Справа 364/312/21 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/821/2022 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

29 червня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

суддів: ОСОБА_2 (головуюча), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру в режимі ВКЗ ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Володарського районного суду Київської області від 18 серпня 2021 року,

в с т а н о в и л а:
До Володарського районного суду Київської області надійшло клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру у кримінальному провадженні № 0000126 від 15.06.2020 щодо ОСОБА_9 за ознаками суспільного небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 18 серпня 2021 року вказане клопотання було задоволено. Застосовано щодо ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Згідно з оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_9 14.06.2020 р. був ізольований у спеціальну палату Комунального некомерційного підприємства Володарської районної ради «Володарська районна лікарня», яка розташована за адресою: вул. Коцюбинського, 25, смт Володарка, Київської області, з діагнозом: гострий психопатичний розлад. Надалі, 15.06.2020 р. близько 00 год. 40 хв. ОСОБА_9 , перебуваючи у терапевтичному відділенні названого медичного закладу, застосував фізичну силу, а саме: демонтував металеві грати, таким чином зумів вийти зі спеціальної палати, після цього, використовуючи металевий кухонний ніж із дерев`яним руків`ям, який взяв у кімнаті медичного персоналу, розташованій на першому поверсі зазначеної будівлі, наніс близько 12 ударів у тіло ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка стояла йому на заваді до виходу з медичного закладу.
Унаслідок наведених дій ОСОБА_9 смерть ОСОБА_10 настала на місці події. Зокрема, смерть ОСОБА_10 настала від колото-різаної рани в ділянці шиї справа з ушкодженням внутрішніх та зовнішніх яремних вен, проникаючої колото-різаної рани по лівій боковій поверхні грудної клітки в проекції 10-го міжребер`я з ушкодженням лівого купола діафрагми, селезінки та 9-го ребра.
Мотивуючи своє рішення про застосування щодо ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, суд указав, що ОСОБА_9 у стані неосудності було вчинено суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя іншої особи, яке передбачене частиною першою статті 115 КК України, а також за своїм психічним станом внаслідок хворобливого стану психіки з урахуванням висновків судово-психіатричних експертиз, останній потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом (з огляду на його потенційну небезпечність).
В апеляційній скарзі з доповненнями захисник указав на незаконність ухвали у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про необхідність застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, оскільки відповідно до п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» примусовому лікуванню на підставі ст. 96 КК України підлягають незалежно від виду призначеного покарання лише особи, які вчинили злочини та страждають на хвороби, що становлять небезпеку для здоров`я інших осіб (алкоголізм та наркоманія до цих хвороб не належать, оскільки вони є соціально небезпечними захворюваннями). Відтак, на переконання апелянта, підставою для застосування примусового лікування, передбаченого ст. 96 КК України, є сукупність юридичного і медичного критеріїв встановлення у діянні винного складу злочину та наявність у нього хвороби, що становить небезпеку для здоров`я інших осіб, а умовами - висновок судово-медичної експертизи про наявність у суб`єкта злочину такої хвороби, його потребу в лікуванні та засудження такої особи до покарання будь-якого виду. Крім того, на думку захисника, висновок суду щодо того, що ОСОБА_9 вчинено суспільно небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 115 КК України ґрунтується на припущеннях, оскільки суд не взяв до уваги показання ОСОБА_9 , що він діяв у стані оборони. За наведених обставин, просив скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 .
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
захисника та ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу захисника з доповненнями задовольнити;
прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги;
дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга захисника до задоволення не підлягає виходячи з наступного.
Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, а саме, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, яке ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як встановлено у ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 513 КПК України, під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_9 у стані неосудності вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, за обставин викладених в ухвалі, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами.
Визнавши доведеним, що ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про застосування до нього примусових заходів медичного характеру.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника щодо неправильного застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, то колегія суддів дійшла наступних висновків.
Порядок застосування примусових заходів медичного характеру врегульований главою 39 КПК України.
Однією з особливостей застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до положень ст. 509 КПК України, є обов`язкове проведення згідно з «Порядком проведення судово-психіатричної експертизи», затвердженого наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.05.2018 №865, психіатричної експертизи.
При цьому колегія суддів враховує, що висновок експерта не має наперед встановленої сили для суду та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності. Згідно з ч. 1 ст. 94 КК України обрання судом певного виду примусового заходу медичного характеру залежить від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб» (Постанова Верховного Суду від 4 грудня 2019 року справа № 158/3106/18).
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Суд першої інстанції, врахувавши, що суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України мало місце і вчинене ОСОБА_9 в стані неосудності, який за своїм психічним станом і характером суспільно небезпечного діяння потребує застосування примусових заходів медичного характеру, дійшов до обгрунтованого висновку, що з метою обов`язкового лікування та запобігання вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечних діянь, слід застосувати до нього примусові заходи медичного характеру у виді надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Обираючи ОСОБА_9 вид примусових заходів медичного характеру, суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин провадження, даних про особу ОСОБА_9 , його стану здоров`я, ступеню тяжкості вчиненого ним суспільно небезпечного діяння, а також висновків лікарів щодо визначення виду примусових заходів медичного характеру, дійшов висновку, що ступінь суспільної небезпечності ОСОБА_9 (небезпечність для себе та оточуючих) станом на час постановлення ухвали не становить загрози для суспільства, та з метою досягнення мети застосування примусових заходів медичного характеру, якою є вилікування чи поліпшення стану здоров`я ОСОБА_9 , дійшов вірного висновку про необхідністьзастосуваннядо ОСОБА_9 примусовихзаходівмедичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.
Підстав, передбачених законом, для незастосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру, як про це ставиться питання в апеляційній скарзі захисника, колегія суддів не вбачає, оскільки, за висновкамисудово-психіатричних експертиз від 06.01.2021р. №1 наданим КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги, та від 17.02.2021р. №33 наданим комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна психіатрична лікарня», ОСОБА_9 , за станом його саме психічного здоров`я, потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру. Ці висновки обґрунтовано прийняті судом у якості доказів необхідності застосування щодо ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру. Ці висновки колегія суддів вважає належними та допустимими доказами у зв`язку з їх повнотою, об`єктивністю та тим, що вони узгоджуються із іншими зібраними доказами.
Висновок судово психіатричної експертизи від 27.10.2020р. №145, який наданиий Київським міським центром судово психіатричної експертизи колегією суддів до уваги не приймається, оскільки його висновки суперечать сукупності інших зібраних у справі доказів.
Щодо доводів захисника про те, що ОСОБА_9 діяв у стані оборони, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
За змістом положень статей 18, 19, 92, 93 КК України, ст. 503 КПК України підставою для застосування щодо особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності, примусових заходів медичного характеру є наявність у такому діянні юридичних ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого законом про кримінальну відповідальність, за винятком осудності як ознаки суб`єкта.

Відповідно до вимог указаних норм матеріального закону осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта кримінального правопорушення, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення кримінального правопорушення здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення кримінального правопорушення усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак кримінального правопорушення - об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками.

Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого Кримінальним кодексом, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Зі змісту ст. 36, 37 КК України випливає, що суб`єктивну ознаку необхiдної та уявної оборони складає мета захисних дiй. Необхiдна та уявна оборона - дiяння активне, яке виражається у вiдбиттi посягання. Дiяння у кримiнальному правi - це вольова усвiдомлена поведiнка особи, безпосередньо спрямована на спричинення певних негативних наслiдкiв. Особа, яка захищається, повинна усвідомлювати про явну невідповідність тяжкої шкоди, яку вона завдає, характеру і ступеню посягання та обстановці захисту. Вирішальним тут є суб`єктивне ставлення особи до заподіяної шкоди.

Натомість, як вбачається з висновків судово-психіатричних експертиз від 06.01.2021р. №1 наданим КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги, від 27.10.2020р. №145, наданим Київським міським центром судово психіатричної експертизи, та від 17.02.2021р. №33 наданим комунальним некомерційним підприємством Львівської обласної ради «Львівська обласна психіатрична лікарня», ОСОБА_9 в період часу, до якого відноситься діяння, в скоєнні якого він обвинувачується, за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

За таких обставин доводи захисника про те, що ОСОБА_9 під час скоєння ним суспільно небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України діяв у стані оборони, є безпідставними.

Одночасно колегія суддів звертає увагу і на те, що у ході як судового так і апеляційного розгляду не встановлено вчинення щодо ОСОБА_9 таких дій, які би могли викликати у нього необхідність захисту.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що стан необхідної чи уявної оборони, а відтак і дії, що вчинені у такому стані є категорією, яка охоплюється умислом особи, за яким вона усвідомлює свої дії. Між тим, із усіх зазначених висновків судово психіатричних експертиз встановлено, що у момент вчинення ОСОБА_9 інкримінованих йому дій, він не усвідомлював свої дії і не керував ними. Із цим погоджується і сторона захисту. У зв`язку із цим посилання захисника на можливість перебування ОСОБА_9 у стані чи то необхідної чи то уявної оборони не ґрунтуються ні на вимогах закону, ні на матеріалах провадження.

З урахуванням викладеного вище колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, оцінивши в судовому засіданні досліджені докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме ОСОБА_9 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, вказане суспільно небезпечне діяння вчинено ним у стані неосудності, при цьому суд належним чином дослідив безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані докази.

Викладені в апеляційній скарзі захисника з доповненнями мотиви не спростовують правильності висновків, викладених у судовому рішенні, і не містять переконливих доводів, які би дозволили Суду дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів їх законність.

Зважаючи на викладене, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає, а тому залишає ухвалу Володарського районного суду Київської області від 18 серпня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом щодо ОСОБА_9 без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 18 серпня 2021 року про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом щодо ОСОБА_9 залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення.

СУДДІ

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4