Справа № 161/2570/21 Провадження № 11-кп/802/254/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2021 року щодо нього,
В С Т А Н О В И В:
Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , з вищою освітою, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, вчитель ОЗЗСО «Торчинський ліцей», не судимий,
засуджений за:
- ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді 220 (двохсот двадцяти) годин громадських робіт.
Стягнуті з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь законного представника потерпілого ОСОБА_8 - ОСОБА_9 1867 (одна тисяча вісімсот шістдесят сім) гривень 87 коп. матеріальної шкоди та 8000 (вісім тисяч) гривень моральної шкоди.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 04.11.2020 близько 13 год 15 хв він, перебуваючи в жіночій роздягальні спортивного залу опорного закладу загальної середньої освіти «Торчинський ліцей Торчинської селищної ради», що за адресою: вулиця Незалежності, 46, смт. Торчин Луцького району, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, достовірно знаючи про те, що учень 7-А класу вказаної школи ОСОБА_8 являється малолітньою дитиною, оскільки не досяг 14-річного віку, умисно вдарив останнього у стіну роздягальні внаслідок чого потерпілий вдарився потилицею голови в стіну. В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, використовуючи свою перевагу у фізичній силі, збив малолітнього ОСОБА_8 з ніг, внаслідок чого потерпілий вдарився головою у підлогу.

Згідно висновку експерта № 884 від 10.11.2020, малолітньому ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та гематомами потилиці, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх лікування необхідний час більше шести діб.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений оскаржує вирок суду з мотивів його незаконності. Вказує, що судом не надана належна правова оцінка усім доказам. Вважає висновки експертиз неналежними та недопустимими доказами, а показання потерпілого неправдивими. З огляду на наведене, на його думку, стороною обвинувачення не надано беззаперечних доказів на підтвердження його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а тому просить скасувати вирок і закрити провадження у справі у зв`язку із відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення.
Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, прокурора, яка апеляційну скаргу заперечила і просила судове рішення залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Положення ст.94 КПК України регламентують, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні усіх обставин кримінального провадження, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Із цього випливає, що суд при розгляді кримінального провадження повинен дослідити як ті докази, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.
Місцевим судом правильно встановлені фактичні обставини кримінального провадження та зроблений обґрунтований висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а саме: умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
У поданій апеляції обвинувачений вказує, що у його діях відсутній склад кримінального правопорушення, у зв`язку із чим провадження підлягає закриттю, з чим не може погодитися суд апеляційної інстанції.
Згідно з обвинувальним актом, 04.11.2020 близько 13.15 год., перебуваючи в жіночій роздягальні спортивного залу опорного закладу загальної середньої освіти «Торчинський ліцей Торчинської селищної ради», що за адресою: вулиця Незалежності, 46 смт. Торчин Луцького району, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи кримінальну протиправність своїх дій, з метою заподіяння тілесних ушкоджень іншій людині, достовірно знаючи про те, що учень 7-А класу вказаної школи ОСОБА_8 являється малолітньою дитиною, оскільки не досяг 14-річного віку, умисно вдарив останнього у стіну роздягальні внаслідок чого потерпілий вдарився потилицею голови в стіну.
В подальшому, ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, використовуючи свою перевагу у фізичній силі, збив малолітнього ОСОБА_8 з ніг, внаслідок чого потерпілий вдарився головою у підлогу.
Згідно висновку експерта № 884 від 10.11.2020, малолітньому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та гематомами потилиці, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх лікування необхідний час більше шести діб.
Положення п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10 регламентують, що дії, які супроводжувалися погрозами вбивством, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи.
У суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що 04.11.2020 близько 13 год 15 хв у шкільному коридорі він побачив, як декілька учнів, серед яких ОСОБА_8 , розмахували між собою руками і ногами, і зробив висновок, що у них конфлікт. Він зробив їм зауваження, на що вони не відреагували, тому підбіг до них з метою розборонити. Наздогнавши ОСОБА_8 зауважив, що мав намір завести його до директора, однак останнього не було на місці. Після цього завів ОСОБА_8 у роздягалку, наміру його бити не мав, хотів лише поговорити. Розмова була на підвищених тонах, однак не погрожував на не наносив ніяких ушкоджень. Після того,як ОСОБА_8 почав плакати, сказав поводити себе належно та пішов на урок. Після цього написав доповідну записку з приводу вказаних подій на ім`я директора. ОСОБА_7 свою вину у вчиненому, а також цивільний позов не визнав.
Незважаючи на не визнання обвинуваченим своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, його винуватість підтверджується наявними у матеріалах кримінального провадження доказами.
У суді першої інстанції малолітній потерпілий ОСОБА_8 показав, що 04.11.2020 він, перебуваючи у шкільному коридорі, грався зі своїми друзями. У цей час до них підбіг вчитель трудового навчання ОСОБА_7 , від якого вони почали втікати. Серед інших, він наздогнав лише його ( ОСОБА_8 ) та силоміць завів у роздягалку спортивного залу, де вдарив його у стінку роздягальні, від чого він вдарився потилицею голови. Після цього ОСОБА_7 повалив його з ніг, зробивши підніжку, внаслідок чого він вдарився головою у підлогу. Категорично ствердив, що саме обвинувачений ОСОБА_7 наніс йому тілесні ушкодження.
Показання потерпілого також об`єктивно підтверджуються і висновками експерта №884 від 10.11.2020 та № 34 від 19.01.2021, якими встановлено, що згідно виписки із мед.карти стаціонарного хворого ВОДМО ОСОБА_8 отримав ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми з струсом головного мозку та гематомами потилиці. Дані тілесні ушкодження цілком могли виникнути при обставинах та в час, які вказані в протоколі допиту малолітнього (неповнолітнього) ОСОБА_8 та в протоколі слідчого експерименту за його участю (а.к.п.57-58, 62-63).
Допитана місцевим судом законний представник (матір) ОСОБА_8 ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомила, що 04 листопада 2020 року у телефонній розмові її молодша дочка повідомила, що її сина побили. В подальшому, після телефонної розмови із ОСОБА_8 вона дізналась, що його побив вчитель. Коли вона повернулась додому, то її мама ОСОБА_10 розповіла, що ОСОБА_11 побив вчитель із трудового навчання, внаслідок чого він був заплаканий, у схвильованому стані, скаржився на головний біль. Самого ОСОБА_8 не було вдома, оскільки він поїхав на тренування. Повернувшись додому, він підтвердив факт його побиття вчителем та розповів деталі. Після цього вона із сином звернулись у Торчинську ЦРЛ, де повідомила про обставини отримання тілесних ушкоджень та отримали скерування до Волинської обласної дитячої лікарні.
Свідок ОСОБА_10 у суді першої інстанції показала, що ОСОБА_8 є її онуком. В день, коли трапилися події, онук пішов у школу здоровий, а коли повернувся був заплаканий. Запитавши у нього, що сталось, той повідомив, що його побив вчитель та розповів про обставини: вчитель трудового навчання примусово затягнув його у роздягалку, вдарив об стіну та збив із ніг. В подальшому дочка разом із онуком звернулися у лікарню, де в онука виявили струс головного мозку.
У судовому засіданні місцевого суду свідок ОСОБА_12 вчитель «Торчинського ліцею Торчинської селищної ради» пояснила, що 04.11.2020 у неї був урок у 7-А класі, де навчається потерпілий ОСОБА_8 . На вказаний урок він запізнився на 10-15 хвилин, був заплаканий та сів за останню парту. На запитання, що сталось, учні класу повідомили, що ОСОБА_8 побив учитель трудового навчання, однак вона не надала цьому ніякого значення.
У суді першої інстанції свідок ОСОБА_13 заступник директора із виховної роботи у «Торчинському ліцеї Торчинської селищної ради» показала, що в жовтні (точної дати не пам`ятає) вона вийшла в коридор, де перебувало багато школярів. В цей час поряд із нею пробіг обвинувачений ОСОБА_7 , який наздоганяв дітей, серед яких був ОСОБА_8 . На запитання, що сталось, він нічого не відповів та побіг далі. Через деякий час обвинувачений впав, однак піднявшись наздогнав потерпілого, схопив його за комір та повів далі. Що було далі вона не бачила.
У своїх показаннях свідок ОСОБА_14 тренер по боротьбі у Волинському обласному клубі « ІНФОРМАЦІЯ_2 », де займається малолітній ОСОБА_8 , також підтвердив, що орієнтовно 04 листопада 2020 року потерпілий прийшов на тренування о 18 годині зі скаргами на головний біль, виглядав понурим та блідим. На запитання, що сталось, розповів, що його побив вчитель трудового навчання. До занять у той день він його не допустив. Також повідомив, що, на його думку, потерпілий говорив правду щодо обставин отримання ним тілесних ушкоджень, оскільки раніше таких випадків не було. Ствердив, що ОСОБА_8 до навіювань не здатний.
Свідок ОСОБА_15 медичний директор Торчинської ЦРЛ. в судовому засіданні місцевого суду повідомив, що під час чергування у лікарні (точної дати не пам`ятає) до нього звернулись ОСОБА_9 зі скаргами на головний біль сина ОСОБА_8 . На запитання, що сталось, повідомив, що впав. Однак в подальшому, мама повідомила, що потерпілий отримав тілесні ушкодження внаслідок конфлікту із вчителем. ОСОБА_8 ствердив даний факт та розповів про деталі: вчитель завів його у роздягалку, поставив підніжку, від чого він впав та вдарився потилицею об підлогу. При огляді потерпілого було виявлено гематому на потилиці, у зв`язку з чим він надав скерування до Волинської обласної дитячої лікарні для додаткового обстеження. Оскільки йому було повідомлено про нанесення умисних тілесних ушкоджень, тому він звернувся із повідомленням до поліції.
Крім показань потерпілого, його законного представника та свідків, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також іншими наявними у матеріалах провадження доказами, зокрема, протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення від 04.11.2020 (а.к.п.52), протоколом проведення слідчого експерименту за участю потерпілого з доданим відеозаписом від 13.01.2021 (а.к.п.59-61), показання потерпілого під час слідчого експерименту підтверджуються і висновком експерта №34 від 19.01.2021 (а.к.п.62-63), протоколом одночасного допиту з доданим відеозаписом слідчої дії від 21.01.2021 (а.к.п.64-65), довідкою за результатами опитування ОСОБА_7 із застосуванням поліграфа від 27.01.2021 (а.к.п.66-69).
У апеляційних твердженнях сторона захисту ставить під сумнів висновки експертів, згідно з якими ОСОБА_7 спричинив малолітньому потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
Відповідно до висновку експерта № 884 від 10.11.2020, малолітньому ОСОБА_8 спричинено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та гематомами потилиці, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх лікування необхідний час більше шести діб.
А згідно з висновком експерта №34 від 19.01.2021 (додатково до експертизи № 884 від 10.11.2020), потерпілий ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку та гематомами потилиці. Дані тілесні ушкодження при обставинах та в час, які вказані у протоколі допиту малолітнього ОСОБА_8 та в протоколі слідчого експерименту за його участю.
Слід відмітити, що експерт був повідомлений про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385, 387 КК України (а.к.п.57, 62). Висновки вказаних експертиз підтверджують показання потерпілого та його ж свідчення під час слідчого експерименту, а тому піддавати вищенаведені докази сумніву у апеляційного суду немає підстав.
У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційний суд не встановив процесуальних порушень при збиранні доказів, які ставили б їх під сумнів.
Досліджені судом докази зібрані відповідно до вимог кримінального процесуального закону, а тому визнаються належними і допустимими.
Таким чином, вказані докази об`єктивно підтверджують показання малолітнього потерпілого ОСОБА_8 та повністю спростовують версію сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не наносив першому ніяких тілесних ушкоджень, а версія сторони захисту, на думку апеляційного суду, є нічим іншим, як способом уникнення обвинуваченим кримінальної відповідальності.
З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду про те, що матеріалами провадження та зібраними доказами у їх сукупності, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, встановлена винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, а саме: умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, спростовуються вищенаведеними доказами, які були належним чином досліджені місцевим судом.
Відтак, на переконання апеляційного суду, у діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції вказаних норм закону дотримався.
Місцевим судом врахована ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком.
Обставини, які пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлені.
Крім того, місцевим судом взято до уваги те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, має постійне місце проживання та роботи, де характеризується позитивно, однак вину не визнав, не розкаявся у вчиненому і збитки потерпілому не відшкодував.
У суді першої інстанції законний представник потерпілого ОСОБА_9 щодо призначення покарання покладалась на розсуд суду.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку апеляційного суду, враховуючи особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, вчинив кримінальний проступок, а також позицію потерпілої сторони, яка не наполягала на призначенні йому суворої міри покарання, судом першої інстанції обґрунтовано застосоване до ОСОБА_7 покарання у виді 220 (двохсот двадцяти) годин громадських робіт.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчиненню обвинуваченим нових злочинів.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційної скарги з наведених у ній мотивів, апеляційний суд не вбачає.
Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 листопада 2021 року щодо нього без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді