Провадження № 1-кп/761/1174/2020
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2020 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 ,захисника ОСОБА_11 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 120 181 001 000 108 95 від 11.10.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 187 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

До обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого спливає 21.02.2020, що у силу ч. 3 ст. 331 КПК України покладає на суд обов`язок поставити на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу.

Прокурор, вважаючи, що ризики не процесуальної поведінки обвинувачених, зокрема, здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілих, вчинення дій з метою переховування від суду та вчинення обвинуваченими іншого кримінального правопорушення, не втратили своєї актуальності, просила продовжити строк застосованого до обвинувачених запобіжного заходу.

Обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заперечували проти подальшого утримання їх під вартою, зазначаючи, що перелічені прокурором ризики їх непроцесуальної поведінки останнім не доведені.

Захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_5 підтримали думку своїх підзахисних, тому просили у продовженні строку дії тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під вартою відмовити.

Обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_10 підтримали думку зазначених захисників.

Захисники ОСОБА_9 та ОСОБА_11 просили суд відмовити у продовженні строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 під вартою, вважаючи відсутніми зазначені прокурором ризики непроцесуальної поведінки останніх.

Суд, заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватись вимог КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та керуватись у своїй діяльності рішеннями Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Стаття 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права від 16.12.1966 передбачає, що кожна людина має невід`ємне право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено волі інакше, як на підставах і відповідно процедури, встановленої законом.

Наведене положення закріплене у статті 8 КПК, а також у практиці Європейський Суд з прав людини, який неодноразово наголошував, що стаття 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує основоположне право на свободу та недоторканість, яке є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

З наведеного витікає, що рішення суду про тримання особи під вартою має бути обґрунтованим, а саме у силу позиції ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини» має відповідати не лише вимогам внутрішнього національного законодавства, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

У рішенні «Вікс проти Сполученого королівства» ЄСПЛ зазначив, що особа може бути позбавлена права на свободу та недоторканість лише при дотриманні пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме відповідно до процедури, встановленої законом, та якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення (п.п. «с» п. 1 ст. 5 Конвенції).
Європейський Суд з прав людини у справі «Лабіта проти Італії» зазначив, що продовжуване утримання особи під вартою може бути виправдане у тій чи іншій справи лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, не зважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

З наведеного витікає, що при позбавленні особи волі та продовженні такого заходу забезпечення, суд повинен враховувати особливості конкретної справи, у якій необхідне тривале утримання особи під вартою у зв`язку з привалюванням суспільного інтересу та безпеки суспільства над правилом поваги до особистої свободи особи.

У зв`язку з цим, Європейський суд у справі «Ладент проти Польщі» звернув увагу, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (с) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольнити вимогу пропорційності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 19.10.2009 № 26-рп/2009 принцип пропорційності передбачає встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина за умови, що таке обмеження є суспільно необхідним.

З наведеного витікає, що принцип пропорційності, діючи у сфері застосування дії запобіжного заходу, вимагає, щоб застосований до особи захід забезпечував збалансованість приватних інтересів особи та публічних інтересів, тобто за конкретних обставин справи був необхідним важелем забезпечення належної процесуальної поведінки особи та суспільної безпеки.

Отже, суд, розглядаючи питання щодо доцільності подальшого утримання особи під вартою, має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи, а також, чи виправдовує подальше обмеження прав особи справжній інтерес суспільства.

З наведеного витікає. що вирішуючи питання щодо реальності зазначених стороною обвинувачення ризиків непроцесуальної поведінки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 суд має визначити, зокрема, ймовірність не з`явлення обвинувачених до суду, тобто прийняття останніми заходів, спрямованих на переховування від суду з метою уникнення покарання, що загрожує їм у разі визнання їх винуватими у вчиненні інкримінованих дій.

Статтею 178 КПК передбачено, що суворість покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованого злочину є обов`язковою для оцінки судом обставин під час вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Таким чином, оцінюючи реальність існування ризику переховування обвинувачених, суд має врахувати суворості покарання, що загрожує обвинуваченим, однак, крім цього суд взяти до уваги складність обставин справи, оскільки інкриміновані обвинуваченим дії пов`язані, зокрема, з діяннями, які кваліфіковані, як особливо тяжкий злочин, що спричинив загибель людей та страждання потерпілих.

Отже, з огляду на викладене, врахуванню підлягають характер обвинувачених, їх моральні принципи та наявність інших чинників, що зможуть стримати останніх від позапроцесуальної поведінки: наявність місця мешкання, роботи, сімейних зв`язків та будь-яких інших зв`язків з країною, у якій ведеться їх переслідування.

З огляду на суспільну небезпечність та характер наслідків інкримінованих обвинуваченим дій, суд вважає не безпідставним висновок про негативну оцінку моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою переховування від суду.

Наявність у обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації не зменшують вищевикладений ризик до такого ступеню, щоб повністю виключити його.

Суд також не може залишити поза увагою ризик вчинення обвинуваченими іншого злочину, оскільки останні раніше засуджені та інкриміновані їм дії вчиненні під час іспитового строку.

Крім того, актуальним залишається ризик незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки судовий розгляд перебуває на початковій стадії, у зв`язку з цим залишається недослідженим значний масив доказів, у тому числі не допитані свідки, потерпілі.

З наведеного витікає, що на теперішній час будь-які обставини, які б спростували б попередні висновки суду під час обрання та продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , не встановлені.

При цьому відповідно до положень ч.4 ст. 183 КПК України суд вважає за можливе при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_4 обвинувачуються у вчиненні злочину, що вчинений з погрозою застосування насильства, що є небезпечним для життя та здоров`я особи.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30 березня 2020 року включно.

Продовжити строк дії застосованого до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 30 березня 2020 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва упродовж семи днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя ОСОБА_1