Провадження № 1-і/554/32/22
У Х В А Л А

13 травня 2022 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
захисника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0002669 від 24 травня 2019 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу,

в с т а н о в и в :

До Октябрського районного суду м. Полтави із врахуванням вимог Розпорядження Голови Верховного Суду В. Князєва «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» від 08 березня 2022 року № 2/0/9-22 та відповідно до ч. 7 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», враховуючи неможливість здійснювати правосуддя під час воєнного стану, введеного Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року (зі змінами), якими було змінено територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Октябрським районним судом м. Полтави, надійшло клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 у кримінальному провадженні № 0002669 від 24 травня 2019 року у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 186 КК України та клопотання захисника про зміну запобіжного заходу.

Незважаючи на визначення підсудності за Октябрським районним судом м. Полтави, справи з Московського районного суду м. Харкова для її розгляду в Октябрському районному суді м. Полтави, в числі інших, які надійшли до суду, не направлено.

В судовому засіданні прокурор оголосила клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 , яке вона мотивувала тим, що ризики, зазначені в ст. 177 КПК України, які існували як під час досудового розслідування, так і на час обрання обвинуваченому запобіжного заходу, на цей час не зникли та не зменшилися. Посилалася на те, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на тривалий строк, поведінку та особу обвинуваченого, який не має сталих соціальних зв`язків, також вважала, що є всі підстави, що він може ухилитися від суду з метою уникнення покарання за вчинене, незаконно впливати на потерпілих і свідків у кримінальному проваджені, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, зокрема з корисливих мотивів, оскільки до затримання обвинувачений не працював, а тому законних джерел доходу не мав, що дає підстави вважати, що протиправна діяльність ОСОБА_5 до затримання була чи не єдиним джерелом його доходів. Одночасно наголосила на тому, що обвинуваченому інкримінується вчинення кримінальних правопорушень в період іспитового строку, що свідчить про асоціальну характеристику особи обвинуваченого та його схильність до вчинення злочинів. Таким чином прокурор вважала, що жоден інший більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, у зв`язку з чим просила відмовити в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні підтримав клопотання про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, мотивуючи клопотання тим, що прокурором в повній мірі не доведені ризики переховуватися від суду та незаконно впливати на свідків, а навпаки клопотання прокурора кожного разу містить ознаки формалізму, в ньому містяться лише посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, та продовжено його строк відповідними ухвалами суду. При цьому захисник в своєму клопотанні зазначив, що одна лише тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, не може бути підставою тривалого тримання під вартою обвинуваченого, який ув`язнений вже більше двох років. При цьому, посилався на ту обставину, що сама лише кваліфікація дій обвинуваченого за відповідною статтею КК України, не тягне за собою автоматичне визнання його вини у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення. Крім того, захисник просив врахувати той факт, що обвинувачений ОСОБА_5 бажає стати на військовий облік для призову на військову службу з метою захисту територіальної цілісності України. Категорично заперечував проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою.

В силу об`єктивних та незалежних від суду причин, обвинувачений ОСОБА_5 до суду для участі в судовому засіданні доставлений не був. На виконання ухвали суду від 10 травня 2022 року про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, начальником Державної установи «Харківський слідчий ізолятор» було надано відповідь про те, що з 05 березня 2022 року в установі відсутній доступ до глобальної мережі інтернет у зв`язку з пошкодженням кабельної мережі, тому проведення судового засідання в режимі відеоконференції з обвинуваченим не є можливим. З урахуванням цих обставин суд позбавлений можливості заслухати думку обвинуваченого щодо заявлених в судовому засіданні клопотань прокурора та захисника. Враховуючи запровадження в Україні воєнного стану, а також перебування обвинуваченого ОСОБА_5 в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», що в м. Харкові, де на цей час проводяться активні бойові дії, суд вважає за необхідне розглянути питання про продовження строку тримання його під вартою та про зміну запобіжного заходу за участі його захисника, однак за відсутності самого обвинуваченого.

Заслухавши думку прокурора та захисника обвинуваченого, суд дійшов таких висновків.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати 2 місяців.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

При вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченому має враховуватись практика Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка є джерелом права в Україні.

Виходячи з положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися у кожній справі з урахуванням конкретних обставин.

У рішенні ЄСПЛ «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року констатовано порушення вимог п. 3 ст. 5 Конвенції, оскільки національні суди продовжували тримання під вартою, посилаючись в основному на тяжкість вчиненого злочину, та використовували стереотипні формулювання без розгляду конкретних обставин справи. Відповідно до рішення у справі «Пічугін проти України» від 23 жовтня 2012 року, ЄСПЛ констатував порушення Конвенції через невмотивованість у рішенні суду продовження існування ризиків втечі обвинуваченого і чи виправдовують вони позбавлення волі протягом усього часу кримінального провадження.

У справах «Цигоній проти України» від 24 листопада 2011 року, «Третьяков проти України» від 29 вересня 2011 року, «Дейнеко проти України» від 21 травня 2019 року ЄСПЛ констатував порушення Україною п. 3 ст. 5 Конвенції у зв`язку з тим, що рішення суду про продовження строку тримання під вартою не містило належних і достатніх підстав для такого тривалого тримання та національні суди не розглянули жодних альтернативних запобіжних заходів. В рішенні ЄСПЛ у справі «Ходорковський проти Росії», зазначається, що арешт буде прийнятним в світлі положень Конвенції тільки, якщо «обов`язок, передбачений законом» не може бути виконано більш м`якими засобами.

Принцип пропорційності передбачає необхідність встановлення рівноваги між важливістю забезпечити негайне виконання зобов`язання та важливістю права на свободу в демократичному суспільстві (рішення ЄСПЛ Сааді проти Сполученого Королівства), а також конституційного обов`язку захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України (ст. 65 Конституції України).

При вирішенні питання про обрання (продовження) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України.

Зокрема, необхідно провести оцінку в сукупності всіх обставин, а саме: вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Прокурором, всупереч вимогам ст. ст. 184, 199 КПК України, не подано до суду жодного документального доказу наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, а також того, що ці ризики виправдовують подальше тривале тримання обвинуваченого під вартою, з огляду також на триваючу агресію рф проти України, внаслідок чого м. Харків зазнає частих бомбардувань та відповідно потребує захисту. Клопотання прокурора не містить жодних додатків.

Прокурором в клопотанні не викладено фабули вчинення обвинуваченим інкримінованих йому кримінальних правопорушень та до нього не додано обвинувального акту, що позбавляє суд можливості, навіть, абстрактно оцінити обґрунтованість висунутої обвинуваченому підозри, що є обов`язком суду при розгляді питання про продовження строку дії запобіжного заходу.

Сама тяжкість інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень та публічний інтерес до цієї справи не можуть виправдовувати його тривале ув`язнення. Зокрема, відповідно до правової позиції ЄСПЛ у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров протии України», тільки тяжкість вчиненного злочину, складність справи та серйозність обвинувачення не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою. Крім того, в рішення ЄСПЛ «Клішин протии України» у справі № 30671/04 від 23 лютого 2012 року вказано, що підстави для тримання під вартою мають бути підтверджені фактами.

У практиці ЄСПЛ визначено, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою (рішення у справі «Єчус проти Литви»).

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою, які мають бути чітко сформульовані (рішення ЄСПЛ у справах «Яблонський проти Польщі», «I.A. проти Франції», «Іловецький проти Польщі»). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення ЄСПЛ у справі «Вренчев проти Сербії»).

Відповідно до пункту 51 Рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року попереднє ув`язнення не повинно визначати покарання у виді позбавлення волі і не може бути «формою очікування» обвинувального вироку.

Таким чином, суд погоджується з доводами захисника обвинуваченого про те, що зміст клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 не містить обгрунтуваних доказів необхідності продовження строку тримання останнього під вартою та наявності ризиків, зазначених передбачених ст. 177 КПК України, а лише містить сам факт наявності таких ризиків та посилання на ті обставини, на підставі яких обвинуваченому було обрано такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, таким чином прокурор приділяє увагу ризикам поверхнево, не навівши жодних обгрунтувань.

Зокрема, прокурором зазначено, що обвинувачений може незаконно впливати на потерпілого та свідків в данному кримінальному провадженні, однак не вказано яким чином та способом, а також зазначено, що він може вчинити інше кримінальне правопорушення, що унеможливлює обрання більш м`якого запобіжного заходу, проте жодних фактів на підтвердження цих обставин прокурором не наведено.

Обвинувачений користується презумпцією невинуватості, а тому обставини, викладені прокурором щодо його провини й правильність кваліфікації дій, підлягають доведенню в установленому законом порядку в суді.

Якщо на початковому етапі досудового розслідування можливо й була необхідність у триманні обвинуваченого під вартою, однак на даному етапі судового розгляду, докази продовження застосування найбільш суворого запобіжного заходу суду не надані, з огляду також на тривале тримання обвинуваченого під вартою (майже три роки), ризиками обстірілів Харківського слідчого ізолятора внаслідок військової агресії рф, відносно молодого віку обвинуваченого, можливості й бажання стати на військовий облік з метою захисту цілісності України від російського агресора.

Суд критично оцінює обгрунтування прокурором причин тривалості як розгляду справи в суді, так і тримання обвинуваченого під вартою, неявкою свідків та потерпілих, оскільки це не викликано діями обвинуваченого, а скоріше є свідченням бездіяльності сторони обвинувачення, на яку законом і покладено обов`язок забезпечення явки учасників процесу та надання доказів в суді.

При цьому суд враховує, що в умовах воєнного часу та значної міграції населення м. Харкова внаслідок рашистської агресії, явка свідків і потерпілих в суд для їх допиту, зважаючи ще й на зміну підсудності справи, може бути ускладнена або унеможливлена, що само по собі, виходячи з логіки обгрунтувань сторонни обвинувачення, може позбавляти суд можливості їх допиту, а отже і затягування розгляду справи взагалі, а тому ця обставина як підстава обгрунтування прокурором необхідності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого судом до уваги не приймається.

Крім того, суд враховує також те, що обвинувачений ОСОБА_5 перебуває під вартою досить тривалий час, при цьому в межах санкції статтей Кримінального кодексу України, у вчиненні яких обвинувачується останній, йому може бути призначено покарання, в разі визнання винним у вчиненні інкримінованих стороною обвинувачення кримінальних правопорушеннях, у вигляді позбавлення волі і на менш тривалий строк.

На підставі наведенного суд констатує, що стороною обвинувачення не наведено обгрунтування існування ризиків, на які посилається прокурор в клопотанні про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а саме клопотання подано до суду з недотриманням вимог Кримінального процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, особу обвинуваченого, викладені обставини справи, навіть з огляду на тяжкість інкримінованого злочину, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою за відсутності для цього процесуальних підстав, однак вважає за можливе змінити йому запобіжний захід відповідно до клопотання сторони захисту на особисте зобов`язання з покладенням на нього обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 183, 194, 331, 372, 376 КПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_5 - відмовити.

Клопотання захисника обвинуваченого про зміну запобіжного заходу - задовольнити.

Обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, поклавши на нього строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 11 липня 2022 року обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України: прибувати за кожною вимогою до суду; не відлучатися за межі України без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання чи роботи; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Ухвала суду підлягає негайному виконанню.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.

Копію ухвали негайно вручити учасникам кримінального провадження та направити до Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та оголошено 13 травня 2022 року о 15 годині.

Суддя ОСОБА_1