ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8317/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/25/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч. 1 ст. 263 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 січня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду 05 січня 2022 р. апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_5 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 05 жовтня 2021 р. у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0001074 від 27 квітня 2020 р. , яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Суходіл Гусятинського району Тернопільської області, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимий

визнаний невинуватим та виправданий у зв`язку недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення.

Вирішено долю речових доказів.

Процесуальні витрати на залучення експертів для проведення судової вибухотехнічної експертизи №9-68/20 у сумі 1144.15 грн. та судової дактилоскопічної експертизи № 3/1-397/20 в сумі 653.80 грн. віднесено на рахунок держави.

Справу розглянуто з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 .

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, просить виправдувальний вирок скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком 3 (три) роки, стягнути з обвинуваченого судові витрати за проведення судової вибухотехнічної експертизи 1144 грн. 15 коп.

На переконання апелянта, місцевий суд, приймаючи рішення про відсутність в діях ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахував показання одних свідків та критично оцінив показання інших.

Так, свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були допитані в суді, змінили свої показання, зазначивши, що гранати в руках обвинуваченого не бачили, а на досудовому слідстві їх працівники поліції примусили давати показання проти нього шляхом погроз, однак з приводу погроз жоден з них в правоохоронні органи не звертався.

Крім цього, місцевий суд на думку апелянта, критично оцінив показання свідка ОСОБА_13 і безпідставно не взяв їх до уваги. Зазначений свідок заявив в судовому засіданні, що, проживаючи в м. Тернополі в одній квартирі з ОСОБА_6 , бачив в руках останнього гранату.

Також судом не дано належної оцінки показанням свідка ОСОБА_14 , яка була присутня в якості понятої при огляді місця події 27 квітня 2020 року. Даний свідок зазначила, що обвинувачений під час вказаної слідчої дії говорив щось про гранату, однак не пригадує точно, що саме.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 під час огляду місця події вказав на місце, де викинув гранату, що зафіксовано на відео.

На думку прокурора, місцевим судом з формальних підстав визнано недопустимим протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 року, незважаючи на те, що всі події, які мали місце в с. Малий Ходачків Тернопільського району, фіксувались на відео з урахуванням показань ОСОБА_6 . Зазначає, що в даному випадку проводився огляд місця події, де знаходився вибухонебезпечний припас, під час якого виникла потреба у забезпечені безпеки учасників слідчої дії. Знаходження осіб в безпосередній близькості до вибухонебезпечного предмета становило реальну загрозу для їх життя та здоров`я.

Під час даного огляду вилучені предмети запаковані належним чином та в такому стані надійшли до експерта, а в подальшому з дотриманням вимог Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України), оглянуті слідчим.

З огляду на це прокурор вважає, що судом безпідставно визнано недопустимими: висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 року, згідно якого надані на дослідження два предмети є: з упакування №1 бойовим корпусом наступальної осколочної ручної гранати РГД-5; з упакування №2 бойовим запалом УЗРГМ-2, які в сукупності являються бойовою наступальною осколковою ручною гранатою РГД-5, яка придатна до вибуху та являється бойовим припасом, та протокол огляду від 18 травня 2020 року.

Так, згідно вироку суду органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що в невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці в нього виник злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Реалізуючи свій злочинний умисел, у невстановлений досудовим розслідуванням час, у невстановленому досудовим розслідуванням місці ОСОБА_6 без будь-якого дозволу на придбання, носіння та зберігання боєприпасів придбав боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2.

В подальшому, у період з моменту придбання боєприпасу і до 27 квітня 2020 року ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, зберігав придбаний ним боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2 в приміщенні орендованої ним квартири, що в АДРЕСА_2 .

Надалі, близько 14 год. 00 хв. 27 квітня 2020 року ОСОБА_6 , продовжуючи реалізовувати злочинний умисел, направлений на незаконне придбання, носіння та зберігання бойових припасів без передбаченого законом дозволу, взяв боєприпас - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2 та, тримаючи його при собі, разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на автомобілі ВАЗ 2106, д.н.з. НОМЕР_1 , перевіз його у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, де, викинув у смітник поруч магазину «Продукти», тобто здійснив носіння боєприпасу.

В ході проведення 27 квітня 2020 року огляду місця події ОСОБА_6 , перебуваючи поруч магазину «Продукти» у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, у присутності понятих вказав на смітник та на боєприпас у ньому - корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ-2, що згідно висновку судово- вибухотехнічної експертизи від 28 квітня 2020 року є бойовим припасом і придатний для здійснення вибуху.

Таким чином, на думку органу досудового слідства, ОСОБА_6 , не маючи будь-якого дозволу на такі дії, придбав, зберігав та носив бойовий припас, чим порушив вимоги Постанови Верховної Ради України №2471 XII від 17 червня 1992 року «Про право власності на окремі види майна», «Положення про дозвільну систему», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №576 від 12 жовтня 1992 року, «Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної, холодної і охолощеної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та патронів до них, а також боєприпасів до зброї, основних частин зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом Міністра внутрішніх справ України від 21 серпня 1998 року № 622 з наступними змінами та доповненнями.

Отже, слідчий за погодженням із прокурором дійшли висновку, що ОСОБА_6 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України, тобто придбання, зберігання та носіння бойового припасу без передбаченого законом дозволу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити її з наведених в ній мотивів, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_9 , які просять залишити вирок місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення, ознайомившись з доводами апеляційної скарги прокурора та матеріалами кримінального провадження, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_5 слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

У відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Колегія суддів вважає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції дотримані, судове рішення постановлено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними у ньому доказами, що були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також з наведенням достатніх мотивів та підстав ухвалення виправдувального вироку.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, сторона обвинувачення посилалась на показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та на письмові докази:

- протокол огляду місця події від 27 квітня 2020 р.;

-висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 р.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення тощо.

Згідно ст. 92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. 2. Обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

Показання обвинуваченого ОСОБА_6 суд визнав такими, що підтверджують його невинуватість.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_6 випливало, що 27 квітня 2020 року приблизно о 14 год. 30 хв. він, ОСОБА_12 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 були затримані працівниками поліції за нібито викрадення автомобіля. Близько 15 год. вони були доставлені до відділення поліції, де оперативні працівники кинули його на підлогу, зламавши при цьому йому палець на руці, після чого наказали визнати, що в нього була граната, яку він викинув в смітник в с. Ходачків, бо «інакше буде гірше». Проте він, ОСОБА_6 , не мав, не зберігав та не носив при собі бойових припасів, в тому числі гранату, а обставини, які викладені в обвинувальному акті, не відповідають дійсності.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Під час судового розгляду даного кримінального провадження місцевим судом було допитано в якості свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 не підтвердили факту придбання, зберігання чи носіння ОСОБА_6 бойового припасу. та не заявляли, що бачили, як ОСОБА_6 викидав у сміттєвий бак в с. Малий Ходачків гранату.

З цих підстав місцевий суд правильно взяв до уваги показання вищенаведених свідків як докази, що спростовують твердження сторони обвинувачення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Щодо посилання прокурора у апеляційній скарзі на те, що свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які були допитані в місцевому суді, змінили свої показання, які відрізнялись від тих, що були надані ними під час стадії досудового розслідування, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них. Даний висновок міститься у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 р. справа №740/3597/17, провадження № 51-6070кмо19.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі прокурора на показання свідка ОСОБА_13 про те, що останній бачив в руках обвинуваченого гранату під час проживання з ним в одній квартирі, а суд безпідставно критично оцінив їх, хоча вони доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, - колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що, по-перше, свідок зазначав, що бачив у обвинуваченого предмет, схожий на гранату, а не саму гранату; по-друге, як правильно зазначив місцевий суд, цей предмет, схожий на гранату, не вилучався, експертиза по ньому не проводилася, отже, стверджувати, що ОСОБА_6 незаконно придбав, носив та зберігав боєприпас з огляду на показання свідка, підстав немає.

Міркування свідка ОСОБА_13 з цього приводу є лише припущеннями.

Це ж стосується і показань ОСОБА_14 , на які посилається у своїй апеляційній скарзі прокурор як на доказ вини обвинуваченого, оскільки остання, будучи понятою при огляді місця події 27 квітня 2020 р., вказала, що обвинувачений під час вказаної слідчої дії згадував щось про гранату.

Водночас прокурор у скарзі, наголошуючи на тому, що місцевим судом не дано належної оцінки цим показанням, сам же і зазначає, що свідок під час давання показань не могла згадати, що саме говорив з приводу гранати ОСОБА_6 .

При цьому свідок в судовому засіданні місцевого суду пояснила, що в її присутності як понятої вилучення гранати із сміттєвого контейнера не проводилося, як про це йдеться в протоколі огляду від 27.04.20.

Ці показання свідка матеріалами кримінального провадження не спростовані, не наведено аргументів з цього приводу на користь обвинувачення і в апеляційній скарзі окрім твердження про неналежну оцінку показань даного свідка судом, яке є голослівним та непереконливим.

Відповідно місцевий суд, зіславшись на ч. 5 ст. 237 КПК України, дійшов вірного висновку, що в протоколі відсутні відомості про упакування вилучених предметів.

Окрім того, місцевим судом в судовому засіданні було переглянуто відеозапис, який є додатком до протоколу огляду місця події, та встановлено, що події, які відбуваються на цьому записі, не відповідають тим обставинам, які викладені у відповідному протоколі, що дало законні підстави суду вважати цифровий носій інформації, на якому зафіксовано її проведення, недопустимим доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця або окремих речей, оглядати та вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження. Предмети, які вилучені законом з обігу, підлягають вилученню незалежно від їх відношення до кримінального провадження.

У випадках, передбачених цим Кодексом, хід і результати проведення процесуальної дії фіксуються у протоколі. Протокол підписують усі учасники, які брали участь у проведенні процесуальної дії (ст. 104 КПК України).

Відповідно до ст. 105 КПК України особою, яка провадила процесуальну дію, до протоколу долучаються додатки, таким додатком може бути відеозапис процесуальної дії. Додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовленні, а також засвідченні підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні таких додатків.

Місцевим судом правильно, на думку колегії суддів, встановлено, що протокол огляду місця події в даному кримінальному провадженні складений з порушенням положень ст. ст. 104, 105 КПК України, оскільки він не відображає реального змісту процесуальної дії, а додатки до нього не підписані всіма її учасниками, не забезпечено належного пакування та збереження вилучених доказів, що за встановлених місцевим судом обставин оцінено як істотне порушення вимог КПК України, та є самостійною підставою для визнання даного доказу недопустимим.

Враховуючи такі обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини у подібних справах, дійшов вірного висновку про те, що протокол огляду місця події та додатку до вказаного протоколу є недопустимими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Суд, дослідивши повно, всебічно та неупереджено всі обставини даного кримінального провадження, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, об`єктивно та за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на такому дослідженні, оцінивши кожний поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Крім того, суд визнав недопустимим і похідний від цих доказів висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 року, згідно якого надані на дослідження два предмети є: з упакування №1 бойовим корпусом наступальної осколкової ручної гранати РГД-5; з упакування №2 бойовим запалом УЗРГМ- 2, які в сукупності являються бойовою наступальною осколковою ручною гранатою РГД-5, яка придатна до вибуху та являється бойовим припасом, оскільки висновок експерта не може ґрунтуватись на доказах, які визнані судом недопустимими (ст. 101 ч. 5 КПК України).

Зазначені предмети були оглянуті слідчим після проведення експертиз, що підтверджується протоколом огляду від 18 травня 2020 року та місцевим судом під час судового розгляду.

При цьому місцевий суд врахував доктрину «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), яка знайшла своє відображення у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52; рішення у справі «Шабельник проти України (№ 2)», пункт 66; рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)», згідно з якими визнання одного доказу недопустимим має наслідком невизнання доказами всіх фактичних даних, одержаних на його підставі, тобто матеріали, отримані в результаті використання недопустимого доказу, самі є недопустимими як доказ.

Так як висновок експерта №9-68/20 від 28 квітня 2020 року та протокол огляду від 18 травня 2020 року були складені в результаті дослідження доказів, отриманих без дотримання належної правової процедури, визнаючи протокол огляду місця події недопустимим доказом, місцевий суд визнав недопустимими також висновок експерта та протокол огляду за результатом дослідження речей, вилучених під час огляду місця події 27 квітня 2020 року.

Окремо варто відзначити наданий на дослідження суду висновок дактилоскопічної експертизи №3/1-397/20 від 28 квітня 2020 року, згідно якого на поверхні наданого на дослідження об`єкта схожого на корпус гранати, слідів папілярних узорів не виявлено.

Таким чином, обвинуваченням не доведено суду факту того, що ОСОБА_6 умисно незаконно придбав, зберігав та носив корпус ручної гранати РГД-5 і бойовий запал УЗРГМ -2, які відносяться до бойових припасів, та перевіз у с. Малий Ходачків Тернопільського району Тернопільської області, де викинув їх у смітник поруч магазину «Продукти» і, тим самим, почав незаконно, всупереч чинній дозвільній документації, здійснював носіння боєприпасу.

Проаналізувавши показання свідків, які є логічними, послідовними та такими, що повністю підтверджують доводи виправданого щодо неналежності йому вилучених у нього зброї та боєприпасів, та надані прокурором письмові докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вони у своїй сукупності не доводять поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів зауважує, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини, яка вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом», зокрема, у рішенні ЄСПЛ «Козинець проти України», суд зазначає, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Статтею 62 Конституції України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Крім цього, згідно роз`яснень, які містяться в ч. 2 п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного, обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливі збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Таким чином, суд першої інстанції дотримався вимог закону, належним чином мотивував своє рішення в частині виправдання ОСОБА_6 , а тому апеляційні доводи прокурора є безпідставними.

Будь-яких процесуальних порушень при дослідженні й оцінці доказів, які б ставили під сумнів правильність висновків суду щодо недоведеності ОСОБА_6 у вчиненні висунутого йому обвинувачення, судом не допущено.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні та, відповідно, скасування вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 05 жовтня 2021 р. стосовно ОСОБА_6 з постановленням свого вироку, як про це прокурором порушено питання.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської обл. від 05 жовтня 2021 р. щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді