОСОБА_7 під час судового розгляду в суді першої інстанції, а також ходу ранового каналу відповідно до висновку судово-медичної експертизи спереду назад, зверху вниз і справа наліво, що співпадає з поясненнями ОСОБА_7 щодо їх взаємного розташування, а також з тим, що ОСОБА_7 тримав ніж у правій руці, не залишає сумнів суду у тому, що ОСОБА_7 свідомо саме наніс удар ножем ОСОБА_9 , прикладаючи при цьому силу м`язів своєї руки, а не завдав тілесні ушкодження ОСОБА_9 випадково.

Крім того, саме той факт, що ОСОБА_7 , тримаючи ніж у правій руці, у момент удару нахилився до постраждалого ОСОБА_9 , про що ОСОБА_7 сам продемонстрував під час його допиту в суді першої інстанції, а також хід ранового каналу та його глибина свідчить про те, що ОСОБА_7 тримав ніж вістрям леза від себе у напрямок груді постраждалого, що свідчить не про випадковість завдання тілесних ушкоджень, а саме про свідомий удар з прикладанням силу м`язів його руки та тіла. До того, механізм нанесення тілесного ушкодження, продемонстрованого ОСОБА_7 під час його допиту в суді першої інстанції повністю співпадає з ходом ранового каналу, що повністю виключає випадковість завдання спричинення такого поранення загиблому ОСОБА_9 , про що вірно зазначив суд в оскаржуваному вироку.

Умисне вбивство з об`єктивної сторони характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на життя людини, наслідками у вигляді смерті та причинним зв`язком між зазначеними діяннями та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямими умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти смерть особі, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання.

Тому обставини, які передували скоєнню злочину, тяжкий стан сп`яніння загиблого, розв`язання сварки між обвинуваченим та загиблим, знаряддя та спосіб заподіяння останньому тілесного ушкодження завдання удару кухонним ножем в область розташування життєво важливих органів грудної клітини в районі серця та легень, свідчать про те, що мотиви ОСОБА_7 були зумовлені бажанням спричинити шкоду загиблому (розправитися з ним) на ґрунті особистих неприязних відносин. Таким чином вказані обставини свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії у виді завдання удару ножем у життєво важливі органи у ліву частину грудної клітини в область серця та легень), враховуючи локалізацію поранення, його характеру та глибину ранового каналу, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті потерпілого і, з урахуванням його показань, хоча і не бажав їх настання, але своїми діями свідомо припускав їх. А це спростовує позицію сторони захисту про те, що у обвинуваченого не було умислу на вбивство потерпілого, та свідчить, що обвинувачений ОСОБА_7 діяв з непрямим умислом на вбивство загиблого. І саме з наявністю непрямого умислу суд пов`язує пояснення та позицію обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що він не бажав вбивати постраждалого.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що факт можливого перебування у свідомості ОСОБА_18 після завдання йому тілесного ушкодження ОСОБА_7 та послідуюче викликання останнім швидкої медичної допомоги не свідчать про відсутність складу злочину, передбаченого ст.115 КК України, та про відсутність непрямого умислу у ОСОБА_7 на вбивство ОСОБА_9 в момент заподіяння останньому удару ножем в область розташування життєво важливих органів, а свідчать про намагання ОСОБА_7 виправити неминучі наслідки після вчинення ним суспільно небезпечного діяння. Про це також свідчить і те, що ОСОБА_7 , хоча і повідомив швидку медичну допомогу, але залишив місце події, перебуваючи у паніці та у наляканому стані, що свідчить про розуміння ним того, що вчинив, та наслідки цього. У даному конкретному випадку подальша поведінка обвинуваченого ОСОБА_7 після вчинення ним суспільно небезпечного діяння, що містить усі ознаки складу злочину, передбаченого ст.115 КК України, у тому числі і об`єктивну та суб`єктивну сторони, не може свідчити про відсутність складу цього кримінального правопорушення, адже наслідки у виді смерті постраждалого з урахуванням дій обвинуваченого в момент завдання удару ножем, характеру ушкодження, його локалізації та знаряддя злочину неминуче настали та не могли бути виправлені, про що свідчить висновок судово-медичної експертизи, а також те, що смерть постраждалого настала, незалежно від вжиття негайних заходів щодо надання йому медичної допомоги.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, який з`ясувавши обставини кримінального провадження та давши належну оцінку зібраним та дослідженим доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 в скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України за кваліфікуючими ознаками: вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Апеляційний суд вважає, що наведена сукупність доказів спростовує покази обвинуваченого, які суперечать встановленим судом фактичним обставинам події, отже законних підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого правової кваліфікації дій ОСОБА_7 на менш тяжке кримінальне правопорушення, на чому наполягає обвинувачений і його захисник, не існує.

Таким чином, версія сторони захисту щодо обставин подій та невинуватості обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення спростовується сукупністю обставин справи, встановлених під час судового розгляду на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину, стороною обвинувачення, на переконання апеляційного суду, поза розумним сумнівом доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діянь.

Оспорювання кваліфікації злочину стороною захисту розцінюється апеляційним судом як спробу уникнути відповідальності за вчинений ним злочин чи пом`якшити її.

При обранні виду та міри кримінального покарання обвинуваченому суд першої інстанції врахував характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, наслідки злочину, який призвів до загибелі людини, особу обвинуваченого, який за місцем роботи характеризується позитивно, відсутність обставин які пом`якшують покарання та наявність обставини, яка обтяжує покарання, до якої суд відніс вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, тому суд обґрунтовано вважав, що його виправлення та перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, і йому слід призначити покарання у вигляді позбавлення волі, яке необхідне й достатнє для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд, враховуючи суспільну небезпеку вчиненого, характер умисного злочину, наслідки вчинення злочину, особу обвинуваченого, враховуючи принцип індивідуалізації призначення покарання, вважає вірним призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.1 ст.115 КК України, що буде відповідати загальним засадам призначення покарання, оскільки саме таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, суд апеляційної інстанції вважає їх безпідставними та необґрунтованими, адже вони спростовуються дослідженими судом доказами, аналіз яких наведений вище.
За результатами апеляційного розгляду апеляційний суд вважає, що аналіз доказів кримінального провадження свідчить про відсутність передбачених законом підстав для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції.
Відповідно до припису п.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає оскаржуваний вирок законним і обґрунтованим, у зв`язку з чим апеляційна скарга обвинуваченого підлягає залишенню без задоволення.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд
постановив
Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 08.04.2022 рокувідносно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001561 від 15.06.2018 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою з моменту отримання ним копії ухвали

Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4