Єдиний унікальний номер:448/986/19
Провадження № 1-кп/448/20/22
У Х В А Л А

про обрання запобіжного заходу

(повний текст)

18.07.2022 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілих ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8

та обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м.Мостиська матеріали кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав та просить задовольнити подане ним клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення розміру застави. Вказане клопотання мотивував тим, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху, будучи особою яка керувала транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_9 , а також у тому, що він завідомо залишив без допомоги потерпілого ОСОБА_9 , якого він сам поставив у небезпечний для життя стан і який був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження через свій безпорадний стан; оголошене йому обвинувачення підтверджується здобутими у ході досудового розслідування доказами. Ствердив, що з врахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років; в результаті його дій настали тяжкі наслідки у вигляді смерті потерпілого; після вчинення злочину місце події залишив не викликавши ні працівників поліції, ні швидку медичну допомогу, тим самим залишив потерпілого у безпорадному стані; шкоду потерпілим не відшкодував, останні наполягають на обранні суворого запобіжного заходу; підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, що обтяжують покарання перебування в стані алкогольного сп`яніння; неодноразово без поважних причин не з`явився в судові засідання, а тому вважає, що є ризик того, що він (обвинувачений) може переховуватись від суду. Вважає, що підстав для обрання останньому (обвинуваченому ОСОБА_7 ) більш м`якого запобіжного заходу не має.

Потерпілі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримали заявлене прокурором клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Представник потерпілої ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначив, що вважає клопотання прокурора обґрунтованим, оскільки згідно ч.1 ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду. Покликався на те, що обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово не з`являвся в судові засідання, по деяких підтверджень поважності неявок жодних документів не надав; після судового засідання (23.02.2022р.), виїхав за межі території України, став переховуватися від суду, що підтверджується постановою суду про оголошення останнього в розшук; обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого і нетяжкого злочинів та обставиною, яка обтяжує його відповідальність є вчинення таких злочинів в стані алкогольного сп`яніння. Просить задовольнити заявлене прокурором клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечив проти заявленого клопотання та вказав, що дійсно після судового засідання, яке відбулось 23.02.2022р. виїхав за межі території України (за кордон), а саме 24.02.2022р. Ствердив, що не мав та немає наміру ухилятися від суду, вчинив такі дій через запровадження в України воєнного стану та вважаючи, що у зв`язку з цим розгляд справи не буде здійснюватися, а також мав намір тимчасово працевлаштуватись за кордоном, оскільки він одружений, має на утриманні двох малолітніх дітей, його батьки теж ніде не працюють. Зазначив, що отримавши повідомлення від родичів про його розшук, одразу ж повернувся в Україну, з`явився до суду та написав відповідну заяву. Вказав, що зобов`язується в подальшому прибувати на всі виклики суду.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечив проти поданого прокурором клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, покликаючись на те, що прокурором не доведено необхідності застосування найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів. Зазначив, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст.184 КПК України, зокрема, в такому не зазначено жодних доказів на підтвердження ризиків, передбачених у ст.177 КПК України і до такого не долучено жодних письмових доказів, яким прокурор обґрунтовує своє клопотання, не викладено обставин, що дають підстави обвинувачувати ОСОБА_7 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; дане клопотання суперечить вимогам ст.29 Конституції України, Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року. Покликається на те, що прокурором не зроблено, не наведено та не обґрунтованого жодного ризику чи ризиків, а покликання про те, що його підзахисний ОСОБА_7 може переховуватись від суду є голослівними та необґрунтованими жодними доказами, оскільки останній не вчиняв жодних дій, спрямованих на переховування від суду. Ствердив, що наявне абстрактне припущення прокурора про ризик переховування від суду, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи за межами України у зв`язку з російською агресією, як тільки дізнався про судове засідання, то зразу ж приїхав в Україну та з`явився до суду, а отже якщо мав би намір переховуватися, то не повернувся б до України. Покликається на те, що відносно ОСОБА_7 на досудовому слідстві розглядалось клопотання про обрання цілодобового домашнього арешту та апеляційною інстанцією в задоволенні такого клопотання було відмовлено, а залишено лише домашній арешт на певні години доби. Враховуючи час, який пройшов з моменту даної події (вчинення вказаних кримінальних правопорушень), належну поведінку обвинуваченого, який має постійне місце проживання та на утриманні якого перебуває дружина і двоє малолітніх дітей, позитивно характеризується за місцем свого проживання, просить суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши подані сторонами кримінального провадження клопотання та докази надані захисником, суд приходить до наступного висновку.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст.26 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК України.

ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Згідно положень ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, визначених у ст.177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язані оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність соціальних зав`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини, утриманців, постійного місця роботи або навчання, репутацію підозрюваного, обвинуваченого, його майновий стан, наявність у нього судимостей.

Відповідно до ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 КПК України, і на які вказує слідчий, прокурор, недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним в клопотанні.

При вирішенні заявленого клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу тримання під вартою, суд враховує вимоги ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: те, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Крім того, при вирішенні клопотання прокурора, суд крім наявності ризиків зазначених у ч.1 ст.177 КПК України на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити у сукупності всі обставини у тому числі зазначені у ч.1 ст.178 КПК України.

Відповідно до ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:

1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;

3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;

4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;

5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;

6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;

7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;

8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;

9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;

10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;

11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;

12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Отже, аналізуючи норми процесуального закону вбачається, що виключною (єдиною) метою застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним/обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Так, прокурор не має права ініціювати застосування запобіжного заходу за відсутності для цього підстав, передбачених ст.177 КПК України. Таким чином в разі розгляду відповідного клопотання, не підкріпленого визначеними у КПК метою та підставами, останнє має бути відхилено.

Згідно ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України

Метою і підставою тримання під вартою є запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється особа, незаконно впливати на потерпілих та свідків або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню.

При судовому розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Зокрема при розгляді клопотання суд оцінює підстави для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з урахуванням конкретних обставин справи.

Крім цього, враховуючи практику Європейського суду та положення ч.1 ст.178 КПК України, при розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою, суд бере до уваги характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п.80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

У п.62 у справі «Боротюк проти України» Європейський Суд з прав людини вказав, що «У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів».

Так, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України, за які законом передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Суд презюмує, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, які зазначенні в обвинувальному акті і клопотанні прокурора (тобто суд приходить висновку, що у даному випадку наявні факти та інформація, що саме ОСОБА_7 міг вчинити дані кримінальні правопорушення).

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

На переконання суду, існує ризик «імовірність» переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, зокрема з огляду на суворість можливого вироку, наявність в обвинуваченого у минулому роботи (тимчасової роботи) та зв`язків за межами території України, можливістю особи виїхати у деякі країни за внутрішнім паспортом громадянина Україна.

Разом з тим, суд приймає до уваги доводи сторони захисту про те, що не має підстав бути переконаним, що обвинувачений ОСОБА_7 має на меті переховуватись від суду, зокрема те, що останній 24.02.2022р. виїхав за межі території України не з метою переховуватись від суду, а у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та вважаючи, що судовий розгляд справи відбуватися не буде, а також, що має на меті перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Існування інших ризиків, передбачених ст.177 КПК України прокурором ОСОБА_3 в судовому засіданні не було доведено належними та допустимими доказами, оскільки останнім не представлено жодного доказу в підтвердження вчинення обвинуваченим дій щодо тиску на свідків чи перешкоджання ним кримінальному провадженню іншим чином. Покликання на наявність таких ризиків носить характер припущень, а тому не можуть бути враховані.

Суд переконаний, що прокурор ОСОБА_3 , не надав достатньо доказів, що інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 процесуальних обов`язків і запобігти вказаним вище ризикам.

Також, при прийнятті вказаного рішення, суд керувався тим, що Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 (затверджений Законом України від 24.02.2022 № 2402-ІХ) у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини 1 статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введений воєнний стан із 05.30 24.02.2022 строком на 30 діб. Так, у подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжувався. Останнім Указом Президента України від 17 травня 2022 року № 341/2022 продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. Також існує вкрай висока вірогідність продовження строку запровадженого воєнного стану на тривалий невизначений час.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII, воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно із статтею 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 27 Конституції України визначено, що кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Відповідно до статті 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Суд зазначає, що на теперішній час в Україні після запровадження воєнного стану ведуться активні воєнні дії, під час яких наносяться ракетні, бомбові та артилерійські удари по воєнних та цивільних об`єктах, відбувається окупація частини території України, знищуються населенні пункти та гинуть люди, зокрема й цивільні, що піддає суттєвій загрозі життя як самого обвинуваченого ОСОБА_7 , так й членів його сім`ї, зокрема малолітніх дітей. При цьому в Львівській області оголошуються повітряні тривоги, під час яких необхідно відшукувати укриття та запроваджена щоденна нічна комендантська година, що позбавляє реального сенсу застосування до обвинуваченого також іншого альтернативного запобіжного заходу як домашній арешт.

Відповідно до ст.179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Підсумовуючи, з огляду на наявність у даному випадку обвинувачення у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_7 зазначених кримінальних правопорушень нетяжкого та тяжкого злочину, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_7 має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, в ході як досудового розслідування, так і судового розгляду не порушував процесуальних обов`язків, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ч.4 ст.194 КПК України, щодо обвинуваченого слід застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні прокурора, а саме запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання з покладенням на обвинуваченого кількох обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, строком на два місяці.

Такий запобіжний захід як особисте зобов`язання, на переконання суду є співмірним існуючим ризикам, відповідає особі обвинуваченого та зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 своїх процесуальних обов`язків, а відтак є необхідним за даних обставин та відповідає характеру кримінального провадження і суспільному інтересу.

При цьому суд вважає необхідним зазначити, що у разі спливу строку дії покладених на підозрюваного чи обвинуваченого обов`язків чинність запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання само по собі не припиняється, оскільки відповідно до частини 7 статті 42 КПК, протягом усього часу з моменту набуття певною особою статусу підозрюваного чи обвинуваченого, на неї покладено певні процесуальні обов`язки, а саме: 1) прибути за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду, а в разі неможливості прибути за викликом у призначений строк - заздалегідь повідомити про це зазначених осіб; 2) виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням про застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 3) підкорятися законним вимогам та розпорядженням слідчого, прокурора, слідчого судді, суду; 4) надавати достовірну інформацію представнику персоналу органу пробації, необхідну для підготовки досудової доповіді.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.8, 176-179, 193-194, 196, 205, 331, 371, 372, 376, 395 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання сторони обвинувачення прокурора ОСОБА_3 про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою - відмовити.

Застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Глибока Старосамбірського району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , запобіжний захід у виді особистого зобов`язання строком на два місяці та покласти на нього наступні обов`язки:

- прибувати до суду за викликами;

- не відлучатись за межі Львівської області без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_7 , що у разі невиконання покладених на нього обов`язків до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення в розмірі від 0,25 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 2 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Початок строку дії особистого зобов`язання обраховувати з дня винесення цієї ухвали.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора ОСОБА_3 .

Ухвала суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ознайомити та вручити обвинуваченому ОСОБА_7 під розпис копію ухвали про обрання відносно нього запобіжного заходу - особистого зобов`язання.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти цієї ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст.392 КПК України.

Суддя ОСОБА_1