УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 жовтня 2022 року

м. Київ

справа № 159/2985/19

провадження № 51-2607ск22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_7.,

суддів ОСОБА_8., ОСОБА_9.,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 7 червня 2022 року щодо нього,

встановив:

За вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 22 вересня 2021 року

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання

у виді громадських робіт на строк 200 годин.

Частково задоволено цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь потерпілого 8603,36 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 10 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, 3000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Волинський апеляційний суд ухвалою від 7 червня 2022 вирок суду першої інстанції змінив.

На підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання за ч. 2 ст. 125 Цього кодексу у зв`язку із закінченням строків давності.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_1 визнано винним і засуджено за те, що він

24 вересня 2018 року близько 00:10, перебуваючи на території загальноосвітньої школи I-III ступеня № 2, розташованої на вул. Сухомлинського, 2 в м. Ковелі, у результаті конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, умисно завдав

ОСОБА_2 ударів у різні частини тіла, у тому числі в голову та грудну клітку, внаслідок чого спричинив йому тілесні ушкодження, що згідно з висновком судово-медичної експертизи за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 , не погоджуючись із вищезазначеним рішенням апеляційного суду, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам просить скасувати рішення апеляційного суду. Вважає, що висновки суду не підтверджені дослідженими в судовому засіданні доказами. Зазначає, що суд апеляційної інстанції звільнив його від призначеного судом покарання, проте не скасував рішення суду в частині відшкодування ним потерпілому моральної та матеріальної шкоди, а також витрат на правничу допомогу.

Перевіривши доводи, зазначені в касаційній скарзі та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надана оцінка доказам не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій.

За правилами ст. 94 КПК оцінка доказів у вироку є виключною компетенцією суду, який постановив вирок.

Таким чином, Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги засудженого

в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та його незгоди з наданою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою доказам на предмет їх достовірності, оскільки перевірка цих обставин відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Водночас висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, підтверджуються сукупністю доказів, які суд зробив із додержанням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог кримінального процесуального закону, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Як слідує з долученої до касаційної скарги копії рішення суду першої інстанції, суд урахував те, що ОСОБА_1 заперечував свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, але його винуватість підтверджується сукупністю цілого ряду доказів, зокрема показаннями потерпілого ОСОБА_2 , який повідомив суду, що 23 вересня 2018 року він із дружиною та сусідами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 уночі поверталися додому з весілля через подвір`я ЗОШ № 2 у

м. Ковелі. На сходинках перед школою перебувала компанія, яка голосно себе поводила, серед них був засуджений ОСОБА_1 . Останній раптово вдарив його по голові, а потім і в інші частини тіла, від чого він втратив свідомість. Коли робив спробу піднятися, його знову били, крім того, засуджений намагався вдарити його розбитою пляшкою, однак цьому завадили його друзі; показаннями свідків ОСОБА_5 і

ОСОБА_3 , які були очевидцями події та підтвердили показання потерпілого, а також зазначили, що хтось із цієї компанії завдавав ударів ОСОБА_3 й ОСОБА_4 .

Ці показання потерпілого і свідків суд визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою та іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, підстав не довіряти їм у суду не було.

Крім того, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено письмовими доказами, а саме: даними слідчого експерименту, під час якого потерпілий показав механізм та локалізацію заподіяння йому тілесних ушкоджень засудженим; висновком судово-медичної експертизи від 14 листопада 2018 року № 245 та додаткової експертизи від 1 грудня 2018 року № 251, відповідно до яких у потерпілого встановлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, саден лоба справа та правої скроневої ділянки волосистої частини голови, рани лівої брови з переходом на верхню повіку лівого ока, гематоми обох повік правого ока, гематоми обох повік лівого ока з переходом на ліву щоку, крововиливу в кон`юктиву лівого очного яблука з контузією її легкого ступеня, садна спини носа, уламкового перелому кісток носа без зміщення, садна слизової верхньої губи справа, синців грудної клітки справа і зліва, численних саден верхньої третини правого передпліччя, садна лівого коліна, забою м`яких тканин рук і ніг, які належать до категорії легких тілесних ушкоджень, та іншими доказами.

У судовому засіданні судово-медичний експерт ОСОБА_6 підтвердив первинний та додатковий висновки експертиз, зазначив про відсутність у них суперечностей та відмітив їх повну відповідність установленим фактичним обставинам справи.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, повністю доведено і за встановлених судами фактичних обставин справи його дії кваліфіковано правильно.

Призначене засудженому судом першої інстанції покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений подав апеляційну скаргу,

у якій наводив доводи щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам. Ці доводи за своєю суттю є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку вмотивовано погодився з висновками місцевого суду, зазначивши при цьому, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних

і достатніх мотивів та підстав прийняття такого рішення.

Апеляційний суд визнав необґрунтованими доводи апеляційної скарги засудженого про те, що висновки судово-медичних експертиз зроблено на підставі недостатніх матеріалів та вихідних даних, а також твердження засудженого про неправдивість показань свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_3 .

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що ці висновки експерт склав відповідно до обраної ним методики шляхом особистого огляду потерпілого, за результатом вивчення медичної документації хворого та безпосередньої участі в слідчих експериментах з урахуванням показань свідків,що відповідає приписам

ч. 3 ст. 101 КПК, згідно з якими висновок повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження.

При цьому експерт наголосив, що не виключає можливості розбіжностей у його відповідях слідчому і з висновком додаткової експертизи проте, це жодним чином не впливає на правильність і достовірність такого висновку. Експерт визначив тілесні ушкодження, які могли утворитися в результаті падіння на тверду поверхню і які утворились від заподіяння ударів твердим предметом, можливо і руками, і ногами.

Також не знайшли свого підтвердження доводи засудженого про неправдивість показань свідків.

Так, ОСОБА_5 , яку суд першої інстанції допитав безпосередньо, була попереджена про кримінальну відповідальність. ЇЇ показання об`єктивно підтверджуються іншими доказами, визнаними судом належними та допустимими, поясненнями свідків ОСОБА_3 й ОСОБА_4 , яких також було допитано під присягою, та встановленими місцевим судом і перевіреними апеляційним судом обставинами кримінального правопорушення. Дані нею показання узгоджуються з іншими належними й допустимими доказами у справі.

Таким чином, указане повністю спростовує позицію засудженого про те, що тілесні ушкодження в потерпілого могли утворитися за інших обставин та за участю інших осіб.

Посилання засудженого в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів, є неспроможними.

Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій.

Отже, апеляційний суд у повній мірі дослідив питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, та обґрунтовано зробив висновок про те, що вказаний злочин був скоєний саме засудженим.

Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст. 49 цього Кодексу.

Апеляційний суд дотримався вимог указаного закону і керуючись ст. 49 та ч. 5 ст. 74 КК, обґрунтовано звільнив засудженого ОСОБА_1 від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строку давності, з чим погоджується і колегія суддів. Разом з тим Суд зазначає, що звільнення засудженого від покарання не звільняє його від обов`язку відшкодувати потерпілому заподіяну його протиправними діями шкоду.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають приписам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.

Касаційна скарга засудженого не містить інших доводів, які би свідчили про допущення судом апеляційної інстанції порушення вимог кримінального процесуального закону, що є істотним, та перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення і з огляду на положення статей 412-414 КПК може бути підставою для скасування цього рішення відповідно до ст. 438 вказаного Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 7 червня 2022 року щодо нього.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_9