Ухвала
іменем України
16 грудня 2021 року

м. Київ
справа № 522/10548/19

провадження № 51-5821ск21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5

на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.
Встановлені обставини
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 3 липня 2019 року в межах кримінального провадження № 0005312 від 16 серпня 2013 року частково задоволено клопотання директора ТОВ «Софт-Макс» ОСОБА_6 та накладено арешт на майно, зокрема, на автомобіль Mitsubishi Pajero, кузов № НОМЕР_1 , по вантажній митній декларації

№ 511000106/7/010625 від 15 листопада 2007 року.
Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ухвалою від 2 листопада 2021 року відмовив адвокату ОСОБА_4 у задоволенні клопотання, поданого

в інтересах ОСОБА_5 , про скасування арешту майна, а саме автомобілю Mitsubishi Pajero, кузов № НОМЕР_1 .
Одеський апеляційний суд ухвалою від 16 листопада 2021 року відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК відмовив у відкритті провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на вищевказане рішення слідчого судді від 2 листопада 2021 року, оскільки згідно зі ст. 174 КПК воно не підлягає апеляційному оскарженню.
Суть питання
У касаційній скарзі адвокат зазначає про незаконність рішень слідчих суддів і просить переглянути ухвалу апеляційного суду в касаційному порядку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Мотиви Верховного Суду
За змістом ст. 310 та ч. 4 ст. 424 КПК ухвала слідчого судді не є предметом перегляду суду касаційної інстанції, оскільки вона не входить до переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку.
Що стосується доводів касаційної скарги в частині оскарження ухвали апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження, то хоча зазначене рішення і є предметом перегляду суду касаційної інстанції, однак Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження

з огляду на нижченаведене.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Основного Закону України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,

в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та іншими законами України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, якої намагаються досягнути.

За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже, не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Частиною 1 ст. 1 КПК встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством, аналіз якого свідчить, що унормування кримінальних процесуальних відносин відбувається шляхом чіткого та імперативного визначення процедур, регламентації прав їх учасників для попередження свавільного використання владними органами своїх повноважень і забезпечення умов справедливого судочинства.
Відповідно до ст. 24 та ч. 3 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Зокрема, ухвали слідчого судді можуть бути оскаржені в апеляційному порядку у випадках, передбачених КПК.
Зазначені норми Конституції України та кримінального процесуального закону беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції) по суті, а не всіх судових рішень у межах цієї справи (провадження).
Встановлення законодавцем такого обмеження права на апеляційне оскарження рішень слідчих суддів має на меті забезпечення належного здійснення правосуддя через розумне регулювання кількості справ, що надходять до судів апеляційної інстанції, та створення умов для ефективного використання обмежених ресурсів судової влади.
Крім того, Об`єднана палата Касаційного кримінального суду в постанові від 31 травня 2021 року (справі № 646/3986/19), на яку посилається у касаційній скарзі адвокат, зазначила, що перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
У зв`язку з цим обмеження права на апеляційне оскарження є виправданим і воно може бути пов`язане, зокрема, із забороною оскарження рішень слідчого судді, які не призводять ні до встановлення обмежень конституційних прав особи, ні до неможливості оскарження вже встановлених правообмежень та які не перешкоджатимуть здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.
Саме такий підхід відповідатиме основному завданню (призначенню) судово-контрольного провадження, яке знайшло своє нормативне закріплення в КПК, «здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні» (п. 18 ч. 1 ст. 3 цього Кодексу).
Згідно з ч. 3 ст. 392 КПК в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали слідчого судді у випадках, передбачених цим Кодексом.

Перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку під час досудового розслідування, визначено частинами 1 та 2 ст. 309 КПК.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді про арешт майна,

або відмову в ньому, тобто судові рішення, які були постановлені в порядку

ст. 173 КПК.

При цьому можливості оскарження ухвал слідчого судді, які постановлено

в порядку ст. 174 КПК, зокрема про скасування арешту майна, кримінальним процесуальним кодексом не передбачено.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки в даному випадку ухвалою слідчого судді від 2 листопада 2021 року не встановлено обмежень конституційних прав особи чи можливості оскарження вже встановлених правообмежень, це судове рішення не перешкоджає здійсненню ефективного досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому,

а кримінальний процесуальний закон не передбачає можливості його апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції обгрунтовано відмовив адвокату у відкритті провадження за його апеляційною скаргою.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи, що з касаційної скарги та копій оскаржуваних судових рішень вбачається, що підстави для задоволення скарги відсутні, Касаційний кримінальний суд вважає за необхідне згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу відмовити у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3