Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

27 вересня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_5 ,
представника відповідача військової частини ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника-адвоката ОСОБА_8 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000104 за апеляційною скаргою представника цивільного відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 на вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кременчук Полтавської області, громадянина України, раніше е судимого, військовослужбовця військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , командира бойової машини командира 3-го розвідувального відділення 3-го розвідувального взводу 2-ої розвідувальної роти, учасника бойових дій, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.119 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.119 КК України на 4 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК України.
Судом стягнуто солідарно із ОСОБА_7 та військової частини НОМЕР_1 на користь:
ОСОБА_10 2617,05 грн. щомісячно, починаючи з 27.07.2020 і до досягнення 14 років найменшою дитиною ОСОБА_11 в рахунок відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди, 180 000 грн. на відшкодування нематеріальної шкоди, 13620 грн. витрат на правову допомогу;
ОСОБА_10 в інтересах малолітньої ОСОБА_12 2617,05 грн. щомісячно, починаючи з 27.07.2020 і до досягнення ОСОБА_12 вісімнадцятирічного віку, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином;
ОСОБА_10 в інтересах малолітнього ОСОБА_11 2617,05 грн. щомісячно, починаючи з 27.07.2020 і до досягнення ОСОБА_11 вісімнадцятирічного віку, в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої злочином.
Вироком скасовано арешт, накладений на майно у даному кримінальному провадженні, а також вирішено питання стосовно речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Цим вироком ОСОБА_7 засуджений за те, що він 26 липня 2020 року, близько 00 години 14 хвилин, перебуваючи на проїжджій частині навпроти контрольно-пропускного пункту №1 військової частини НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_13 , внаслідок своєї злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій для життя ОСОБА_13 , хоча повинен був і міг їх передбачити, умисно наніс останньому один удар кулаком лівої руки в обличчя, від якого ОСОБА_13 впав та вдарився потиличною ділянкою голови об асфальтоване покриття, втративши свідомість.
Надалі, близько 01 години 15 хвилин 26 липня 2020 року ОСОБА_7 , перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 (за адресою: АДРЕСА_2 ) поблизу входу у приміщення казарми, під час словесного конфлікту із ОСОБА_13 , внаслідок своєї злочинної недбалості, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій для життя ОСОБА_13 , хоча повинен був і міг їх передбачити, умисно наніс йому один удар долонею лівої руки в обличчя, внаслідок чого потерпілий втративши рівновагу задньою частиною голови вдарився об тверду поверхню стіни будівлі. В результаті дій ОСОБА_7 , які виразились у нанесенні двох ударів з подальшим контактуванням голови потерпілого об тверду поверхню, ОСОБА_13 було заподіяно тілесні ушкодження голови, частина з яких відноситься до тяжких тілесних ушкоджень і перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті потерпілого, яка настала у проміжку часу між 03 та 07 годинами 26 липня 2020 року.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 просить вказаний вирок змінити в частині солідарного стягнення з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_10 коштів на відшкодування заподіяної злочином матеріальної шкоди та витрат на правову допомогу.
На обґрунтування цих вимог зазначив, що конфлікт між ОСОБА_13 та ОСОБА_7 стався у поза робочий час, у проміжку часу між 00 та 02 годинами, а смерть потерпілого настала між 03 та 07 годинами 26 липня 2020 року. А тому, враховуючи те, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану працівником під час виконання трудових (службових) обов`язків, тому відсутні підстави для солідарного стягнення шкоди з військової частини.
Зазначив, що в день отримання тілесних ушкоджень ОСОБА_13 в добовий наряд не заступив та до виконання посадових обов`язків безпосередньо залученим не був. При цьому, апелянт вважає безпідставним посилання місцевого суду на постанову Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника цивільного відповідача ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, думку представника потерпілої адвоката ОСОБА_14 про безпідставність апеляційних вимог та залишення вироку без змін, міркування обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційних вимог, прокурора ОСОБА_4 , який підтримав скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Частина 3 цієї статті передбачає, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, представник цивільного відповідача, ставлячи вимогу про відмову у солідарному стягненні шкоди за цивільним позовом потерпілої, не заявляв клопотання про повторне дослідження доказів, з покликанням на підстави, передбачені ч.3 ст.404 КПК, для такого дослідження.
Відповідно до змісту кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити й оцінити правильність їхнього встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального й процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.
Отже, відсутність клопотання про дослідження доказів не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та передумов для здійснення судом свого права дослідити нові докази за наявності умов, передбачених ч.3 ст.404 КПК.
Таким чином, колегія суддів, будучи позбавленою підстав, передбачених законом, для повторного дослідження доказів у даному кримінальному провадженні, не може надати іншу оцінку доказам, встановленим місцевим судом, без їх безпосереднього дослідження.

Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За змістом ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав та розміру цивільного позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому, за визначенням частини 5 ст.128 КПК, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Загальними вимогами цивільного процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.
Місцевий суд в повній мірі дотримався перелічених вимог закону.
Так, вирішуючи питання щодо солідарного стягнення на користь потерпілих з обвинуваченого та військової частини матеріальної шкоди, завданої злочином, а також витрат на правову допомогу, місцевий суд належним чином врахував встановлені обставини даного кримінального правопорушення.
Зокрема, місцевим судом було надано правильну оцінку тій обставині, що потерпілий ОСОБА_13 в день отримання тілесних ушкоджень мав перебувати в добовому наряді, тобто був залученим до виконання посадових обов`язків, перебував з військовою частиною як у трудових, так і статутних відносинах, як військовослужбовець. Також тілесні ушкодження були нанесені потерпілому безпосередньо на території військової частини військовослужбовцем обвинуваченим ОСОБА_7 , який на момент цього злочину проживав на території військової частини у зв`язку із проходженням військової служби.
Вказані обставини, на думку колегії суддів, спростовують доводи апелянта про відсутність підстав для солідарного стягнення завданої злочином шкоди, оскільки потерпілий в день отримання тілесних ушкоджень так і не заступив у наряд.
Щодо доводів апелянта про те, що під час вчинення злочину обвинувачений не був безпосередньо залученим до виконання посадових обов`язків, колегія суддів зазначає наступне.
З показань обвинуваченого ОСОБА_7 , наданих при допиті у суді першої інстанції, вбачається, що ще ввечері 25.07.2020 йому стало відомо про те, що солдат ОСОБА_13 в черговий раз не з`явився на чергування у добовий наряд, у зв`язку з чим він почав його пошуки. Коли потерпілий прибув до контрольно-пропускного пункту військової частини, то вдарив ОСОБА_13 кулаком в обличчя саме у зв`язку з тим, що обвинувачений порушив свої службові обов`язки, перебував у стані алкогольного сп`яніння на території військової частини. В подальшому, після надання потерпілому медичної допомоги, у зв`язку з повторними нецензурними образами у свій бік, ОСОБА_7 відвід його до медичної частини для освідування на стан сп`яніння, результати якого показали 1.9 проміле алкоголю.
Згідно з матеріалами кримінального провадження, обвинувачений - молодший сержант ОСОБА_7 на час вчинення інкримінованого йому злочину перебував на посаді командира бойової машини командира 3-го розвідувального відділення 3-го розвідувального взводу 2-ої розвідувальної роти, тобто як військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 .
Як передбачено статтею 126 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України "Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України" від 24 березня 1999 року № 548-XIV (далі - Статут), командир відділення, серед іншого, зобов`язаний забезпечувати додержання особовим складом відділення військової дисципліни, забезпечувати виконання розпорядку дня особовим складом підрозділу, вживати заходів для запобігання вчиненню правопорушень військовослужбовцями відділення.
Цим Статутом керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
За визначенням ст.1 Дисциплінарнгоо статуту Збройних сил України, який затверджено Законом України від 24 березня 1999 року № 551-XIV, військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України. За стан військової дисципліни у з`єднанні, військовій частині (підрозділі), закладі та установі відповідає командир (ст.5 цього Статуту).
Вказані обставини дають підстави для висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 як військовослужбовець військової служби за контрактом військової частини НОМЕР_1 , в якій обіймав посаду командира відділення і разом з потерпілим проходили військову службу, вчинив вказаний злочин саме у зв`язку з порушенням потерпілим своїх службових обов`язків та військової дисципліни, тобто обвинуваченим фактично виконувались його службові обов`язки, визначені у Статуті. Під час апеляційного розгляду представником відповідача цих обставин спростовано не було.
Водночас колегія суддів зауважує, що представник цивільного відповідача, покликавшись на наказ командира військової частини та зазначавши, що робочий день у їх військовій частині триває з 08.50 год. до 18.00 год., не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, копії як згаданого наказу, так й інших документів на підтвердження цих обставин з урахування того, що військова служба передбачає добові чергові наряди.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає правильним рішення місцевого суду щодо солідарного стягнення матеріальної шкоди, завданої злочином, а також витрат на правову допомогу, з обвинуваченого та військової частини, а тому підстав для зміни вироку та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 14 грудня 2021 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу представника цивільного відповідача військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3