Номер провадження: 11-кп/813/1309/22
Справа № 522/8056/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали справи за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14.04.2022 року про продовження відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Одеси, українки, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, працююча продавцем консультантом в супермаркеті «Точка», не заміжня, зі слів мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судима,
обвинуваченої у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 187, ч.5 ст. 27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,
установив
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.04.2022 року, продовжено обвинуваченій ОСОБА_7 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 13.06.2022 року.
Мотивуючи своє рішення, суд врахував обставини, передбачені ст. 177-178 КПК України, відомості про особу обвинуваченої, те, що вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винною, а також на існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а тому підстав для застосування відносно неї іншого більш м`якого запобіжного заходу судом не встановлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. В обґрунтування своїх вимог зазначає:
-ризики, на які посилається прокурор та суд першої інстанції відсутні, нічим не підтверджені;
-обвинувачена зазначає, що за час перебування в умовах слідчого ізолятору (5 років), стан її здоров`я значно погіршився, прокурор її відповідні звернення ігнорує;
-зазначає, що вона раніше не судима, до затримання була працевлаштована, має постійне місце проживання та реєстрації.
Крім того вказує, що лише тяжкість покарання, яке їй загрожує не може бути підставою для її тримання під вартою.
На підставі цього, обвинувачена просить ухвалу суду скасувати та змінити їй запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на такий, що не пов`язаний із позбавленням волі, а саме домашній арешт в нічний час доби.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та її захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити; прокурори, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої та просив оскаржувану ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги; апеляційний суд приходить до висновку про таке.
Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно п.2 ч.1 ст.372 КПК України в мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлених судом обставин із посиланням на докази, а також мотивів неврахування окремих доказів; мотивів, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Частиною 2 ст.331 КПК України встановлено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Відповідно до ч.4 ст.199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Не погоджуючись із доводами апеляційної скарги про те, що ризики, на які вказує суд в оскаржуваному рішенні, не підтверджені, апеляційний суд наголошує на таких обставинах.
У відповідності до ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що на даний час не зменшився ризик переховування обвинуваченої від суду, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України, який обумовлений тим, що обвинувачена ОСОБА_7 обґрунтовано обвинувачується у скоєні злочинів, які є особливо тяжкими, передбаченим ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 187, ч.5 ст. 27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, санкція однієї з яких передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, враховуючи тяжкість і суспільну небезпеку скоєного, а також той факт що обвинувачена певний час ухилялась та перебувала в розшуку.
Крім того, у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Апеляційний суд відхиляє посилання обвинуваченої стосовно наявності у неї постійного місця проживання та відсутності судимостей, оскільки, враховуючи обставини вчинення інкримінованих обвинуваченій злочинів, з урахуванням наявних ризиків, недостатньо для зміни обвинуваченій запобіжного заходу.
Крім того, апеляційний суд вважає обґрунтованим ризик незаконного впливу обвинуваченої на інших учасників кримінального провадження, оскільки після отримання процесуального статусу обвинуваченої, ОСОБА_7 мала процесуальну можливість на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, відтак, достеменно може знати анкетні відомості інших учасників кримінального провадження, зокрема, їхні адреси проживання, роботи.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що згідно із ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, з метою виконання завдань кримінального процесуального закону, вказані обставини зумовлюють можливість поза процесуального впливу на потерпілих та свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності, що підтверджує наявність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України.
Апеляційною скаргою не наведено, що встановлені судом ризики, передбачений ч.1 ст.177 КПК України, на цей час припинили існування або зменшились.
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів.
Апеляційний суд враховує вимоги п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Колегія суддів приймає доводи обвинуваченої про наявність в неї певних соціальних зв`язків, однак вони не є настільки міцними та впливовими на поведінку обвинуваченої щоб гарантовано забезпечити виконання нею процесуальних обов`язків.
Апеляційний суд відхиляє доводи обвинуваченої стосовно того, що судом не враховано, погіршення стану здоров`я, оскільки зазначені доводи, вже були враховані судом під час розгляду клопотання сторони обвинувачення, окрім того, обвинувачена не позбавлена можливості звернутися за отриманням медичної допомоги, утримуючись в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Так, надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Матеріали справи не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої під вартою за станом здоров`я, крім того стороною захисту не надано жодних документів які б підтверджували вказані обставини.

Апеляційний суд приймає до уваги посилання сторони захисту на тривалий розгляд кримінального провадження, разом з тим, зауважує що в ході судового розгляду провадження неодноразово змінювався склад присяжних, які входять до складу суду, що здійснює розгляд вказаного кримінального провадження, що впливає на тривалість судового розгляду.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання під вартою, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, не встановлено.

Відповідно до положень п. 1) ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Керуючись ст. ст. 177-178, 331, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -
постановив
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14.04.2022 року про продовження відносно ОСОБА_7 , обвинуваченої у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.5 ст. 27, ч.4 ст. 187, ч.5 ст. 27, п.п.4,6,12 ч.2 ст.115 КК України, строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4