Постанова

іменем України
4 листопада 2021 року

м. Київ
справа № 234/20390/19
провадження № 51-2679км21
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового
засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 на вирок Краматорського міського суду Донецької області від 2 грудня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 2 березня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003412 за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Душак Каахкського району, Туркменістан, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не має,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком суду ОСОБА_8 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді штрафу в розмірі трьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 100 грн, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов потерпілої задоволено в повному обсязі.

Згідно з вироком суду, 2 жовтня 2019 року приблизно о 8:10 ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «АЗЛК 21406» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по вул. Двірцева в напрямку від вул. Ярослава Мудрого до вул. Ювілейна в м. Краматорську. Наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований в районі заїзду до будинку № 38, в порушення пунктів 2.3 (б), 12.3, 18.4 Правил дорожнього руху, не надав дороги пішоходу ОСОБА_9 , яка переходила дорогу по пішохідному переходу зліва направо відносно руху вказаного транспортного засобу, в результаті чого допустив на неї наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілій заподіяно тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.
Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційні скарги захисника та законного представника засудженого, а вирок без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, захисник та законний представник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просять скасувати судові рішення, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення. Вказують на те, що сторона обвинувачення не довела винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а рішення судів не відповідають вимогам ст. 370 КПК. Зазначають, що в основу вироку покладено недопустимі докази, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як установлено частинами 1, 2 ст. 438 КПК, підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. Можливості скасування судових рішень через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження або неповноту судового розгляду, чинним законом не передбачено.
З касаційних скарг вбачається, що захисник та законний представник, крім іншого, посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
Разом із тим, у результаті касаційного перегляду було встановлено, що висновок суду про винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні й безпосередньо дослідженими в судовому засіданні доказами.
Зокрема, такого висновку місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань:
- засудженого ОСОБА_8 , який вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав, разом з тим, не заперечуючи факту наїзду на пішохода, пояснив, що 2 жовтня 2019 року о 08:00 він рухався на своєму автомобілі по вул. Двірцева в напрямку від вул. Ярослава Мудрого до вул. Ювілейна у м. Краматорську зі швидкістю приблизно 2030 км/год. В районі заїзду до будинку № 38 його обігнав автомобіль, спереду якого вибігла жінка і впала на капот його автомобіля. Зупинитися він вже не мав можливості, екстрене гальмування не застосовував;
- потерпілої, яка пояснила, що 2 жовтня 2019 року о 08:00 вона підійшла до нерегульованого пішохідного переходу та почала переходити проїзну частину зліва направо і в цей момент на неї скоїв наїзд автомобіль «АЗЛК 21406»;
- свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що 2 жовтня 2019 року о 08:00 він рухаючись на своєму автомобілі зі сторони будинку № 38 по вул. Двірцевій, під`їхав до проїзної частини вказаної вулиці, побачив, як до розмітки пішохідного переходу підійшла жінка, ступила на проїзну частину та почала її переходити. Транспортні засоби, які рухались від неї зліва в напрямку вул. Я. Мудрого зупинились перед пішохідним переходом, серед них зупинився і автомобіль марки ДЕУ Ланос. Позаду вказаного автомобіля рухався автомобіль Москвич, водій якого, прийняв правіше, виїхав на праву полосу руху, та не знижуючи швидкість (приблизно 40 км/год), обігнавши автомобіль Ланос, виїхав на пішохідний перехід та здійснив наїзд на пішохода. Зупинившись, водій автомобіля Москвич вийшов з автомобіля та пояснив, що під час руху його засліпило сонце, у зв`язки з чим він не побачив пішохода.
Крім того, суд проаналізував фактичні дані, що містяться у:
- протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемі до нього, згідно якого встановлено місце пригоди, детально описано місцезнаходження та пошкодження автомобіля;
- висновку судовомедичної експертизи про характер, механізм, локалізацію та тяжкість заподіяних потерпілій ОСОБА_11 тілесних ушкоджень;
- протоколі проведення слідчого експерименту від 19 листопада 2019 року, за участю свідка ОСОБА_10 та експерта ОСОБА_12 , відповідно до якого встановлено місце наїзду на пішохода;
- висновку автотехнічної експертизи, згідно якого рульове управління, гальмівна система та ходова частина автомобіля, яким керуваав ОСОБА_8 , на момент скоєння даної дорожньо-транспортної пригоди перебували в працездатному стані і виконували покладені на них функції;
- протоколі додаткового огляду місця події від 7 жовтня 2019 року за участі ОСОБА_8 , відповідно до якого останній пояснив обставини дорожньотранспортної пригоди;
- висновку експерта від 22 листопада 2019 року, відповідно до якого, з технічної точки зору, в даній дорожній ситуації дії водія автомобіля марки «АЗЛК 21406», які: за свідченнями ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 2.3 (б) та п. 12.3 Правил дорожнього руху, а за показаннями свідка ОСОБА_10 вимогам п. 2.3 (б) та п. 18.4 Правил дорожнього руху, знаходились у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди, оскільки водій ОСОБА_8 , виконуючи вимоги вищезгаданих пунктів ПДР, мав технічну можливість запобігти дану ДТП шляхом застосування гальмування та зупинки автомобіля до місця наїзду на пішохода;
Суд першої інстанції, з`ясувавши передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмета доказування, встановив факт наявності суспільно небезпечного діяння й обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК. Кваліфікація дій засудженого є правильною.
Фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення отримано в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення. Тому ці дані в силу ст. 84 КПК є доказами у кримінальному провадженні. Переконливих аргументів, які би свідчили про протилежне та про істотне порушення судом вимог ст. 94 КПК, у касаційних скаргах не наведено.
Вирок суду першої інстанції за змістом відповідає вимогам статей 370, 373, 374 КПК.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційними скаргами захисника та законного представника, доводи яких є аналогічні за змістом доводам, викладеним у їх касаційних скаргах, відповідно до вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК ретельно перевірив зазначені в них доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які залишив їх без задоволення, при цьому навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення.
Зокрема, з приводу показань ОСОБА_8 , що дорожньо-транспортна пригода відбулася з вини пішохода, апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції врахував такі показання, їх належно оцінив та з врахуванням показань потерпілої, свідка ОСОБА_10 , який був безпосереднім очевидцем події, слідчого експерименту за участю останнього, висновком експерта від 22 листопада 2019 року, визнав такими, що надані з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Доводи касаційних скарг про те, що суди належним чином не надали належної оцінки показанням свідка ОСОБА_10 , які, на думку сторони захисту, є недопустимим доказом, оскільки вказаний свідок не був очевидцем дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вказаний свідок був безпосередньо допитаний в суді першої інстанції. Суд оцінив його показання та визнав їх належним та допустимим доказом у справі, оскільки вони узгоджуються зі слідчим експериментом, на якому останній вказав в деталях події дорожньо-транспортної пригоди, так як був безпосереднім свідком, а також з висновком експерта від 22 листопада 2019 року.
Аналогічні доводи були предметом розгляду апеляційного суду, який зазначив, що свої показання свідок ОСОБА_10 неодноразово підтверджував як при допиті під час досудового розслідування, на слідчому експерименті, так і в судовому засіданні.
Доводи сторони захисту про безпідставну відмову судом першої інстанції у задоволенні клопотання про доручення проведення слідчого експерименту за участю засудженого та проведення іншої автотехнічної експертизи, також були предметом розгляду апеляційного суду, який зазначив, що відповідно до вимог ст. 332 КПК, доручати проведення експертизи під час судового розгляду є правом, а не обов`язком суду. Відтак, оскільки місцевий суд обґрунтовано виходив з достатності дослідженого обсягу доказів, та з врахуванням того, що показання засудженого вже були предметом дослідження судової авто-технічної експертизи, а інших підстав, передбачених статтями 332, 242 КПК для проведення експертизи встановлено не було, апеляційний суд прийшов до висновку про обґрунтованість відмови у задоволенні такого клопотання.
Доводи касаційної скарги законного представника про те, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з засудженого на користь потерпілої моральну шкоду, оскільки дорожньо-транспортна пригода відбулася з її вини, є безпідставними.
Відповідно ч. 1 ст. 129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Статтею 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Встановивши доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, місцевий суд, приймаючи рішення щодо стягнення з останнього на корить потерпілої ОСОБА_9 моральної шкоди, повною мірою дотримався вимог статей 22, 23, 1167, 1168 ЦК, статей 127-129 КПК.
Решта доводів касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених у справі обставин, що на підставі ст. 433 КПК не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.
Відтак, Суд вважає, що захисник та законний представник у своїх касаційних скаргах не навели переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень.
Вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованими та вмотивованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374 та 419 КПК, у них зазначено відповідні підстави та положення закону, якими керувалися ці суди при постановленні своїх рішень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у кримінальному провадженні судом не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційних скарг і скасування судових рішень відсутні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Краматорського міського суду Донецької області від 2 грудня 2020 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 2 березня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_8 без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_3