Справа № 760/5643/18 Головуючий в суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/824/131/2022 Доповідач у суді 2-ї інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 червня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду
кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:
суддів: ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілого ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 на вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Гвіздів Рівненської області, українця, громадянина України, із середньою освітою, працюючого водієм в ДП «Альфатер Київ», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А :
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, 16 листопада 2017 року приблизно о 23:45 годині ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Bens Econik 2628», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ДП «Альтфатер Київ» рухався заднім ходом по прибудинковій території будинку № 20/1 по просп. Повітрофлотському у м. Києві, зі сторони вул. Ніщинського в напрямку вул. Фучика.
Рухаючись у вказаному напрямку водій ОСОБА_7 біля будинку № 20/1 по просп. Повітрофлотському здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , який перебував позаду вказаного автомобіля.
Під час руху ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 підпункту б та 10.9 Правил дорожнього руху України:
- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;
- п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
- підпункт б: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п. 10.9: під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.
Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху України з боку водія ОСОБА_7 виявились в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes-Bens Econik 2628», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ДП «Альтфатер Київ», рухаючись по вищезазначеній проїзній частині, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, під час руху заднім ходом не звернувся за допомогою до інших осіб, для забезпечення безпеки дорожнього руху, внаслідок чого навпроти буд. № 20/1 по просп. Повітрофлотському у м. Києві здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 .
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження та загинув на місці пригоди.
При проведенні судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 були виявлені тілесні ушкодження, які об`єднані одним механізмом травми (автомобільною травмою), виникли в короткий проміжок часу та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_11 .
Дані тілесні ушкодження виникли при автомобільній травмі зіткнення рухомого автомобіля з пішоходом. Смерть ОСОБА_11 настала від множинних переломів кісток скелету, з ушкодженням внутрішніх органів та крупних судин, крововтратою та шоком. При судово-токсикологічному дослідженні крові трупа ОСОБА_11 , виявлено етиловий спирт в концентрації 3.30 проміле. Між подіями транспортної травми від 16 листопада 2017 та отриманням тяжких тілесних ушкоджень, які призвели до загибелі ОСОБА_11 є прямий причинно-наслідковий зв`язок.
Своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Вироком Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтись для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Цим же вироком вирішено питання про цивільний позов та речові докази.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки; в іншій частині вирок залишити без змін.

В обґрунтування апеляційної скарги, не оспорюючи встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, прокурор зазначає, що суд, ухвалюючи вирок, залишив за межами своєї уваги характер допущеного винним порушення Правил дорожнього руху України, не врахував, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим ОСОБА_7 законодавчих приписів та перебуває у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із наслідками, які настали для потерпілого від неправомірної поведінки обвинуваченого. Також прокурор зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що конкретні обставини вчинення інкримінованого злочину вказують, що керуючи транспортним засобом обвинувачений ОСОБА_7 може нести загрозу не тільки для оточуючих, а і для самого себе. Відтак, жодних підстав, які б дозволяли обгрутовано і законно застосовувати ст. 75 КК України та звільняти обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено не було, а тому для виправлення обвинуваченого і запобігання вчинення ним нових злочинів, необхідним є реальне позбавлення волі обвинуваченого. За таких обставин, прокурор вважає, що вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги,
пояснення представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 , який не підтримав апеляційну скаргу прокурора,
перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до вимог ст.404 КПК України, апеляційний суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги. У зв`язку з цим, апеляційний суд не наводить доводів на підтвердження тих висновків суду першої інстанції, які не оскаржено в апеляційній скарзі.
Вирок суду першої інстанції в частині доведеності вини ОСОБА_7 та кваліфікації його дій за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, учасниками судового розгляду не оспорюється.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК Україниза обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосуванням судом першої інстанції Закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно зі ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обирати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.
Судова дискреція (судовий розсуд) є інтелектуально-вольовою владною діяльністю суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Поняття судового розсуду у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити менш суворий вид покарання або більш суворий в межах санкції статті. А у випадках, коли санкція статті передбачає тільки один вид покарання, суд наділений функцією обирати розмір цього покарання. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість призначення передбаченого законом покарання, яке б сприяло його меті та було достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вказаних вимог суд першої інстанції дотримався.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі без застосування додаткового покарання, та приймаючи рішення про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання із випробуванням, суд першої інстанції враховував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, особу обвинуваченого та відсутність обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання, те, що обвинувачений є особою, яка раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває.
Також при призначенні покарання судом першої інстанції було враховано обставини кримінального провадження, а саме те, що обвинувачений визнав обставини дорожньо-транспортної пригоди і його процесуальна поведінка після дорожньо-транспортної пригоди та під час судового розгляду є належною.
Оцінюючи можливість застосування судом першої інстанції у даному кримінальному провадженні ст. 75 КК України, з огляду на доводи прокурора щодо безпідставного застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 звільнення від відбування покарання з випробуванням (ст. 75 КК України), колегія суддів зазначає, що матеріали кримінального провадження доводять можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування реального покарання у виді позбавлення волі. Так, судом першої інстанції, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, було встановлено, що ОСОБА_7 є особою, яка раніше не судима, на обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, висловив жаль з приводу вчиненого та вибачився перед потерпілою за вчинене. Під час апеляційного розгляду було також встановлено, що ОСОБА_7 примирився з потерпілою ОСОБА_13 , шкода завдана потерпілій ОСОБА_13 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодована повністю, потерпіла ОСОБА_13 претензій до ОСОБА_7 не має, ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинив вперше, характеризується позитивно. Враховуючи наведене, позицію потерпілої ОСОБА_13 , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання із звільненням від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Колегія суддів також вважає правильним висновок суду першої інстанції і щодо відсутності підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23 грудня 2005 року у кожному випадку призначення покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, судам необхідно обговорити питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання позбавлення права керувати транспортними засобами.
Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання, слід зазначити, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обовязковим для суду.
Відповідна правова позиція викладена в постанові колегії суддів Другої судової палати ККС ВС від 08 лютого 2018 року у справі № 361/2704/16-к, провадження №51-358км18.

У кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 і ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Суд першої інстанції вирішуючи питання доцільності призначення обвинуваченому ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами зазначив, що з матеріалів кримінального провадження не вбачається підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки обвинувачений вже багато років працює водієм і позбавлення цього права призведе до втрати ним засобів до існування.
Таким чином, вирок Соломянського районного суду м. Києва від 01 листопада 2021 року в частині призначеного покарання достатньо вмотивований та відповідає вимогам ст. 374 КПК України

За таких обставин, колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 у частині призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і не знаходить підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції.
Керуючись ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Солом`янського районного суду міста Києва від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4