КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №761/5244/22
Провадження №11-кп/824/3442/2022 Головуючий в І інстанції ОСОБА_1
Суддя - доповідач ОСОБА_2

Вирок

Іменем України

15 вересня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0004522 за апеляційною скаргою прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2022 року у кримінальному провадженні щодо обвинуваченого,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Южне, Одеської області, українця, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання в м. Києві, в порядку ст. 89 КК України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,
за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

в режимі ВКЗ захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2022 ОСОБА_7 , визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю на 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 , періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; працевлаштуватися або за направленням уповноваженого органу з питань пробації звернутися до органів державної служби зайнятості для реєстрації як безробітного та працевлаштуватися, якщо йому буде запропоновано відповідну посаду (роботу).
Запобіжний захід ОСОБА_7 , у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Згідно вироку суду, 20.11.2021, приблизно о 16 годині 30 хвилин, ОСОБА_7 перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. С. Петлюри, 25, побачив раніше не знайомого йому ОСОБА_10 , який у той час розмовляв по мобільному телефону та рухався по даній вулиці в сторону центрального залізничного вокзалу міста Києва. В цей час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, пов`язаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, яке належить ОСОБА_10 та подальше звернення його на свою користь.
Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна пов`язаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я та звернення його на свою користь, ОСОБА_7 , 20.11.2021 приблизно о 16 годині 35 хвилин перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 наблизився до ОСОБА_10 та розуміючи, що його дії носять відкритий характер та усвідомлюючи настання відповідних наслідків наніс останньому один удар в область правої руки внаслідок чого у ОСОБА_10 з неї випав мобільний телефон марки «Honor» ІМЕІ1: НОМЕР_1 ІМЕІ2: НОМЕР_2 вартістю 1220 (одна тисяча двісті двадцять) гривень 00 копійок. В подальшому ОСОБА_7 помітивши це підняв із землі вказаний мобільний телефон та разом з ним з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_10 майнової шкоди на загальну суму 1220 (одна тисяча двісті двадцять) гривень 00 копійок.
А всього, ОСОБА_7 відкрито викрав майно, що належить ОСОБА_10 на загальну суму 1220 (одна тисяча двісті двадцять) гривень 00 копійок, тим самим заподіявши останньому майнової шкоди на зазначену суму.
Дії ОСОБА_7 судом першої інстанції кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, які виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення та доведеність вини, вважає вирок незаконним у зв`язку із неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2022 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, в іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог апелянт зазначає, що суд першої інстанції, мотивуючи рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, виходив лише з того, що мали місце пом`якшуючі обставини у виді визнання вини обвинуваченим та його щирого каяття. Однак наведенні обставини, на думку апелянта, не вказують на можливість виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства, судом на думку прокурора, формально враховано тяжкість злочину та особу обвинуваченого, не надано оцінки низці обставин, що мають значення для призначення законного та справедливого покарання.

Крім того, апелянт зазначає, що судом не надано належної оцінки обставинам, які характеризують особу обвинуваченого, а саме неодноразовим судимостям обвинуваченого, також не враховано факт направлення інших кримінальних проваджень до різних судів. Вказане, на думку апелянта, свідчить про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення, відсутність каяття у скоєному правопорушенні та схильність до вчинення аналогічних злочинів у майбутньому.

Також апелянт вказує, що судом не враховано, що ОСОБА_7 , будучи працездатного віку, ніде не працює та не займається суспільно-корисною працею, постійного законного джерела прибутку немає, що і слугувало підґрунтям для вчинення кримінальних правопорушень.
Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_7 вчинено умисний корисливий злочин, який відноситься до категорії тяжких, за який передбачено покарання до 6 років позбавлення волі. Об`єктом зазначеного правопорушення є суспільні відносити у сфері охорони права власності, непорушність якого гарантовано Конституцією України, вище вказане свідчить про підвищену небезпеку вчиненого діяння обвинуваченим.
Також, апелянт вказує, що обвинувачений, маючи змогу відшкодувати завдану шкоду потерпілому своїми діями, жодних намірів про це не виявив та зрештою нічого не відшкодував.
На підставі наведеного, апелянт вважає, що при ухвалені рішення про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд належним чином не мотивував, які саме дані про його особу дають підстави для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування реального покарання. А тяжкість вчинення кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого, свідчить, на думку апелянта, що виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів можливо лише у разі призначення йому реального покарання у виді позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, дослідивши за клопотанням прокурора дані, які характеризують особу обвинуваченого, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з положеннями ч. 1ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст. 349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому відповідно до положень ч. 2 ст. 394 КПК України колегією суддів не перевіряються.
За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України - відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильтсом, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, є вірною.
Вид та розмір призначеного ОСОБА_11 за ч.2 ст.186 КК України покарання прокурором в апеляційній скарзі не оспорюється.
Водночас, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням з огляду на наступне.
Так, згідно з ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. При цьому, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є достатні умови і підстави. Рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_7 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вказаних вимог закону не дотримався і не навів у вироку переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування покарання, зокрема у вироку суд першої інстанції обмежився формальним посиланням на те, що останній в силу ст. 89 КК України є раніше не судимою особою, його щире каяття, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Водночас, з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погодись не може, оскільки, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції не надав належної оцінки встановленим конкретним обставинам події, способу, та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу даних про особу винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, а також не навів об`єктивних даних про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без реального відбування призначеного судом покарання.
Так, в силу ст. 89 КК України ОСОБА_7 є раніше не судимою особою, разом з тим, дані про особу ОСОБА_7 свідчать про те, що він двічі засуджувався за вчинення злочинів проти власності і до нього двічі застосовувався інститут звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України. Однак, таке звільнення не мало належного виховного впливу на обвинуваченого, оскільки він після закінчення іспитового строку, знову скоював нові корисливі злочини, до того ж вже більш тяжкі.
На час вчинення даного кримінального правопорушення ОСОБА_7 офіційно не працював, соціальних зв`язків не мав, вчинив грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.
Наведені дані про особу обвинуваченого вказують про його стійку антисоціальну поведінку та небажання стати на шлях виправлення і вести правильний спосіб життя, а також свідоме порушення закону, з метою збагачення, незважаючи на невідворотність покарання, що в свою чергу ставить під обґрунтований сумнів готовність останнього належно виконувати покладені на нього процесуальні обов`язки й досягти мети заходу примусу в умовах лише певного контролю за його поведінкою.
А тому, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про підвищену суспільну небезпечність особи ОСОБА_7 , а відтак, застосування судом першої інстанції щодо обвинуваченого положень ст. 75 КК України вважає неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки таке звільнення не сприятиме меті покарання - виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів.

Відповідно до ст. 409 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто застосування закону, який не підлягає застосуванню, що в даному випадку потягло за собою неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання, а тому згідно з вимогами ст.ст. 413, 420 КПК України є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції в цій частині.

Виходячи з вимог ст. ст. 50, 65 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів, конкретні обставини кримінального провадження, сукупність усіх даних про особу винного, які проаналізовані вище, а також те, що ОСОБА_7 під наглядом лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, відношення обвинуваченого до вчиненого, який в суді висловив осуд своєї поведінки, щире каяття як обставину, яка пом`якшує покарання та яка була встановлена ще органом досудового розслідування, про що вказано в обвинувальному акті, відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого та вважає, що ОСОБА_7 повинен реально відбувати покарання у виді позбавлення волі, розмір якого обґрунтовано визначений судом першої інстанції в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, адже, саме таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним та достатнім для досягнення мети покарання - виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 413, 420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Шевченківської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_6 - задовольнити.
Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2022 щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК України скасувати в частині призначеного покарання.

Постановити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховувати з 15 вересня 2022 року, зарахувавши у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні з 31.01.2022 по 14.09.2022 з розрахунку, що один день попереднього ув`язнення дорівнює одному дню позбавлення волі.

В іншій частині вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 18.07.2022 щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня його проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4