УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2022 року
м. Київ
справа № 438/1244/21
провадження № 51-1479 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши спільну касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року щодо ОСОБА_4 ,

встановив:
Вироком Бориславського міського суду Львівської області від 26 серпня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він в один із днів січня 2021 року, точної дати та часу не встановлено, перебуваючи на дорозі поблизу церкви святого Івана Хрестителя, яка розташована по вул. Дрогобицькій у м. Бориславі Львівської області, придбав, шляхом знайдення поліетиленовий пакет з вмістом подрібненої речовини рослинного походження, усвідомлюючи, що це наркотичний засіб - канабіс, оскільки неодноразово його вживав. Маючи умисел на незаконне придбання та зберігання наркотичного засобу без мети збуту, взяв із собою вказану речовину та приніс її за місцем свого проживання за адресою:

АДРЕСА_1 , де без мети збуту незаконно зберігав і вживав шляхом викурювання.
20 лютого 2021 року працівниками поліції в ході обшуку за місцем проживання за вказаною адресою у ОСОБА_4 було вилучено канабіс загальною масою 9,28 г та екстракт канабісу 1,1068 г.
У касаційній скарзі сторона захисту, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити судові рішення, пом`якшити призначене ОСОБА_4 покарання, визначивши його у виді штрафу у розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. В обґрунтування зазначає, що при обранні виду і розміру покарання у спрощеному провадженні місцевому суд не було відомо, що ОСОБА_4 з 02 серпня 2021 року працевлаштований інженером у КП «Вододар». При цьому, суд безпідставно не визнав обставиною, що пом`якшує покарання, щире каяття, яке було зазначено в обвинувальному акті. Апеляційний суд на вказані обставини уваги не звернув, вирок у частині призначеного покарання не змінив.
Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 1 ст. 309 КК Україниу касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість є необґрунтованими.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначенняпокарання, які пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, які обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Зі змісту положень статей 418-419 КПК України вбачається, що судові рішення суду апеляційної інстанції ухвалюються в порядку, передбаченому статтями 368-380 цього Кодексу.
Вказаних вимог закону судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Так, при призначенні ОСОБА_4 покарання місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є кримінальним проступком, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, який раніше не судимий, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, а також відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Разом з тим, суд першої інстанції не визнав щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, яка була зазначена в обвинувальному акті, належним чином обґрунтувавши рішення в цій частині, при цьому правильно зазначивши, що каяття носить формальний характер.
З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді арешту на строк 3 місяці, що на переконання суду відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
З таким рішенням слушно погодився й суд апеляційної інстанції, який належно перевірив доводи апеляційної скарги захисника, які є аналогічні доводам цієї касаційної скарги, надавши на них вичерпні відповіді та навівши в ухвалі достатні мотиви, з яких апеляційну скаргу ОСОБА_5 визнав необґрунтованою.
Так, апеляційний суд зазначив, що при призначені ОСОБА_4 покарання місцевим судом в повній мірі дотримано загальні засади призначення покарання, зокрема з належною повнотою враховано дані, що характеризують його особу, а те що обвинувачений є особою молодого віку, не конфліктний та позитивно характеризується, на думку суду, не може бути безумовною підставою для пом`якшення призначеного йому покарання.
На переконання Верховного Суду призначене ОСОБА_4 покарання у виді арешту на строк 3 місяці не є явно несправедливим через суворість, в аспекті приписів ст. 414 КПК України, оскільки у даній конкретній справі досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин. Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для зміни оскаржуваних судових рішень у касаційній скарзі не наведено, та Судом не встановлено.
З урахуванням викладеного, Верховний Суд вважає, що обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за спільною касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 на вирок Бориславського міського суду Львівської області від 26 серпня 2021 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 12 квітня 2022 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3