Єдиний унікальний номер: 379/481/21
Провадження № 1-кп/379/11/22
УХВАЛА

15 лютого 2022 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області у складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №3 клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000214 від 01 грудня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.368, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України,

В С Т А Н О В И В:
На розгляді Таращанського районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.368, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України.

25.01.2022 через підсистему «Електронний суд» до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , в якому він ставить питання про визнання очевидно недопустимими ряду доказів, наданих стороною обвинувачення, посилаючись на положення ч.2 ст. 89 КПК України.

Клопотання захисника мотивоване тим, що згідно приписів ст. 87 КПК України одним із істотних порушень прав людини і основоположних свобод, що зумовлюють недопустимість доказів, є здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Такий доказ має визнаватись судом недопустимим на будь-якій стадії судового розгляду і єдиним критерієм згідно ст. 89 КПК України, яким суд повинен керуватися при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду, є критерій очевидності такої недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України, і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів, що в такому випадку, зобов`язує суд визнати такий доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість його дослідження або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато.

Посилаючись на зміст ч.1 ст. 233, ч. 2 ст. 234 КПК України, захисник вказує на істотне порушення прав обвинувачених під час проведення ряду обшуків у даному кримінальному провадженні та зазначає, що зі змісту усіх долучених стороною обвинувачення протоколів обшуків від 11.02.2021 року, окрім обшуків за адресою: АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , вбачається, що усі вони були проведені як невідкладні на підставі ст. 233 КПК України, проте жодна з підстав, передбачених ч. 1 ст. 233 КПК України, до вказаних обшуків застосована бути не може, оскільки їх метою, а отже і підставою, було виключно відшукування та збирання доказів вини обвинувачених, що не відноситься до переліку невідкладних.

Оскільки, на думку захисника, вказані обшуки були проведені за відсутності відповідного судового дозволу та з грубим порушенням суттєвих умов проведення такої слідчої дії, він вказує на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвал Шевченківського районного суду міста Києва від 16.02.2021 року, якими вказані обшуки були в подальшому легалізовані, посилаючись на позицію Верховного Суду від 08.04.2021 року у справі № 573/2028/19 від 05.02.2019 року у справі № 754/12820/15-к.

Тому, на переконання сторони захисту, відповідні докази (документи), являються очевидно недопустимими, зокрема, постанови про визнання речовими доказами вилучених під час вказаних обшуків речей і документів, протоколи їх огляду, висновки експертів, об`єктами яких, були вказані речі і документи.

У зв`язку із цим захисник просить визнати очевидно недопустимими такі докази, що надані суду стороною обвинувачення:

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, нежитлового (офісного приміщення), частину якого, займає відділ реєстрації сільськогосподарської техніки ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, що за адресою: м. Київ, вул. Саперно-Слобідська 8;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, приміщення за адресою: Київська область, м. Тетіїв, вул. Центральна 20;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, т.з. «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 ;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, квартири за адресою: АДРЕСА_4 ;

- протокол обшуку від 11.02.2021 року з додатками до протоколу, будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

- постанову про визнання речовими доказами від 11.02.2021 року, речей і документів, вилучених в ході проведення обшуку нежитлового (офісного приміщення), частину якого, займає відділ реєстрації сільськогосподарської техніки ГУ Держпродспоживслужби в Київській області, що за адресою: м. Київ, вул. Саперно- Слобідська 8;

- постанову про визнання речовими доказами від 11.02.2021 року, речей і документів, вилучених в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_5 ;

- постанову про визнання речовими доказами від 11.02.2021 року, речей і документів, вилучених в ході проведення обшуку т.з. «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 ;

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6112/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6120/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6119/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6116/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6115/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6116/21);

- ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 16.02.2021 року (Справа № 761/6121/21);

- протокол огляду від 18.02.2021 року, об`єктом якого, був мобільний телефон марки Xiaomi Redmi 4А (іmeі 1: НОМЕР_2 , іmeі 2: НОМЕР_3 ), вилучений в ході обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ;

- протокол огляду від 19.02.2021 року, об`єктом якого, були речі вилучені в ході обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_5 ;

- протокол огляду від 22.02.2021 року, об`єктом якого, був мобільний телефон марки Redmi (іmeі 1: НОМЕР_4 , іmeі 2: НОМЕР_5 ), с/н: НОМЕР_6 , вилучений в ході обшуку т.з. «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 ;

- протокол огляду від 26.02.2021 року, металевого сейфу вилученого в ході обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протокол огляду від 19.02.2021 року, об`єктом якого, були грошові кошти, вилучені в ході обшуку за адресою: м. Київ, вул. Саперно-Слобідська 8;

- протокол огляду від 19.02.2021 року, об`єктом якого, були документи та речі, вилучені в ході обшуку за адресою: м. Київ, вул. Саперно-Слобідська 8;

- протокол огляду від 19.02.2021 року, об`єктом якого, були документи та речі, вилучені в ході обшуку т.з. «Renault Sandero» д.н.з. НОМЕР_1 ;

- протокол огляду від 18.02.2021 року, об`єктом якого, були документи та речі вилучений в ході обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_2 ;

- протокол огляду від 18.02.2021 року, об`єктом якого, були документи та речі вилучений в ході обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_3 ;

- висновок експерта СЕ-19/111-21/19784-ПЧ;

- висновок експерта СЕ-19/111-21/14889-ПЧ.

В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 своє клопотання підтримав та наполягав на його задоволенні.

Обвинувачений ОСОБА_7 також просив задовольнити заявлене клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисники - адвокат ОСОБА_5 і ОСОБА_6 в судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_8 підтримали та просили задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_9 та її захисник - адвокат ОСОБА_10 в судовому засіданні клопотання захисника ОСОБА_8 підтримали та просили задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти клопотання сторони захисту, вказуючи на те, що невідкладені обшуки проводились з метою врятування майна і в подальшому стороною обвинувачення були отримані відповідні ухвали слідчого судді на легалізацію їх проведення, тому доводи захисту безпідставні.

Суд, дослідивши зміст поданого клопотання, заслухавши думки учасників судового провадження, дійшов наступних висновків.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України, зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі від 05 жовтня 2012 року № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Тобто кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 84 Кримінального процесуального кодексу України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно із ч. 1 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

А відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 89 Кримінального процесуального кодексу України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною 1 ст. 87 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 86 Кримінального процесуального кодексу України, допустимість доказів це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів і такі докази підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а й в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Крім того, особливе значення судом надається підтримці балансу інтересів різних учасників кримінального судочинства в рамках процесу доказування у кримінальному провадженні, що становить основний зміст кримінально-процесуальної діяльності.

Вирішення клопотання сторони захисту до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів як реалізація права сторони не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд у будь-який час може визнати не допустимим та неналежним кожен доказ. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Також суд зазначає, що в умовах змагальності процесу в багатьох випадках досить складно передбачити наперед напрямок розвитку подій під час судового розгляду, оскільки сторона захисту може вільно обирати свою тактику від повного визнання вини до повного її заперечення, вона може визнати певні фактичні обставини або навпаки висловити несподівані аргументи, які потребуватимуть перевірки, вона також може заперечувати допустимість чи достовірність одного, кількох або всіх доказів або навпаки не бачити в цьому сенсу тощо.

Саме така непередбачуваність змагального процесу потребує пошуку судом відповідного балансу конкуруючих інтересів держави, потерпілого, обвинуваченого та інших осіб у кожному конкретному випадку для того, щоб забезпечити справедливість процесу в цілому. Це також вимагає застосування такого підходу до тлумачення норм процесуального права, які мають відомий рівень абстрактності, щоб це не створило, ані невиправданих переваг однієї зі сторін процесу, ані невиправданих формальних перепон для реалізації сторонами своїх прав і обов`язків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини, при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом» (рішення у справі «Walchli v. France»).

Також Європейський суд з прав людини звернув увагу, що основним аспектом права на справедливий судовий розгляд є те, що кримінальне провадження, в тому числі елементи такого провадження, пов`язані з процедурою, повинні бути змагальними. Право на змагальність означає, що в кримінальному провадженні як стороні обвинувачення, так і стороні захисту повинна забезпечуватись можливість бути обізнаною про факт подання іншою стороною зауважень та коментувати подані зауваження та докази (рішення у справі «Брандштеттер (Brandstetter) проти Австрії»).

Суд зауважує, що на даній стадії судового розгляду безпосереднє дослідження доказів судом ще не розпочато. Водночас, за змістом ч.2 ст. 89 КПК України встановлення очевидної недопустимості доказу тягне за собою неможливість його дослідження.

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що вцілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатності його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що заявлене клопотання захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84, 86, 87, 89, 94, 290, 349, 369, 372, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд

П О С Т А Н О В И В:
У задоволені клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про визнання доказів очевидно недопустимими у кримінальному провадженні № 0000214, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01 грудня 2020 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ОСОБА_7 та ОСОБА_9 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.28, ч.1 ст.368, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Повний текст ухвали проголошено 16.02.2022 о 16-00 год.

Головуючий суддя Таращанського районного суду Київської області ОСОБА_1