В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.05.2022 м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області кримінальне провадження за № 0002916, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 24.11.2021 за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Вінницькі Стави Білоцерківського району Київської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, офіційно не працевлаштованого, неодруженого, утриманців не має, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 357 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: прокурор Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_4 , обвинувачений ОСОБА_3 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 ,

У С Т А Н О В И В:

24.11.2021 близько 12-00 год. ОСОБА_3 знаходився в кабінеті № 421 адміністративної будівлі Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області, що розташована за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Привокзальна, 3а, з яким дізнавач сектору дізнання Білоцерківського РУП ГУНП в Київській області ОСОБА_6 проводила слідчі (розшукові) дії.

Цього ж дня, близько 14-50 год. ОСОБА_6 , взявши із собою матеріали кримінального провадження № 0002206 від 24.10.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України та матеріали кримінального провадження № 0002317 від 06.11.2021 за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, в яких знаходились офіційні документи, спільно з ОСОБА_3 на автомобілі таксі направились до Білоцерківської окружної прокуратури, що розташована по вул. Шолом-Алейхема, 38а, в м. Біла Церква Київської області з метою виконання процесуальних дій у провадженні щодо останнього.

Близько 15-10 год. приїхавши до адміністративного будинку Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_6 вийшли з вищевказаного автомобіля та в цей час ОСОБА_3 достовірно знаючи, що в правій руці ОСОБА_6 тримає вищевказані матеріали кримінальних проваджень, в яких знаходяться офіційні документи та одне з яких щодо нього, діючи умисно, з метою заволодіння офіційними документами, шляхом ривка відкрито заволодів матеріалами кримінальних проваджень провадження № 0002206 та № 0002317.

В матеріалах кримінального провадження №0002206 від 24.10.2021 містились наступні офіційні документи: витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 19.11.2021, доручення про проведення досудового розслідування від 24.10.2021, повідомлення про початок досудового розслідування від 24.10.2021, повідомлення про затримання від 24.10.2021, постанова про визначення групи прокурорів від 25.10.2021, протокол затримання від 24.10.2021, доручення оперативному підрозділу від 24.10.2021, належним чином завірена копія свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю №4849/19, протокол роз`яснення права на захист від 24.10.2021, пам`ятка підозрюваного від 24.10.2021, допит підозрюваного ОСОБА_3 від 24.10.2021 , постанова про звільнення особи з кабінету слідчого від 24.10.2021, постанова про залучення спеціаліста від 24.10.2021, постанова про перенесення відеозапису з первинного носія від 24.10.2021, протокол виготовлення копії інформації від 24.10.2021, постанова про визнання речовим доказом від 24.10.2021 ,постанова про призначення експертизи від 24.10.2021, повідомлення про підозру, постанова про відмову у погодженні повідомлення про підозру від 25.10.2021 , постанова про продовження строку дізнання від 25.10.2021, вказівки прокурора від 25.10.2021, доручення оперативному підрозділу від 25.10.2021, протокол допиту свідка ОСОБА_7 від 01.11.2021, протокол допиту свідка ОСОБА_8 від 01.11.2021, висновок експерта № СЕ-19/1 1 1-21/52005- НЗПРАП від 16.11.2021, постанова про визнання речовим доказом від 19.11.2021 , протокол огляду речового доказу від 19.11.2021, квитанція про прийняття на тимчасове зберігання від 23.11.2021, постанова про визнання речовим доказом від 23.11.2021, протокол допиту свідка Сімакова 1.1, від 23.11.2021 , протокол допиту свідка ОСОБА_9 від 24.11.2021, повідомлення про підозру від 24.11.2021, протокол роз`яснення права на захист від 24.1 1.2021, заява від 24.11.2021, постанова про залучення захисника від 24.11.2021, доручення від 24.11.2021, протокол допиту підозрюваного ОСОБА_3 від 24.11.2021, повідомлення про подання прокуророві зібраних матеріалів дізнання від 24.11.2021.

В матеріалах кримінального провадження № 0002317 від 06.11.2021 містились наступні офіційні документи: витяг з єдиного реєстру досудових розслідувань від 06.11.2021, доручення про проведення досудового розслідування від 06.11.2021, повідомлення про початок досудового розслідування від 06.11.2021, повідомлення про затримання від 06.11.2021, постанова про визначення групи прокурорів від 06.11.2021, рапорти від 06.11.2021, протокол затримання від 06.11.2021, доручення від 06.11.2121, протокол роз`яснення права на захист від 06.11.2021, пам`ятка підозрюваного від 06.11.2021, протокол допиту підозрюваного від 06.11.2021, постанова про звільнення особи з кабінету слідчого від 06.11.2021, постанова про визнання речовим доказом від 06.11.2021, постанова про призначення експертизи від 06.11.2021 , лист від 06.11.2021, постанова про залучення спеціаліста від 08.11.2021, постанова про перенесення відео запису з первинного носія від 08.11.2021, протокол виготовлення копії інформації від 08.11.2021, повідомлення підозру, постанова про відмову у погодженні повідомлення про підозру від 08.11.2021 , постанова про продовження строку дізнання від 08.11.2021, вказівки прокурора від 08.11.2021, доручення оперативному підрозділу від 08.11.2021, протокол допиту свідка від 10.11.2021, протокол допиту свідка ОСОБА_10 від 10.11.2021, висновок експерта № СЕ-19/111-21/54174-НЗПРАП від 18.11.2021, постанова про визнання речовим доказом від 23.11.2021, протокол огляду речового доказу від 23.11.2021, квитанція про прийняття на тимчасове зберігання речових доказів від 23.11.2021, протокол допит свідка від 10.11.2021.

Вирвавши із рук дізнавача ОСОБА_6 вищевказані кримінальні провадження із офіційними документами, ОСОБА_3 , виконавши при цьому всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, побіг в напрямку вулиці Павліченко в м. Біла Церква Київської області.

Однак, свій злочинний умисел, ОСОБА_3 не довів до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками поліції.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 358 КК України визнав повністю та надав пояснення аналогічні фактичним обставинам, викладеним в обвинувальному акті, в скоєному щиро розкаюється, жалкує про вчинене, засуджує свою поведінку, просив призначити покарання у виді штрафу, який він має змогу сплатити оскільки працевлаштований не офіційно, запевняв, що не допустить подібних дій у майбутньому.

Потерпіла ОСОБА_6 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, натомість у матеріалах справи міститься її заява від 29.04.2022, якою вона просить проводити розгляд кримінального провадження у її відсутності.

За згодою учасників судового провадження, зважаючи на те, що за відсутності потерпілої можливо встановити всі обставини, які підлягають встановленню в даному кримінальному провадженні, суд постановив проводити розгляд справи у відсутності належним чином повідомленої потерпілої.

Враховуючи те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового розгляду не заперечували проти не дослідження доказів щодо тих обставин, що ніким не оспорюються, та судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати зазначені обставини у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового розгляду, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

За таких обставин суд визнає доказаними фактичні обставини справи щодо дати, часу, місця, способу скоєння кримінальних правопорушень, форми умислу, а також інші обставини, визначені ч. 1 ст. 91 КПК України.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_3 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 357 КК України як закінчений замах на викрадення офіційних документів, оскільки він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Документом визнається передбачена законом матеріальна форма одержання, зберігання, використання і поширення інформації, зафіксованої на папері, магнітній, кіно-, відео-, фотоплівці, оптичному диску або на іншому носієві. Під документом як предметом цього злочину слід розуміти не лише ділові папери, які підтверджують факти, що мають юридичне значення, а й інші матеріальні об/єкти, наділені здатністю посвідчувати такі факти (фотографії, фотоплівки, аудіота відеоплівки, відтиски тощо). Офіційні документи можуть походити від органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, громадян підприємців, нотаріусів, інших осіб, які мають право видавати або посвідчувати такі документи.

Викрадення означає протиправне таємне або відкрите вилучення чужого майна.

Згідно ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Окремою формою викрадення чужого майна є грабіж - відкрите викрадення чужого майна (ст. 186 КК України).
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 6.11.2009 №10 крадіжку та грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно й мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення відповідного злочину. Закінченим замахом на крадіжку є дії особи, яка викрала майно, але відразу була викрита.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_3 після викрадення офіційних документів з метою доведення свого кримінального правопорушення почав тікати, але одразу ж був затриманий поліцейськими, тому є очевидним, що об`єктивної можливості розпорядитись чи користуватись викраденим у ОСОБА_3 не було.

Таким чином ОСОБА_3 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але останнє не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, тобто у даному випадку мав місце закінчений замах на викрадення офіційних документів.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статтей 65-67 КК Україна враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд при призначенні покарання визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, обставини його вчинення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак, поведінку особи до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення,

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Так, вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 357 КК України, згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії кримінальних проступків.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_3 згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття винного.

Щире каяття окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Щире каяття особи можливе на будь-якій стадії кримінального процесу, як до внесення відомостей до ЄРДР (наприклад, при з`явленні із зізнанням), так і після їх внесення, на досудовому розслідуванні або під час розгляду справи у суді. Для визнання щирого каяття обставиною, яка пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, які б свідчили про справжність, щирість каяття.

Таким чином, можна зробити висновок, що щире каяття - це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню заданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди. На цьому наголосив Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у справі № 643/13256/17 від 02.11.2021.

Як було встановлено у даному кримінальному провадженні обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою провину, повідомив усі обставини справи, засуджує свою поведінку, щиро жалкує про вчинене, прийняв для себе рішення не вчиняти у майбутньому кримінальних правопорушень, що об`єктивно підтверджує щирість його каяття.

Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалюється обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Про особу обвинуваченого ОСОБА_3 встановлено, що він має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, заробляє на життя, працюючи неофіційно, після вчинення кримінального правопорушення був засуджений вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі із звільненням від його відбуття на підставі ст. 75 КК України.

Суд, реалізуючи принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи ступінь тяжкості кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, його відношення до вчиненого, думку прокурора , який просив призначити обвинуваченому покарання у виді штрафу, яке на підставі ч. 4 ст. 70, 72 КК України виконувати самостійно, суд дійшов висновку, що основним покаранням, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_3 та попередження нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, є покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 850.00 грн.

Суд переконаний, що визначена ним вид і міра покарання, є необхідною і достатньою для можливого виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами нових кримінальних правопорушень. Таке покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності з урахуванням того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого, які створять у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Судом встановлено, що кримінальне правопорушення за яким ОСОБА_3 засуджується за цим вироком він вчинив 24.11.2021, тобто до постановлення попереднього вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 яким його засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 3 років обмеження волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки із покладенням на нього відповідних обов`язків.

Статтею 70 КК України регламентовано порядок призначення покарання за сукупністю злочинів, а статтею 72 КК України правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення.

За вимогами ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Закон (статті 70 та 71 КК України) допускає складання покарань одного виду, а також тих покарань різного виду, які перелічені в ч. 1 ст. 72 КК України. В ч. 3 ст. 72 КК встановлений особливий порядок призначення за сукупністю злочинів та вироків таких видів основних, а в ч. 4 ст. 72 КК додаткових покарань, які складанню з іншими видами покарань не підлягають і у всіх випадках виконуються самостійно. У цих випадках у вироку фігурують відразу декілька видів основних покарань, які з моменту набрання ним чинності застосовуються до засудженого одночасно і кожне з них виконується самостійно, причому не послідовно одне за іншим, а паралельно одне поряд з іншим.
Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
У даній справі суд враховує висновок, щодо застосування положень ч. 4 ст. ст. 70 КК України, викладений у постанові Постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 у справі № 760/26543/17 про те, що: «Якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись в залежності від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку.

У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.»

Таким чином, зважаючи на те, що попереднім вироком від 29.11.2021 ОСОБА_3 звільнений від відбування покарання з випробуванням, а новим вироком він засуджується до покарання у виді штрафу, (яке слід відбувати реально), то суд не застосовує положення ч. 4 ст. 70 КК України щодо призначення остаточного покарання з урахуванням попереднього вироку та приходить до висновку про необхідність самостійно виконувати вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 за яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, тривалістю 2 роки, та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого не має з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Речові докази, процесуальні витрати у справі відсутні. Цивільний позов не заявлений.

Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 357 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850.00 (вісімсот п`ятдесят) гривень.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.11.2021 за яким ОСОБА_3 засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України - виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Речові докази, процесуальні витрати у справі відсутні. Цивільний позов не заявлений.

Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя ОСОБА_11