Справа № 147/794/22
Провадження № 1-кп/147/95/22
ВИРОК
іменем України

18 жовтня 2022 року смт Тростянець
Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
із секретарем ОСОБА_2
за участю:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
захисника обвинуваченого, адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Тростянець кримінальне провадження за №0000066 від 15.07.2022, про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ульянівка Тульчинського району Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, непрацюючого, є особою з інвалідністю 3 групи, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Суд визнав доведеним, що ОСОБА_4 , маючи умисел на незаконне придбання, виготовлення та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, в липні 2021 року на занедбаній території земельної ділянки неподалік від місця свого проживання, що за адресою: АДРЕСА_1 , знайшов стебла дикорослої рослини коноплі, яку вирвав, щоб в подальшому використати для власних потреб, а саме вжити дану речовину шляхом куріння, застосовуючи пристрій для куріння, який останній самостійно виготовив із пластикової пляшки з отвором в нижній частині та металевого предмету, і таким чином, незаконно придбав наркотичний засіб канабіс. Із вказаної речовини рослинного походження ОСОБА_4 , за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , незаконно, без мети збуту, виготовив наркотичний засіб канабіс, висушивши та подрібнивши руками вказану рослину для доведення до стану, придатного для вживання шляхом куріння. В подальшому, ОСОБА_4 , маючи намір використати виготовлену речовину рослинного походження для вживання шляхом куріння, незаконно, без мети збуту, зберігав наркотичний засіб канабіс в загальній кількості 412,62 г. на території домоволодіння, де він проживає, а саме на горищі житлового будинку, у кімнаті літньої кухні на дерев`яній шафі та у гаражному приміщенні на столі, за адресою: АДРЕСА_1 , до 08 год. 16 хв. 15.07.2022, тобто до часу її вилучення працівниками відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області.

Працівниками відділення поліції № 2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області 15.07.2022 в період часу з 08.16 год. по 09.07 год. на підставі ухвали слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 11.07.2022, проведено обшук житла за місцем проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . В ході проведення обшуку у кімнаті літньої кухні, на дерев`яній шафі було виявлено та вилучено три пластикові стаканчики із вмістом речовини рослинного походження у висушеному, подрібненому стані, у гаражному приміщенні було виявлено та вилучено паперовий згорток із вмістом речовини рослинного походження у висушеному, подрібненому стані, та на горищі житлового будинку у підвішеному вигляді до бантини було виявлено та вилучено суху речовину рослинного походження, яка відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС від 21.07.2022 № СЕ-19/102-22/10338-НЗПРАП, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, загальною масою (у перерахунку на висушену речовину) 412,62 г, також у вказаному гаражному приміщенні виявлено та вилучено саморобний пристрій для куріння, який складається із однієї пластикової пляшки та металевого предмету, на яких відповідно до висновку експерта Вінницького НДЕКЦ МВС від 20.07.2022 № СЕ-19/102-22/10339-НЗПРАП наявне нашарування речовини, яка містить особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - екстракт канабісу, загальною масою 0,508 г. у перерахунку на суху речовину.

Досудовим розслідуванням дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч. 1 ст. 309 КК України, а саме незаконне придбання, виготовлення, зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у інкримінованому йому кримінальному проступку визнав повністю, щиро розкаявся та надав покази, якими підтвердив обставини скоєння кримінального проступку. Вказав, що мети збуту нароктичних засобів не мав, використовував у лікувальних цілях для власних потреб. Крім того, просив не досліджувати докази та не допитувати свідків у зв`язку з визнанням вини.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального проступку.
Аналогічну думку висловив і захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 .

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти розгляду справи за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України.
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд дійшов висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті обвинуваченому роз`яснено.
Оскільки обвинувачений визнає свою вину повністю, погоджується з кваліфікацією вчиненого ним діяння, а прокурор не висловлює жодних заперечень щодо встановлених обставин, які надані на підтвердження винуватості обвинуваченого, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 доведена повністю і кваліфікує його дії за ч.1 ст.309 КК України, як незаконне придбання, виготовлення, зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.

Призначаючи покарання обвинуваченому, у відповідності до ст. 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого.
Частиною 1 статті 50 КК України визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Відповідно до частини 2 статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно із ст. 12 КК України є кримінальним проступком, раніше не судимий, одружений, непрацюючий, є особою з інвалідністю 3 групи, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, згідно довідки Тростянецької селищної ради №02-17/2471 від 17.10.2022 року, доглядає за матір`ю ОСОБА_6 , яка є особою з інвалідністю 2 групи.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 , суд визнає щире каяття.
Відсутні обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, суд вважає, що останньому відповідно до принципу індивідуалізації покарання необхідно призначити покарання у виді обмеження волі, оскільки вказане покарання визнано судом достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим.
При цьому суд враховує те, що призначення покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу від однієї до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян є недоцільним оскільки ОСОБА_4 офіційно не працює та не отримує стабільного доходу.
А тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді обмеження волі, в межах санкції статті, передбаченої ч. 1 ст. 309 КК України.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості й не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що, незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного й особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що, хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Крім того, у цій справі, покарання суд призначає, в тому числі, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, де останній роз`яснив, що при обранні форми реалізації кримінальної відповідальності суд у визначених законом межах наділений правом вибору не лише виду та розміру покарання, а й порядку його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, відповідно до якої, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання, при цьому, з огляду на положення ст.75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді обмеження волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Таким чином, виходячи з тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, наявності пом`якшуючих обставин, особи винного та його ставлення до вчиненого ним діяння, суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_4 ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання, призначеного вироком суду з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і буде виконувати покладені на нього обов`язки.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування суд сприймає як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації та обставинах, при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Враховуючи обставини справи, характеристику обвинуваченого, відсутність судимості, критичного осмислення вчиненого, суд вважає, що термін іспитового строку в 1 рік буде достатнім для ресоціалізації обвинуваченого.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений, потерпілі у кримінальному провадженні відсутні.
Також суд вважає за необхідне, керуючись ч.2 ст. 124 КПК України стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення судових експертиз у розмірі 3398,00 грн.
Згідно з ч.4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна.
Питання речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст. 100 КПК України.
Запобіжний захід не обирався, підстави для його обрання до набрання вироком законної сили відсутні.
Керуючись ст. ст. 349, 368-371, 374 КПК України, суд
у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 1 (один) рік.
Початок іспитового строку ОСОБА_4 обчислювати з 18 жовтня 2022 року, тобто з моменту проголошення вироку.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення експертизи у кримінальному провадженні в сумі 3398,00 гривень (три тисячі триста дев`яносто вісім грн. 00 коп.).
Скасувати арешт майна накладений ухвалою слідчого судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 19.07.2022.
Речові докази у кримінальному провадженні, а саме: три пластикові стаканчики з вмістом наркотичного засобу - канабісу, які упаковано до спеціального пакету Національна поліція України INZ 2019766; паперовий згорток із вмістом наркотичного засобу - канабісу, який упаковано до спеціального пакету Національна поліція України INZ 2019767; пластикову пляшку та металевий предмет, із нашарування екстракту канабісу, які упаковано до спеціального пакету Національна поліція України INZ 7370034; речовину рослинного походження, а саме наркотичний засіб канабіс, який упаковано до полімерного мішка білого кольору, зв`язаного білою ниткою з прикріпленою биркою, на якій наявний опис обставин, підписаною понятими та скріпленою печаткою «Для пакетів», що знаходяться в камері зберігання речових доказів відділення поліції №2 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області,- знищити.
Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини 3 статті 349 КПК України.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1