Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/908/2022 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2022 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Чернички Козятинського району Вінницької області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України,
прокурора ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання: за ч. 1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік; за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців.

Судом вирішено питання щодо речового доказу у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком, 15 жовтня 2018 року приблизно о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись в магазині «Фора», що по вулиці Курській, 11, в місті Києві, побачив раніше незнайому ОСОБА_9 , у якої на шиї помітив золотий ланцюжок з кулоном. Реалізуючи умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 вийшов з магазину і почав очікувати ОСОБА_9 . Коли вона вийшла з магазину і пройшла повз, ОСОБА_7 підійшов до неї зі спини та, порівнявшись із нею, рукою зірвав ривком з її шиї золотий ланцюжок вартістю 4000,00 гривень з золотим кулоном вартістю 2500,00 гривень, тим самим відкрито викрав чуже майно. Після цього ОСОБА_7 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши ОСОБА_9 матеріальної шкоди на загальну суму 6500,00 гривень.

Крім того, 19 жовтня 2018 року приблизно о 15 годині 25 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись біля будинку № 10/31 по вулиці Смілянській в місті Києві, побачив раніше незнайому ОСОБА_10 , на шиї якої помітив золотий ланцюжок з кулоном. Реалізуючи умисел, направлений на повторне відкрите викрадення чужого майна, ОСОБА_7 підійшов до ОСОБА_10 зі спини і, порівнявшись із нею, рукою зірвав ривком з золотого ланцюжка на її шиї золотий кулон вартістю 10000,00 гривень, тим самим повторно відкрито викрав чуже майно. ОСОБА_10 почала кликати на допомогу і вимагати від ОСОБА_7 повернути викрадене, на що той не реагував і з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальної шкоди в сумі 10000,00 гривень.

В апеляційній скарзі зі змінами захисник ОСОБА_6 просить обвинувальний вирок щодо його підзахисного ОСОБА_7 скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції про наявність в діях ОСОБА_7 складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 186 КК України. А саме, в порушення вимог п. 3 ч. 1 ст. 91, ст. 92 КПК України, стороною обвинувачення не було доведено за допомогою належних доказів виду і розміру шкоди, що нібито була завдана потерпілим внаслідок вчинення кримінальних правопорушень, оскільки з матеріалів кримінального провадження не вбачається, якими доказами, крім показань самих потерпілих, підтверджується розмір завданих їм матеріальних збитків. Зокрема вважає, що на підставі п. 6 ч. 2 ст. 242 КПК України у справі слід було провести товарознавчу експертизу для визначення вартості ювелірних виробів потерпілих, викрадення яких інкриміновано ОСОБА_7 . Не встановлення матеріальної шкоди і вартості виробів, що були предметом злочинного посягання, на думку апелянта, виключає можливість доведення поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні.

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 в підтримку доводів і вимог апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав свого захисника, пояснення прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України правилами, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вироком суду першої інстанції визнано доведеним обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні відкритого викрадення майна ОСОБА_9 (грабежу) (ч. 1 ст. 186 КК України) та у скоєнні повторного грабежу майна ОСОБА_10 (ч. 2 ст. 186 КК України).

Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні грабежу майна ОСОБА_9 підтверджуються: показаннями самого обвинуваченого в суді, який визнав свою винуватість у скоєному та не заперечував встановлених органом досудового розслідування обставин по даному злочинному епізоду; показаннями в суді потерпілої; даними протоколу прийняття заяви ОСОБА_9 про вчинене кримінальне правопорушення від 15 жовтня 2018 року, протоколу огляду місця події від 15 жовтня 2018 року, протоколу пред`явлення особи для впізнання від 23 жовтня 2018 року, протоколу перегляду відеозапису з камери, що розташована в магазині «Фора» по вулиці Курській, 11, в місті Києві. Повний зміст наведених доказів і наданий їм аналіз судом наведено в судовому рішенні.

Належність, допустимість і достовірність указаних доказів у справі захисником ОСОБА_6 в апеляційній скарзі не оспорюється, як і надана їм судом оцінка за визначеними у ст. 94 КПК України критеріями.

Що стосується обвинувачення у вчиненні повторного грабежу майна ОСОБА_10 , то, як слідує з вироку, ОСОБА_7 свою винуватість за цим епізодом визнав частково. А саме обвинувачений показав, що 19 жовтня 2018 року по вулиці Смілянській в місті Києві побачив ОСОБА_10 , на шиї якої помітив золотий ланцюжок. Підійшовши до потерпілої, він рукою схопив ланцюжок і декілька разів потягнув за нього, намагаючись зірвати, однак цього зробити не зміг і почав тікати, оскільки ОСОБА_10 стала кричати. Невдовзі його було затримано перехожими. Зазначив, що золотий кулон з ланцюжка не зривав тому, що кулону не було.

Проте, такі показання ОСОБА_7 , зокрема про те, що ланцюжок на шиї потерпілої він не зміг розірвати та що на ньому не було кулона, спростовуються в сукупності:
- показаннями потерпілої ОСОБА_10 в суді, за змістом яких обвинувачений підійшов до неї зі спини, схопився за золотий кулон, який висів на золотому ланцюжку у неї на шиї, та декілька разів потягнув, намагаючись зірвати. Оскільки ланцюжок був міцний і широкий, ОСОБА_7 зірвав з нього золотий кулон (ладанку) і почав тікати. Розірваний ланцюжок залишився на її шиї. Вона стала вимагати від ОСОБА_7 повернути кулон, але той почав тікати. Вона стала кликати на допомогу. Після цього ОСОБА_7 був затриманий і переданий поліції. На місці події кулону не було;
- показаннями свідка ОСОБА_11 в суді, відповідно до яких під час події він працював в офісі по АДРЕСА_2 , і почув жіночий крик. Вибігши з офісу, він побачив ОСОБА_10 , яка кричала, і двох чоловіків, які побігли в одному напрямку. Знаючи, що будинок є прохідним, він побіг на перехоплення з іншої сторони. Побачив, що попереду біжить чоловік, який щось викинув з руки, і почав зупинятися. Він наздогнав цього чоловіка, ним виявився ОСОБА_7 . Разом з ще двома чоловіками вони затримали обвинуваченого та передали поліції;
- даними протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 19 жовтня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_10 повідомила про те, що у цей день о 15 годині 30 хвилин по АДРЕСА_2 , невідомий чоловік відкрито зірвав з неї ланцюжок і відібрав золотий кулон;
- даними протоколу огляду місця події від 19 жовтня 2018 року, з якого слідує, що на час проведення цієї слідчої дії, з 16 години 14 хвилин до 16 години 23 хвилин, по АДРЕСА_2 знаходилися, в тому числі, заявниця ОСОБА_10 , троє осіб, які з їх слів затримали особу, та особа, яка представилася ОСОБА_7 . На місці заявниця пояснила обставини подій, що з нею трапилися, зокрема зазначила, що до неї підійшов незнайомий чоловік та зірвав золотий ланцюжок, але встиг забрати у неї лише кулон. Заявниця добровільно видала розірваний золотий ланцюжок, який було поміщено до спецпакету;
- оглянутим в судовому засіданні відеозаписом огляду місця події від 19 жовтня 2018 року;
- даними протоколу огляду предмету від 26 жовтня 2018 року та долученої до нього фототаблиці. За змістом протоколу був оглянутий вилучений під час огляду місця події 19 жовтня 2018 року ланцюжок, з металу жовтого кольору, довжиною 60 сантиметрів, з застібкою, що на момент огляду розстібнута та пошкоджень не має. Ланцюжок розірваний на 26-му сантиметрі довжини, крайня ланка має пошкодження у вигляді подовження та розриву.

Належність, допустимість та достовірність означених доказів у справі захистом в апеляційній скарзі не заперечується також.

Проаналізувавши в сукупності та взаємозв`язку наведені докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вони не підтверджують версії обвинуваченого на свій захист про те, що він не зміг розірвати ланцюжка на шиї ОСОБА_10 і що кулону на цьому ланцюжку не було. Зокрема такі показані ОСОБА_7 відомості не узгоджуються із даними протоколу огляду предмету від 26 жовтня 2018 року та долученої до нього фототаблиці з зображенням вилученого у потерпілої ланцюжка, з яких вбачається, що ланцюжок має пошкодження по середині і пошкоджена ланка істотно відрізняється від ланок сплетіння самого ланцюжка, має інший розмір за діаметром і товщиною, та загалом не є елементом сплетіння ланцюжка, що вказує на те, що на ланцюжку знаходився інший предмет, що, в свою чергу, відповідає показанням потерпілої про те, що на її ланцюжку висів кулон (ладанка).

Разом з тим, зі змісту наведених вище показань потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 в суді слідує, що одразу після того, як ОСОБА_7 зірвав з її ланцюжка на шиї кулон, вона почала кричати і кликати на допомогу, а обвинувачений став тікати, однак невдовзі був затриманий перехожими особами. Як показав свідок ОСОБА_11 , він вибіг на вулицю на крики потерпілої, побачив, як невідомий чоловік, яким виявився ОСОБА_7 , тікає, та почав його наздоганяти. Коли він, свідок, біг за обвинуваченим, то бачив, як той щось викинув. Одразу після цього він наздогнав ОСОБА_7 , затримав та передав поліції.

Тобто, виходячи із наведених показань потерпілої та свідка, ОСОБА_7 , протиправно, відкрито зірвавши з ланцюжка на шиї ОСОБА_10 кулон, фактично не мав реальної можливості розпорядитися ним, оскільки його одразу ж наздогнав свідок, затримав та передав поліції.

За таких обставин, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення умисного повторного відкритого викрадення чужого майна (грабежу) до кінця, але цей злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки він був затриманий.

Таким чином, по епізоду вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілої ОСОБА_10 дії ОСОБА_7 слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як вчинення закінченого замаху на відкрите викрадення судового майна (грабіж), вчинений повторно.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 , викладених у його апеляційній скарзі зі змінами, стосовно не встановлення експертним шляхом розміру шкоди, заподіяної кримінальними порушеннями, то вони є неприйнятними і в даному випадку не свідчать про недоведеність наявності в діях ОСОБА_7 складів інкримінованих йому злочинів.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Визначення вартості майна (ювелірних виробів) потерпілих, що були предметом злочинних дій ОСОБА_7 , здійснено на підставі показань потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які були безпосередньо допитані в судовому засіданні суду першої інстанції. Крім того, до справи були долучені і досліджені в судовому засіданні фотозображення ланцюжка з кулоном ОСОБА_9 і сам ОСОБА_7 в суді показав, що продав означені речі за 3000,00 гривень.
Колегія суддів вжила вичерпні заходи, спрямовані на виклик потерпілих в судове засідання апеляційного суду з урахуванням умов воєнного стану в Україні. Проте, жодного разу ОСОБА_9 і ОСОБА_10 до суду не з`явилися, їх місце знаходження на даний час невідоме, наявні в справі абоненти їх мобільних телефонів не відповідають або знаходяться поза зоною досяжності. Приймаючи до уваги закріплений у ст. 28 КПК України принцип розумності строків у кримінальному провадженні, з огляду на те, що у даній справі ОСОБА_7 тримається під вартою з жовтня 2018 року, тобто більше 3-х років, колегія суддів вважала за можливе в частині перевірки наведених доводів захисника обмежитися показаннями потерпілих, що були надані ними безпосередньо в судовому засіданні суду першої інстанції та відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України є самостійним джерелом доказів.

Показання потерпілих є послідовними, логічними, чіткими і узгоджуються з іншими доказами в справі. Будь-яких підстав ставити під сумнів правдивість показань потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які були приведені судом першої інстанції до присяги та попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, колегія суддів не вбачає. Не наведено таких підстав і захисником у своїй апеляційній скарзі зі змінами.

Суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст. 186 КК України, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення майна ОСОБА_9 і закінчений замах на повторний грабіж майна ОСОБА_10 .

Враховуючи викладене, доводи захисника ОСОБА_6 про те, що у кримінальному провадженні обов`язково має бути визначено експертним шляхом розмір матеріальних збитків, завданих потерпілим протиправними діями обвинуваченого, є безпідставними та відсутність такого висновку ніяк не впливає на кваліфікацію дій останнього.

Наведені висновки узгоджуються із тими, що викладені в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 травня 2020 року (справа № 487/5703/18).

Інших аргументованих доводів, в обґрунтування своїх апеляційних вимог, захистом не наведено.

З огляду на викладене, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 186 та ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, за наведених обставин є доведеною, відповідає фактичним даним у кримінальному провадженні та підтверджується зібраними доказами в справі, які були предметом дослідження та оцінки в аспекті вимог ст. 94 КПК України.

Отже, вимоги апеляційної скарги зі змінами ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримати, є неприйнятними і задоволенню не підлягають.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, то вирок суду підлягає зміні в порядку ч. 2 ст. 404 КК України в цій частині та в частині призначення обвинуваченому за даним законом України про кримінальну відповідальність покарання з урахуванням положень ст. ст. 50, 65 та ч. ч. 1, 3 ст. 68 КК України, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, причин, внаслідок яких його не було доведено до кінця, даних про особу обвинуваченого та встановлених обставин справи, що впливають на захід примусу, а також в частині призначення остаточного покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 29 березня 2019 року змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, за якою призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_7 призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з для її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4