Справа № 159/3402/21 Провадження №11-кп/802/315/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч. 2 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду матеріали кримінального провадження № 0000166 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку с. Любитів, Ковельського району, Волинської області, українку громадянку України, з вищою освітою, розлучену, непрацюючу, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,
визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України обвинувачену ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, якщо вона протягом 2 (двох) років не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.
Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Ковельської міської ради до обвинуваченої ОСОБА_7 про відшкодування витрат закладові охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину, задоволено.
Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь держави в особі фінансового управління виконавчого комітету Ковельської міської ради 75597,37 (сімдесят п`ять тисяч п`ятсот дев`яносто сім грн. 37 коп.) витрачених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину.
Стягнуто з обвинуваченої ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням судової інженерно-транспортної експертизи в сумі 2615,20 (дві тисячі шістсот п`ятнадцять грн. 20 коп.).
Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11 березня 2021 року, а саме на автомобіль марки «Ford Fusion» р.н. НОМЕР_1 , який належить ТОВ «Автокредит Плюс» та знаходиться на майданчику зберігання транспортних засобів ГУНП у Волинській області (м.Ковель, вул.Заводська,2а) повернуто його власнику.
Згідно із вироком суду ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за те, що вона 08 березня 2021 року близько 18 год. 50 хв. перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Fusion» р.н. НОМЕР_1 , неправильно оцінивши дорожню ситуацію, передбачаючи можливість настання суспільно-небезпечних наслідків своїх дій і легковажно розраховуючи на їх запобігання, під час руху вказаним транспортним засобом автодорогою Т-0311, яка пролягає між селами Білашів та Любитів Ковельського району, не врахувала дорожню обстановку та не вибрала безпечну швидкість руху, внаслідок чого після завершення маневру обгону транспортного засобу не впоралась з керуванням та в подальшому з`їхала вказаним автомобілем з проїзної частини дороги на узбіччя де допустила зіткнення з придорожнім деревом та подальше перекидання вказаного транспортного засобу, при цьому пасажири автомобіля марки «Ford Fusion» р.н. НОМЕР_1 , а саме потерпіла ОСОБА_9 , яка на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилась в салоні на передньому пасажирському сидінні та потерпіла ОСОБА_10 , яка на момент дорожньо-транспортної пригоди знаходилась в салоні на задньому пасажирському сидінні, отримали тілесні ушкодження.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 , згідно висновку судово-медичного експерта № 73 від 02 квітня 2021 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: політравми, закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку важкого ступеня та дифузного аксонального пошкодження, посттравматичного субарахноїдального крововиливу, уламкового перелому виростку потиличної кістки ліворуч без зміщення, ротаційного підвивиху С1 хребця, закритої тупої травми грудної клітки з лінійними переломами I-IV ребер зліва та переломом лівої лопатки з лівобічним мінімальним пневмотораксом, які утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від ударів об виступаючі частини салону автомобіля та які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, згідно пункту 2.1.3. б, в, о, й «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичного експерта № 74 від 22 квітня 2021 року, отримала тілесні ушкодження у вигляді: політравми, закритої черепно-мозкової травми з забоєм головного мозку середнього ступеня та з посттравматичним субарахноїдальним крововиливом, закритої хребетно-спінальної травми з компресійним переломом грудних хребців 5 та 9 III ст. зі зміщенням відломків без порушення функції спинного мозку, лінійних переломів остистих відростків шостого (6) шийного та з п`ятого (5) по десятий (10) грудних хребців, закритої травми грудної клітки з забоєм правої легені та множинними лінійними переломами 1-9 (з першого по дев`яте включно) ребер по типу «вікончастих» праворуч і 2-4 (з другого по четверте включно) ребер ліворуч з переломами правої лопатки та грудини та з розвитком травматичного правобічного гемопневмотораксу, які утворились від дії тупих твердих предметів, можливо від ударів об виступаючі частини салону автомобіля та які за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, згідно пункту 2.1.3. б, в, о, та 2.1.4 г «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень».
У прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, знаходиться грубе порушення водієм автомобіля ОСОБА_7 вимог п.п. 2.3 б); 12.1; Правил дорожнього руху України.
Так, у відповідності до вимог п. 2.3 Правил дорожнього руху України, для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну.
У відповідності до вимог п. 12.1 Правил дорожнього руху України під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_7 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та правильності кваліфікації дій обвинуваченої, оскаржує вирок через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, внаслідок м`якості.
Зазначає, що звільняючи ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, судом не надано належної правової оцінки тому, що обвинувачена вчинила тяжкий злочин, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, який у 8 разів перевищував допустиму норму, наслідком чого стали тяжкі тілесні ушкодження потерпілих, та в майбутньому, також, може поставити під загрозу життя та здоров`я інших людей. Окрім того, звертає увагу на те, що місцевим судом не було враховано, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до тяжких злочинів проти безпеки руху. Тому, думка потерпілих щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні, оскільки у цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху. Вказує, що звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням не є достатнім для виправлення обвинуваченої та не відповідає меті покарання, якою, у тому числі, є також попередження вчинення нових злочинів. У зв`язку із цим, просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати. Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 4 роки. В решті вирок залишити без змін.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі, обвинувачену та її захисника, а також потерпілих, які, кожен окремо, відносно задоволення апеляційної скарги заперечили, просили вирок суду залишити без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з таких підстав.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та кваліфікація її дій, є правильними і ґрунтуються на зібраних у встановленому законом порядку та перевірених судом доказах, які ніким з учасників судового провадження не оспорюються.
За положеннями ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Прокурор в апеляційній скарзі вказує про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості.
Проте такі його твердження до уваги судом не приймаються з врахуванням наступного.
Так, відповідно до статтей 50 та 65 КК України, які визначають мету та загальні засади призначення покарань, пунктів 1, 2 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд призначає покарання у межах санкції статті (частини) статті Особливої частини Кодексу та з врахуванням вимог положень Загальної частини цього Кодексу. При цьому, суд має враховувати ступінь тяжкості вчиненного злочину, особу винного, та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Крім того, Пленум Верховного Суду України в п.20 своєї постанови №14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" роз`яснив, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Положеннями ст.75 КК України передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Вищевказані вимоги матеріального права та роз`яснення ПВСУ при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання були повністю дотримані судом першої інстанції, а також в повній мірі враховані обставини, на які зроблено посилання в апеляційній скарзі, поданій прокурором.
Так, при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який у відповідності до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, а також дані про особу винної, яка, раніше не судима, позитивно характеризується за місцем проживання, злочин скоєно з необережності, а також те, що винуватість свою визнала повністю та в скоєному щиро розкаюється, потерпілі будь-яких претензій не мають.
До обставин, що пом`якшують покарання, суд правильно відніс щире каяття, та те що на її утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, а до обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що при призначенні ОСОБА_7 основного покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі та звільнення її від відбування цього покарання з випробуванням протягом 2 (двох) років, суд першої інстанції дотримався вимог закону та в повній мірі врахував ступінь тяжкості злочину, особу винної і інші обставини кримінального провадження. При цьому, місцевий суд у своєму вироку навів переконливі доводи про необхідність та можливість застосування до обвинуваченої інституту умовного засудження, передбаченого ст.75 КК України з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України, що дозволить здійснювати контроль з боку уповноваженого органу з питань пробації за її поведінкою.
Погоджується апеляційний суд і з висновком місцевого суду про призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки, оскільки в прямому причинному зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який являється тяжким, фактично є грубе порушення правил безпеки дорожнього руху, а останнє в свою чергу із наслідками від цього, які в даному випадку є тяжкими. При призначенні додаткового покарання врахував суд і той факт, що обвинувачена керувала автомобілем в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, при апеляційному розгляді справи потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заявили однозначну позицію щодо відсутності будь-яких претензій до обвинуваченої, просили вирок суду першої інстанції залишити без змін, крім того, ОСОБА_9 заявила, що є дочкою обвинуваченої, яка допомагає їй у вихованні дитини, спільно проживають, допомагає її сім`ї, оскільки чоловік проходить службу в Збройних силах України, а тому для задоволення апеляційної скарги вона не бачить підстав.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що призначені обвинуваченій основне та додаткове покарання відповідають принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, є необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченої ОСОБА_7 , попередження вчинення нею нових злочинів, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі прокурора.
Враховуючи вищенаведені обставини та норми законодавства, колегія суддів приходить до висновку, що призначене обвинуваченій основне покарання за ч.2 ст.286 КК України із застосуванням ст.ст.75,76 КК України, а також додаткове покарання відповідає тяжкості вчиненого і особі винної.

Таким чином, підстав для скасування вироку та призначення обвинуваченій більш суворої міри покарання з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, апеляційний суд не вбачає.
Усі доводи сторони обвинувачення, викладені в апеляційній скарзі і наведені під час апеляційного розгляду провадження щодо невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої внаслідок м`якості, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони повністю були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання та відповідно не спростовують висновків місцевого суду і не дають жодних підстав для скасування оскаржуваного вироку, як про це просить прокурор.
Будь-яких порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вищенаведене, апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на підставі п.1 ч.1 ст.407 КПК України слід залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий

Судді