Справа № 450/4635/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/479/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 ,
з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:
цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Муроване, Пустомитівського району, Львівської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

засуджено за ч.1 ст. 286-1 КК України до основного покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Вирішено питання із заходами забезпечення кримінального провадження, речовими доказами та процесуальними витратами.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 , 16 серпня 2021 року близько 17 год. 15 хв., керуючи автомобілем марки «ГАЗ» модель «31105-101» реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись автодорогою «Пустомити - Семенівка - Щирець», у напрямку до смт. Щирець, у правій смузі руху, в районі перехрестя цієї автодороги із вул. Мазепи, що в с. Милошевичі, Львівського району Львівської області, порушив вимоги чинних Правил дорожнього руху, затверджених Постановою кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями, а саме: Розділу 1 пунктів 1.3, 1.5, 1.10 (в частині значення терміну «дорожня обстановка»); Розділу 2 пункту 2.3 (підпунктів «б» та «д»), пункту 2.9 (підпункт а»), Розділу 10 пункту 10.1, Розділу 11 пункту 11.3 та розділу 12 пункту 12.1, що виразилось в тому, що він, будучи в стані алкогольного сп`яніння, керував вищевказаним транспортним засобом, рухаючись ним в межах населеного пункту зі швидкістю близько 50 км/год., був не уважним та не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не вибрав безпечної швидкості у дорожній обстановці, своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, без причин технічного характеру виїхав на смугу зустрічного руху по якій в той час у зустрічному напрямку, тобто в сторону до м. Пустомити, рухався автомобіль марки «CHEVROLET» модель «CRUZE» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_10 , внаслідок цих дій, допустив зіткнення із вказаним транспортним засобом.

В результаті порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_7 , водій автомобіля марки «CHEVROLET» модель «СRUZE» реєстраційний номер НОМЕР_3 ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у виді поєднаної травми тіла, закритого перелому правого надколінника зі зміщенням фрагментів, забійної рани лобної ділянки голови та правого передпліччя, рани на лобі, рани та садна в тім`яній ділянці, синця на правій вушній раковині, садна на обличчі, синця на лівій руці, садна на правій руці, синця на правій нозі, синця на лівій нозі, що відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

В апеляційній скарзі заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 зазначає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 69 КК України, невідповідністю призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Покликається на те, що висновок суду першої інстанції про застосування положень ст. 69 КК України, не ґрунтується на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів.

Акцентує, що у вироку суд не вказав, яким чином наведені ним пом`якшуючі покарання обставини в сукупності з даними про особу ОСОБА_11 , виходячи з індивідуальних особливостей вчинення кримінального правопорушення та категорії посягання на охоронювані права і свободи осіб, істотно знижують ступінь їх тяжкості, а також перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність призначення йому іншого більш м`якого покарання, ніж визначено у санкції ч.1 ст. 286-1 КК України.

Вважає, що рішення про застосування ст. 69 КК України є необґрунтованим та невмотивованим.

Наголошує, що суд першої інстанції не врахував суспільної небезпеки вчиненого злочину, не надав належної оцінки встановленим обставинам, що ОСОБА_12 у населеному пункті керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з автомобілем під керуванням ОСОБА_10 , і цим самим грубо порушив правила безпеки дорожнього руху, створивши серйозну загрозу життю і здоров`ю для його учасників. Протиправні дії обвинуваченого призвели до наслідків у вигляді заподіяння тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості потерпілому.

На переконання апелянта, не знижує тяжкості й небезпечності злочину, вчиненого за наведених обставин, характеристика обвинуваченого ОСОБА_11 у загальносоціальному плані, а також його посткримінальна поведінка, спрямована на залагодження своєї провини.

Також, звертає увагу на те, що позиції потерпілого стосовно призначення покарання у справах цієї категорії не є обов`язковою для суду, однак вона враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними пріоритету.

Зазначає, що встановлені судом обставини (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку (заподіяної шкоди) жодним чином не впливають на суспільну небезпечність вчиненого ОСОБА_13 злочину, та, відповідно, не знижують ступінь тяжкості інкримінованого йому злочину.

Просить скасувати вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286-1 КК України, та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком три роки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 , пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ його захисника адвоката ОСОБА_9 про її заперечення та залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Вина ОСОБА_7 за обставин, викладених у вироку є доведеною і ґрунтується на доказах, стосовно тих фактичних обставин справи, які ніхто у судовому засіданні не оспорював. За цих обставин, за згодою обвинуваченого та інших учасників судового провадження, слухання справи у суді першої інстанції відбувалось у порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України. Наслідки такого порядку розгляду учасникам судового провадження було роз`яснено у встановленому законом порядку.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 судом першої інстанції вірно кваліфіковані за ч.1 ст. 286-1 КК України.

Відтак, колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, відсутні апеляційні підстави піддавати сумніву правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження та правову кваліфікацію.

Ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Так, відповідно до ч.2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

З огляду на вищезазначені положення закону, суд при призначенні покарання має виходити не тільки з меж караності діяння, встановлених у відповідній санкції Особливої частини КК України, а й із тих норм Загальної частини КК України, в яких регламентується цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються інші питання, пов`язанні з призначенням покарання.

Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених та для запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України та п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставини справи, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем реєстрації та роботи, на обліку в лікаря-нарколога, лікаря-психіатра не перебуває, утримує повнолітню дитину, яка навчається на платній формі навчання, а також тяжкохвору дружину ОСОБА_14 і непрацездатну матір ОСОБА_15 .

При цьому, суд першої інстанції визнав та врахував і обставини, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: щире каяття, яке, на переконання колегії суддів, ґрунтується на повному, послідовному і незмінному протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій визнанні вини у вчиненому, як основної форми прояву такого, осуді і належній критичній оцінці інкримінованого йому протиправного діяння, який без будь-яких істотних обмежень усвідомив протизаконність вчинених ним злочинних дій та бажає виправити ситуацію подальшою правомірною поведінкою і не допускати подібного в майбутньому. Також враховано активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і добровільне відшкодування потерпілому завданого збитку (заподіяної шкоди).

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

З врахуванням наведеного, дискреційних повноважень суду та поведінки обвинуваченого за період кримінального процесуального провадження, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку суд першої інстанції, з огляду на відсутність прямої заборони закону і другорядну роль кари як мети покарання, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, прийшов до вірного висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, перейшовши до іншого, більш м`якого виду основного покарання у вигляді штрафу, не зазначеного в санкції частини інкримінованого останньому кримінального правопорушення, мотивувавши це у вироку, що, на переконання колегії суддів, є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, оскільки значення заходу примусу для досягнення його мети визначається не лише його суворістю. При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільше сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Відтак, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення.

Окрім цього, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,
постановила:
апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 квітня 2022 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4