Номер провадження: 11-сс/813/668/22
Справа № 522/5197/22 1-кс/522/2755/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

затриманої особи щодо, якої розглядається клопотання про застосування

екстрадиційного арешту ОСОБА_9 ,

перекладача - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2022 року про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) для забезпечення видачі громадянина Російської Федерації ОСОБА_9 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, передбачених п. 4 ст. 210, ст. 210.1, п. 3 ст. 171.2, п. 3 ст. 126, п. 3 ст. 111 КК РФ,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) для забезпечення видачі громадянина Російської Федерації ОСОБА_9 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, передбачених п. 4 ст. 210, ст. 210.1, п. 3 ст. 171.2, п. 3 ст. 126, п. 3 ст. 111 КК РФ, до його фактичної передачі компетентним органам РФ.

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що на теперішній час ОСОБА_9 відповідно до вказаного Закону є особою, яка звернулась за захистом в Україні, а за критеріями ст. 1 Конвенції про статус біженців є шукачем захисту та має права, передбачені Конституцією України та Законами України для іноземців та осіб без громадянства, які законно перебувають на території України.

Крім того, 24.02.2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з РФ. Таке рішення було ухвалене після визнання РФ незалежності самопроголошених «ДНР» і «ЛНР» та початком її вторгнення. Згідно інформації Національної поліції України від 29.04.2022 року вказане унеможливлює координацію, організацію та забезпечення співробітництва органів та підрозділів поліції з компетентними органами РФ у сфері протидії злочинності з використанням можливостей Інтерполу, Європолу, інших міжнародних організацій та структур.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, заступник керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_13 подав апеляційну скаргу, в якій звертає увагу на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді, у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, зокрема зазначає наступне:

- згідно інформації ГУ ДМС в Одеській області від 24.06.2021, за результатами розгляду клопотання обласної прокуратури, наказом ДМС від 11.06.2021 № 177-21 прийнято рішення «Про скасування рішення про визнання біженцем» стосовно ОСОБА_9 . Також у листі зазначено про неможливість вручення особі вказаного рішення, у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження особи. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_9 про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 11.06.2021 № 177-21 (справа № 640/21114/21) відмовлено повністю. Особа оскаржила вищевказане рішення суду в апеляційному порядку. Таким чином, слідчим суддею не враховано той факт, що ОСОБА_9 , станом на момент затримання та розгляду клопотання про застосування екстрадиційного арешту, не мав статус біженця в Україні, а мав статус особи, яка звернулась за захистом, який діятиме виключно протягом розгляду скарги особи на рішення про скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 11.06.2021 № 177-21, що своєю чергою, не є підставою для відмови у видачі особи, у розумінні ч. 2 ст. 589 КПК України, а відтак і для негайного звільнення особи з-під варти, а лише унеможливлює закінчення проведення екстрадиційної перевірки обласною прокуратурою та прийняття Офісом Генерального прокурора рішення про видачу особи, до остаточного розгляду заяви особи про визнання біженцем, в тому числі, у судовому порядку, що передбачено ч. 4 ст. 590 КПК України;

- ОСОБА_9 розшукується компетентними органами РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. а ч. 3 ст. 111 (умисне спричинення тяжкої шкоди здоров`ю, небезпечної для життя людини, з особливою жорстокістю, знущанням та мученнями для потерпілого, із застосуванням предметів, які використовуються в якості зброї, організованою групою), п. п. а, в, ч. 3 ст. 126 (викрадення людини, із застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я, з погрозою застосування такого насилля, з використанням предметів, які використовуються в якості зброї, стосовно двох осіб, організованою групою, яке потягнуло інші тяжкі наслідки), двох злочинів за п. а ч. 3 ст. 171.2 (незаконна організація азартних ігор з використанням ігрового обладнання поза ігорною зоною, організованою групою), ч. 4 ст. 210 (створення злочинної спільноти (злочинної організації) з метою спільного вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, керівництво такою спільнотою (організацією), а також координація злочинних дій, створення стійких зв`язків між різними самостійно діючими організованими групами, розробка планів та створення умов для вчинення злочинів такими групами, розподіл сфер злочинного впливу та злочинних доходів між ними, вчинене особою з використанням свого впливу на учасників організованих груп, вчинене особою, яка займає вище положення у злочинній ієрархії), ст. 210.1 (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії) КК РФ, тобто за вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, тому жоден більш м`який запобіжний захід не зможе гарантувати запобігання втечі цієї особи та забезпечення у подальшому її видачі;

- ОСОБА_9 перебуває на території України з 2017 року, ніде не зареєстрований, постійного місця проживання не має, не працює. На території України використовував підроблені паспорти. Відповідно до інформації ГУ НП в Одеській області від 20.12.2019, ООТЦКССП від 26.12.2019 та ДССП ООДА від 09.01.2020, ОСОБА_9 не приймав участі у захисті незалежності та територіальної цілісності України, у тому числі, у складі добровольчих формувань, на обліках у соціальних службах з цих питань не перебуває;

- відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 14 травня 2021 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), введеного в дію Указом Президента України від 21 травня 2021 року № 203/2021, до ОСОБА_9 застосовано персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), в тому числі, заборона в`їзду на територію України.

На підставі викладеного, просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційного арешту) стосовно громадянина РФ ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.

Позиції учасників судового розгляду.
Прокурор ОСОБА_6 вимоги поданої апеляційної скарги підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити.

Затримана особи щодо, якої розглядається клопотання про застосування екстрадиційного арешту ОСОБА_9 , захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , заперечували проти поданої апеляційної скарги, вважали оскаржену ухвалу законною та обґрунтованою.

Мотиви суду апеляційної інстанції
Частиною 1 ст. 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною другою ст. 19 Конституції України встановлено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 КПК України передбачено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Застосування належної правової процедури у кримінальному провадженні це встановлені кримінальним процесуальним законодавством способи реалізації норм кримінального процесуального права, що забезпечують досягнення цілей правового регулювання кримінальних процесуальних відносин у сфері порядку досудового розслідування та судового розгляду. Воно означає не лише те, що всі дії процесуальних суб`єктів мають відповідати вимогам закону, адже в такому випадку це завдання розчиняється в приписах засади законності. Такі дії мають виникати із наявних повноважень і перебувати в адекватному співвідношенні з конкретним процесуальним завданням, яке виникає в певний момент досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження. Таке адекватне співвідношення приводить до принципу пропорційності.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

На думку апеляційного суду, при розгляді клопотання заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) для забезпечення видачі громадянина Російської Федерації ОСОБА_9 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, передбачених п. 4 ст. 210, ст. 210.1, п. 3 ст. 171.2, п. 3 ст. 126, п. 3 ст. 111 КК РФ, до його фактичної передачі компетентним органам РФ, слідчим суддею були виконані вимоги вищевказаних норм права у повному обсязі.

З клопотання прокурора вбачається, що Одеською обласною прокуратурою, на підставі доручення Офісу Генерального прокурора від 21.04.2020 № 19/2-33963-20, проводиться екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкоджати видачі ОСОБА_9 до РФ для притягнення до кримінальної відповідальності.

Офісом Генерального прокурора листом від 02.05.2022 ДСР НП України доручено затримати ОСОБА_9 та доставити до Одеської обласної прокуратури для вирішення питання про застосування екстрадиційного арешту.

На виконання вищевказаного доручення, у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку а також наявністю запиту Генеральної прокуратури російської федерації про видачу, співробітниками Департаменту стратегічних розслідувань НП України 02.05.2022 року о 14 годині 30 хвилин, за адресою: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 15, затримано громадянина РФ ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який згідно з обліками Генерального секретаріату Інтерполу з 17.07.2018 розшукується на міжнародному рівні компетентними органами РФ з метою арешту та подальшої екстрадиції для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. 4 ст. 210, ст. 210.1, п. 3 ст. 171.2, п. 3 ст. 126, п. 3 ст. 111 КК РФ.

Особу встановлено Довідкою 85 про результати перевірки дактилоскопічної карти від 02.05.2022 № 19/111/17-1.1-13002-2002, відповідно до змісту якої, відбитки пальців рук в дактилоскопічній карті, заповненої на ім`я ОСОБА_9 , ідентичні з електронним зображенням відбитків пальців рук ОСОБА_9 , наданих Департаментом міжнародного поліцейського співробітництва НП України листом від 29.04.2022 року № ІР/2652/22/Р10/5344.

Відповідно до матеріалів запиту про видачу ОСОБА_9 розшукується компетентними органами РФ для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів, передбачених п. а ч. 3 ст. 111 (умисне спричинення тяжкої шкоди здоров`ю, небезпечної для життя людини, з особливою жорстокістю, знущанням та мученнями для потерпілого, із застосуванням предметів, які використовуються в якості зброї, організованою групою), п. п. а, в, ч. 3 ст. 126 (викрадення людини, із застосуванням насилля, небезпечного для життя та здоров`я, з погрозою застосування такого насилля, з використанням предметів, які використовуються в якості зброї, стосовно двох осіб, організованою групою, яке потягнуло інші тяжкі наслідки), двох злочинів за п. а ч. 3 ст. 171.2 (незаконна організація азартних ігор з використанням ігрового обладнання поза ігорною зоною, організованою групою), ч. 4 ст. 210 (створення злочинної спільноти (злочинної організації) з метою спільного вчинення тяжких та особливо тяжких злочинів, керівництво такою спільнотою (організацією), а також координація злочинних дій, створення стійких зв`язків між різними самостійно діючими організованими групами, розробка планів та створення умов для вчинення злочинів такими групами, розподіл сфер злочинного впливу та злочинних доходів між ними, вчинене особою з використанням свого впливу на учасників організованих груп, вчинене особою, яка займає вище положення у злочинній ієрархії), ст. 210.1 (зайняття вищого положення у злочинній ієрархії) КК РФ.

Встановлені ст. 49 КК України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за вказані злочини не спливли.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 541 КПК України видача особи (екстрадиція) - це видача особи державі, компетентними органами якої ця особа розшукується для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку. Екстрадиція включає: офіційне звернення про встановлення місця перебування на території запитуваної держави особи, яку необхідно видати, та видачу такої особи; перевірку обставин, що можуть перешкоджати видачі; прийняття рішення за запитом; фактичну передачу такої особи під юрисдикцію запитуючої держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 584 КПК України після надходження запиту компетентного органу іноземної держави про видачу особи за дорученням або зверненням центрального органу України прокурор звертається з клопотанням про її екстрадиційний арешт до слідчого судді за місцем тримання особи під вартою.

При розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.

Згідно до ч. 1 ст. 587 КПК України екстрадиційна перевірка обставин, що можуть перешкодити видачі особи, проводиться центральним органом України або за його дорученням чи зверненням - відповідною регіональною прокуратурою.

Відповідно до статті 589 КПК України у видачі особи іноземній державі може бути відмовлено, якщо:1) ця особа на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України; 2) злочин непередбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України; 3) закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу; 4) компетентний орган іноземної держави не надав даних, без яких неможливе прийняття рішення про видачу (екстрадицію); 5) видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України; 5-1) є обґрунтовані підстави вважати, що видача особи (екстрадиція) суперечить інтересам національної безпеки України; 6) наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.

Особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

Відповідно до ч. 4 ст. 590 КПК України рішення про видачу особи (екстрадицію) не може бути прийнято, якщо така особа подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи скористалася відповідно до законодавства правом на оскарження рішення щодо зазначених статусів, до остаточного розгляду заяви, у порядку, встановленому законодавством України. Інформація про подання особою зазначених заяв або оскарження відповідних рішень не надається іноземній державі, що надіслала запит.

Частиною 6 ст. 582 КПК України передбачено негайне звільнення затриманої особи у разі встановлення обставин, за наявності яких видача (екстрадиція) не здійснюється.

В свою чергу, у клопотанні зазначено, що проведеною екстрадиційною перевіркою встановлено, що відповідно до інформації ГУ ДМС в Одеській області від 26.12.2019, ГУ ДМС України у Львівській області від 21.07.2020, а також ДМС від 05.08.2020, ОСОБА_9 паспортом громадянина України не документувався, з клопотанням щодо прийняття до громадянства України не звертався.

Разом з цим, відповідно до інформації, ГУ ДМС в Одеській області від 18.12.2019 та 11.06.2020, ОСОБА_9 22.11.2019 року звернувся до управління із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом ГУ ДМС в Одеській області від 16.12.2019 № 240 стосовно особи прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Рішенням ДМС від 25.03.2020 № 81-20 ОСОБА_9 визнано біженцем в Україні.

Обласною прокуратурою 25.06.2020 року, на підставі ст. 5, ч.ч. 6, 7 ст. 11 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», на адресу ДМС направлено клопотання про скасування вищевказаного рішення ДМС, у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 повідомив недостовірні відомості, які стали підставою для визнання його біженцем.

Відповідно до інформації ДМС від 13.07.2020, за результатами розгляду вищевказаного клопотання обласної прокуратури ініційовано процедуру скасування статусу біженця стосовно вищезгаданої особи. Разом з тим, ДМС наголошено про необхідність надання обласною прокуратурою більш детальної інформації для всебічного вивчення і оцінки документів та матеріалів, у тому числі, належним чином завірених копій документів, що підтверджують наявність підстав для скасування вказаній особі статусу біженця, а також доопрацювання клопотання для скасування ОСОБА_9 статусу біженця.

Обласною прокуратурою на адресу ДМС 18.01.2021 року направлено доопрацьоване клопотання про скасування ОСОБА_9 статусу біженця до копії документів, що його обґрунтовують.

Відповідно до інформації ДМС від 08.02.2021 року вищевказане доопрацьоване клопотання з додатками скеровано до ГУ ДМС в Одеській області для проведення належної процедури скасування рішення про визнання ОСОБА_9 біженцем.

Згідно інформації ГУ ДМС в Одеській області від 24.06.2021 року, за результатами розгляду клопотання обласної прокуратури, наказом ДМС від 11.06.2021 року № 177-21 прийнято рішення «Про скасування рішення про визнання біженцем» стосовно ОСОБА_9 . Також у листі зазначено про неможливість вручення особі вказаного рішення, у зв`язку з відсутністю інформації про місцезнаходження особи.

Відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті Судової влади України, ОСОБА_9 27.07.2021 та 28.07.2021 подав до Окружного адміністративного суду м. Києва позов про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 11.06.2021 № 177-21 (справа № 640/21114/21) та заяву про забезпечення позову, у якій просив зупинити дію рішення ДМС України від 11.06.2021 № 177-21, а також заборонити органам ДМС України вчиняти бідь-які дії щодо примусового повернення ОСОБА_9 в Російську Федерацію та примусового видворення з України.

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.12.2021 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_9 відмовлено повністю.

Особа оскаржила вищевказане рішення суду в апеляційному порядку.

У клопотанні зазначено, що станом на 03.05.2022 року рішення за апеляційною скаргою ОСОБА_9 не прийнято.

Так, порядок набуття статусів шукачів захисту та біженців регламентується Конвенцією про статус біженців, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту».

Відповідно до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" Україна надає захист іноземним громадянам і особам без громадянства, які його шукають на її території, шляхом: визнання біженцем; визнання особою, яка потребує додаткового захисту; визнання особами, які потребують тимчасового захисту.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Стаття 3 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" закріплює гарантії щодо заборони вислання або примусового повернення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, до країни, з якої вони прибули та де їх життю або свободі загрожує небезпека.

Водночас за визначенням п. 5) ст. 1 заборона вислання або примусового повернення - недопущення видворення (добровільного чи примусового), видачі (екстрадиції), передачі, іншого примусового переміщення особи, на яку поширюється дія цього Закону, за межі України.

Особа, яка має намір звернутися за захистом в Україні (далі: заявник), повинна протягом п`яти робочих днів з дня легального перетину державного кордону звернутися до відповідного територіального органу Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява подається заявником або його законним представником особисто за місцем тимчасового перебування заявника (стаття 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Під час апеляційного розгляду встановлено та учасниками судового засідання не заперечується той факт, що рішенням ДМС від 25.03.2020 № 81-20 ОСОБА_9 визнано біженцем в Україні, проте на момент затримання останній не мав статус біженця в Україні, згідно наказу ДМС від 11.06.2021 № 177-21 «Про скасування рішення про визнання біженцем» стосовно ОСОБА_9 .

Між тим, відповідно до до п.п б) п. 7.10 та п. 7.11 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» територіальний орган ДМС, на обліку якого перебуває особова справа особи, стосовно якої прийнято рішення про втрату чи позбавлення статусу біженця або додаткового захисту чи скасовано рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вилучає посвідчення біженця, або визнає цей документ недійсним, що оформлюється наказом керівника територіального органу ДМС, про що робиться запис у журналі реєстрації видачі посвідчення біженця; у разі використання особою права на оскарження рішення про скасування рішення про визнання особи біженцем, територіальний орган ДМС залишає на зберіганні національний паспорт та інші документи (якщо такі є в особовій справі заявника), при цьому оформлюючи відповідну розписку, та видає такій особі під підпис довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до журналу реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні. Довідка видається строком на три місяці з подальшим тримісячним продовженням її дії на весь час розгляду скарги.

Міжнародне право про біженців прямо передбачає захист від вислання в країну, де біженці можуть піддатися ризику переслідування. Це положення відомо як принцип невислання, який закріплений, в першу чергу, у статті 33 Конвенції про статус біженців: «Договірні держави не будуть жодним чином висилати чи повертати біженця на кордон територій, де його [її] життю чи свободі загрожує небезпека внаслідок його [її] раси, релігії, громадянства, приналежності до певної соціальної групи чи політичних переконань».

Принцип невислання застосовується до осіб, які є біженцями в розумінні Конвенції про статус біженців, тобто, будь-яких осіб, які відповідають критеріям включення, передбаченим у статті 1 (пункт A, підпункт 2) Конвенції 1951 року і не підпадають під дію жодного з зазначених в ній положень про виключення.

Принцип невислання застосовується не тільки щодо повернення в країну походження, але також і щодо примусової висилки (екстрадиції) в будь-яку іншу країну, де можуть мати місце переслідування, або звідки людина ризикує бути відправленою у свою країну походження і наразитися на небезпеку.

Враховуючи декларативний характер статусу біженця, принцип невислання застосовується так само і до осіб, які є біженцями в розуміння Конвенції про статус біженців, однак чий статус ще не визнаний офіційно органами влади певної країни, тобто до шукачів захисту.

Принцип невислання також знайшов своє відображення у статті 3 Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських чи принизливих видів поводження і покарання, де прямо сказано, що «жодна Держава-учасник не повинна висилати, повертати («refouler») чи видавати будь-яку особу іншій державі, якщо існують серйозні підстави вважати, що їй може загрожувати там застосування катувань».

Ця норма розповсюджується на всіх людей, які знаходяться під юрисдикцією держави, у тому числі, біженців, осіб, які потребують додаткового захисту, шукачів захисту тощо. Вона не допускає виключень.

В законодавстві України принцип невислання знайшов відображення у ст. 3 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" «Заборона вислання або примусового повернення біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, до країни, з якої вони прибули та де їх життю або свободі загрожує небезпека», у ч.2 ст. 589 КПК України «Відмова у видачі особи (екстрадиції)», у ч.4 ст. 590 КПК України «Рішення за запитом про видачу особи (екстрадицію)».

Таким чином, під час апеляційного розгляду своє підтвердження знайшов той факт, що ОСОБА_9 є особою, на яку поширюється дія Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а отже і заборона вислання або примусового повернення, зокрема видачі (екстрадиції) поширюється на нього.

На підставі наведеного, апеляційний суд зазначає, що видача (екстрадиція) особи, яка є біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або особою, яка звернулася за захистом в Україні, суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами.

Натомість, заборона вислання (екстрадиції) біженців (шукачів захисту) не перешкоджає проведенню щодо них екстрадиційної перевірки.

Факт звернення людини до міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскарження негативного рішення цього органу має бути предметом дослідження під час екстрадиційної перевірки і основним аргументом щодо неможливості здійснення самої екстрадиції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що екстрадиційна перевірка здійснюється тривалий час.

Разом з тим, прокурор зазначив у судовому засіданні, що будь-яких перешкод здійснення екстридиційної перевірки немає, під час її проведення ОСОБА_9 під вартою не знаходився, перешкод в її проведенні не чинив, та з урахуванням ситуації, яка склалася з 24 лютого 2022 року, у зв`язку вторгненням РФ на територію України, яка супроводжується активними бойовими діями, запровадження воєнного стану та розірванням дипломатичних відносин з РФ, існують обставини, які об`єктивноунеможливлюють на даний час видачу ОСОБА_9 компетентним органам РФ, що, на думку апеляційного суду, також свідчить про відсутність підстав тримання останнього під вартою.
Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 586 КПК України тимчасовий арешт або запобіжний захід припиняється в разі, якщо: під час екстрадиційної перевірки встановлено обставини, за наявності яких видача особи (екстрадиція) не здійснюється.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що 30.04.2022 о 04:00 ОСОБА_9 було затримано у порядку ст.ст. 208, 582 КПК України, у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку каналами Інтерполу за вчинення злочинів на території РФ, про що цього ж дня складено відповідний протокол.
Після чого, керуючись вимогами ч. 1 ст. 583 КПК України, Печерська окружна прокуратура міста Києва звернулась до слідчого судді Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про застосування до ОСОБА_9 тимчасового арешту.
Натомість, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 02.05.2022 року у задоволенні вищевказаного клопотання прокурора було відмовлено.
Однак, 02.05.2022 року ОСОБА_9 повторно було затримано у порядку ст.ст. 208, 582 КПК України з метою розгляду клопотання про застосування до особи екстрадиційного арешту за місцем проведення екстрадиційної перевірки, та 03.05.2022 доставлено та поміщено до ІТТ № 1 (м. Одеса) ГУНП в Одеській області.
Після чого, заступником керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_14 було скеровано до суду клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) для забезпечення видачі ОСОБА_9 , за наслідками розгляду якого було постановлено оскаржуванну ухвалу.
Що стосується посилань прокурора на документи, характеризуючі ОСОБА_9 , а саме листи-подяки з інформацією про надання ОСОБА_9 допомоги військовим України, направлені на адресу ДМС під час проведення процедури визнання біженцем, які, на думку прокурора є підробленими, а одне з них направлено громадською організацією, керівником якої є колишній депутат Верховної Ради ОСОБА_15 , якому 06.03.2022 року повідомлено про підозру у державній зраді, то вони є лише голослівними, та не підтверджуються матеріалами справи.

Слід зазначити, що матеріали справи навпаки містять докази, які підтверджують що ОСОБА_9 неоднаразово заохочувався державними органами, громадськими організаціями за гуманітарну допомогу Збройним силам України та був нагороджений відзнакою Президента України "За гуманітарну участь в антитерористичній операції" та відповідною граматою.

Крім того, як зазаначила прокурор, хоча лист подяки і був виданий громадською організацією, яку очолював колишній депутат Верховної Ради ОСОБА_15 , але ОСОБА_9 не має ніякого відношення до кримінальної справи стосовно ОСОБА_16 .

Таким чином, доводи, на які посилається в апеляційній скарзі прокурор щодо незаконності ухвали слідчого судді, є необґрунтованими, оскільки слідчий суддя при розгляді клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення про видачу (екстрадицію) особи компетентним органам іноземної держави.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала слідчого судді є законною і обґрунтованою, а тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись статтями 370, 372, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532, 584, 585 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 04 травня 2022 року про відмову у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (екстрадиційний арешт) для забезпечення видачі громадянина Російської Федерації ОСОБА_9 ( ОСОБА_12 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходиться у міжнародному розшуку за вчинення злочинів, передбачених п. 4 ст. 210, ст. 210.1, п. 3 ст. 171.2, п. 3 ст. 126, п. 3 ст. 111 КК РФ, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3