Категорія:продовження строку тримання під вартою Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд ускладі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ( в режимі відеоконференцзв`язку),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжено строком на 60 днів, тобто до 04 червня 2022 року включно.

Оскільки ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні злочину із застосування насильства, тому на підставі п.1 ч.4 ст.183 КПК України суд не визначав альтернативного запобіжного заходу - застави.

Таке своє рішення місцевий суд мотивував тим, що не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Також належну процесуальну поведінку обвинуваченого не може забезпечити і більш м`який запобіжний захід, оскільки наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.

Не погоджуючись з ухвалою судді захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , подав апеляційну скаргу, в якій просив в частині застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо його підзахисного скасувати та обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Зазначає, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є занадто суворим, так як на момент розгляду клопотання прокурора ризики, які зазначені у клопотанні, не знайшли свого підтвердження, а є лише припущенням та не обґрунтовані доказами.

Місцевим судом не взято до уваги відсутність ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки потерпілі були допитані та кожен зокрема вказали, що ОСОБА_8 жодних протиправних дій відносно них не вчиняв, тобто з моменту обрання запобіжного заходу до моменту його продовження змінилася обстановка та обставини.

Тяжкість пред`явленого обвинувачення його підзахисному не свідчить про високий ризик продовження вчинення ним нових злочинів, на що посилається прокурор у своєму клопотанні, та свідчить про відсутність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України..

Вважає, що стороною кримінального провадження не було доведено наявність ризиків передбачених ст.177 КПК України та прокурором не обґрунтовано відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого та його захисника, які скаргу підтримали у повному обсязі, думку прокурора, який її заперечив, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно із ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядкуст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Отже, для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Як вважає колегія суддів, судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.

Так суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України (основним і очевидним є ризики переховування обвинуваченого від суду).

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_8 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні злочину, а саме вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим та близькими родичами, здійсненому повторно, з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене організованою групою, який відповідно до ст.12 КК України, відносяться до особливо тяжкого злочину.

Як зазначає Європейський суд з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». При оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у рішенні «Пунцельт проти Чехії» № 31315/96 від 25 квітня 2000 року, Страсбурзький суд визнав достатнім мотивування чеських судів, що прийняли рішення про тримання під вартою, з огляду, в тому числі на те, що заявникові загрожувало відносно суворе покарання.

Врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства («W. проти Швейцарії» від 26.01.1993).

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що тяжкість інкримінованого обвинувачення ОСОБА_8 , яке відноситься до категорії особливо тяжкого злочину проти власності, дає обґрунтовані підстави для існування ризику в кримінальному провадженні.

Отже, судова колегія зазначає, що високий рівень суспільної небезпечності обвинуваченого дозволяють спрогнозувати з високим ступенем, що обвинувачений будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.

Матеріалами кримінального провадження та клопотанням прокурора встановлено, що не виключається можливість незаконного впливу на потерпілих та свідків кримінального провадження, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину із застосування насильства.

Місцевим судом враховано особу обвинуваченого, котрий обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.189 КК України, санкція якого встановлює реальне позбавлення волі на строк до 12 років, не працює, не має постійного джерела доходу, та вочевидь свідчать про обґрунтованість, передбаченого п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи вищезазначене апеляційний суд вважає, що інші, більш м`які, запобіжні заходи є недостатніми для запобігання ризикам, встановленим ст.177 КПК України.

Зазначені обставини і наявність ризиків, вказаних у клопотанні прокурора, є виправданими та необхідними елементами, які визначають потребу в подальшому триманні ОСОБА_8 під вартою.

Обрання щодо обвинуваченого більш м?якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, про що просить в апеляційній скарзі захисник, на думку апеляційного суду, не забезпечить виконання ОСОБА_8 належної процесуальної поведінки та виконання покладених на нього обов`язків, так як враховуючи санкцію покарання останній може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи незаконно впливати на потерпілих, свідків.

Доводи, які викладені в апеляційній скарзі захисника в ході розгляду провадження, не зменшують доведених стороною обвинувачення ризиків і не є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора.

За таких обставин суд обґрунтовано продовжив запобіжний захід у виді тримання під вартою, а тому законних підстав для скасування ухвали і прийняття нової ухвали, відповідно до викладених в апеляційній скарзі доводів, апеляційний суд не вбачає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись статями 405, 407, 422-1 КПК України, Волинський апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 квітня 2022 року про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді