Справа № 132/1091/22
Ухвала
Іменем України

11.07.2022р. Калинівський районний суд Вінницької області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , з участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Калинівка Вінницької області, заяву судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_4 про самовідвід від розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000115 від 27.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України,

ВСТАНОВИВ:

31.05.2022 року до Калинівського районного суду Вінницької області з Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000115 від 27.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, який згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.05.2022 року переданий на розгляд судді ОСОБА_4 , яка своєю ухвалою від 06.06.2022 року прийняла його до свого провадження, призначивши підготовче судове засідання на 11.07.2022 року на 13год.30хв.

11.07.2022 року суддя ОСОБА_4 заявила самовідвід від розгляду даного кримінального провадження, посилаючись на те, що у неї раніше в провадженні перебувало кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000170 від 21.04.2020 року, відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.1 ст.366 КК України, в рамках якого 28.09.2021 року постановлено ухвалу про закриття провадження на підставі ч.1 ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, в якій вона, як головуюча суддя, сформувала своє чітке бачення щодо обвинувачення ОСОБА_6 , та надала оцінку частині обставин, що підлягають доказуванню під час розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000115 від 27.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України, які вона вчинила за попередньою змовою із ОСОБА_6 , про що зазначено у направленому обвинувальному акті. Дані обставини унеможливлюють її участь, як судді у розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_5 , а вона вимушена заявити самовідвід, з метою недопущення виникнення будь-яких сумнівів щодо її неупередженості, безсторонності та об`єктивності.

Дана заява про самовідвід згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.07.2022 року передана на розгляд судді ОСОБА_7 .

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_8 заперечував проти задоволення заяви про самовідвід судді ОСОБА_4 , посилаючись на відсутність правових підстав для цього.

Інші учасники судового провадження в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку. Їх неявка не перешкоджає розгляду заяви про самовідвід.

Розглянувши доводи поданої заяви про самовідвід, заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 75 КПК України слідчий суддя, суддя або присяжний не може брати участь у кримінальному провадженні за наявності інших обставин, які викликають сумнів у його неупередженості.

Згідно вимог частини 1 статті 80 КПК України, за наявності підстав, передбачених статтями 75-79 цього Кодексу, слідчий суддя, суддя, присяжний, прокурор, слідчий, захисник, представник, експерт, спеціаліст, перекладач, секретар судового засідання зобов`язані заявити самовідвід.

Положеннями частин 1, 5 статті 9 КПК України встановлено, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «Кожен має право на справедливий… розгляд його справи…незалежним і безстороннім судом…, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини безсторонність (неупередженість) суду в сенсі п.1 ст.6 Конвенції має визначатися згідно з (i) суб`єктивним критерієм, враховуючи особисті переконання та поведінку конкретного судді, тобто чи мав суддя особисту упередженість або чи був він об`єктивним у цій справі, та (i) об`єктивним критерієм, іншими словами, шляхом установлення того, чи забезпечував сам суд та серед інших аспектів його склад достатні гарантії для того, щоб виключити будь-який обґрунтований сумнів у його безсторонності (рішення у справах «Фей проти Австрії», «Ветштайн проти Швейцарії»).

Проте між суб`єктивною та об`єктивною безсторонністю не існує беззаперечного розмежування, оскільки поведінка судді не тільки може викликати об`єктивні побоювання щодо його безсторонності з точки зору стороннього спостерігача (об`єктивний критерій), а також може бути пов`язана з питанням його або її особистих переконань (суб`єктивний критерій) (рішення у справі «Кіпріану проти Кіпру»).

У деяких випадках, коли докази для спростування презумпції суб`єктивної безсторонності судді отримати складно, додаткову гарантію надасть вимога об`єктивної безсторонності (рішення у справі «Пуллар проти Сполученого Королівства»). У цьому сенсі навіть вигляд має певну важливість - іншими словами, «має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється». Адже йдеться про довіру, яку в демократичному суспільстві суди повинні вселяти у громадськість (рішення у справі «Де Куббер проти Бельгії») (Постанова колегії суддів першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 17 вересня 2019 року, справа №277/599/15-к).

Європейський суд з прав людини зазначає у рішеннях у справах «Делкурт проти Бельгії», «Пєрсак проти Бельгії» і «Де Куббер проти Бельгії», що будь-який суддя, стосовно неупередженості якого є обґрунтований сумнів, повинен заявити самовідвід.

Відповідно до пункту 81 рішення ЄСПЛ «Салов проти України», «неупередженість» у сенсі пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має визначатися відповідно до суб`єктивного критерію, на підставі особистих переконань та поведінки конкретного судді в конкретній справі тобто, жоден з членів суду не має проявляти будь-якої особистої прихильності або упередження, та об`єктивного критерію, тобто чи були в суді достатні гарантії для того, щоб виключити будь-які легітимні сумніви з цього приводу.

Згідно пунктів 2.1, 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, при виконанні своїх обов`язків суддя вільний від будь-яких схильностей, упередженості чи забобонів. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді.

За статтею 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого Рішенням XI З`їзду суддів України 22 лютого 2013 року, неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Наведені суддею ОСОБА_4 у поданій заяві обставини, як підстава для самовідводу, не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами кримінальної справи № 132/2148/21, в ході дослідження яких було встановлено, що під час постановлення ухвали суду від 28.09.2022р., вирішувалося лише питання закриття кримінального провадження на підставі ст.49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

При вирішенні цього питання, суддею ОСОБА_4 не досліджувались будь-які обставини та докази, які входили до обсягу висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, а відтак посилання на формування у неї внутрішнього переконання щодо суті подій та доказів, є безпідставним.

За умови відсутності інших обставин, аніж тих що викладені в заяві про самовідвід, будь-яких сумнівів в упередженості судді ОСОБА_4 не може сформуватись.

За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення заяви судді ОСОБА_4 про самовідвід, оскільки не надано дійсних, обґрунтованих підстав для наявності висновку, що існують інші обставини, які викликають обґрунтовані сумніви в неупередженості судді.

Слід також зауважити, що висновки або позиції суддів, висловлені у судових рішеннях, не можуть бути підставою для відводу (самовідводу), оскільки тлумачення закону у поєднанні з обставинами справи є підґрунтям здійснення правосуддя і у протилежному випадку судді позбавляються можливості на висловлення позиції при розгляді інших подібних справ у подальшому.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 75, 76, 80, 81, 369-372 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_4 про самовідвід від розгляду кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000115 від 27.05.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.4 ст.358 КК України залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя