Справа № 333/1279/21
Провадження № 1-і/333/1/21
УХВАЛА
30 вересня 2021 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:

судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 щодо продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_6 на розгляді знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України.

30 вересня 2021 року до суду надійшло клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_3 щодо продовження ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у вказаному кримінальному провадженні.

Розпорядженням керівника апарату суду від 30 вересня 2021 року було призначено повторний автоматизований розподіл клопотання через перебування судді ОСОБА_7 на лікарняному.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 року клопотання прокурора про продовження строку триманні під вартою у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 було передано у провадження судді ОСОБА_1 .

Суд прийняв рішення розглядати клопотання прокурора, виходячи з такого.

Згідно вимог ст. 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершено до його спливу. Таким чином, розгляд питання доцільності подальшого утримання обвинуваченого під вартою є не правом, а обов`язком суду.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав своє клопотання щодо продовження строку запобіжного заходу ОСОБА_5 , зазначивши, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу ОСОБА_5 , а саме: переховуватися від суду, органів досудового розслідування, вчинити інше кримінальне правопорушення не відпали, тому необхідно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому.

Останній обвинувачується у скоєнні злочинів, які згідно ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до шести років. Зібрані у кримінальному провадженні докази достатньо вказують на винуватість ОСОБА_5 у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України. Обвинувачений раніше судимий за вчинення корисливих злочинів, офіційно не працевлаштований, що може свідчити про те, що єдиним джерелом його доходів є протиправна діяльність і він може безперешкодно покинути межі м. Запоріжжя, усвідомлюючи тяжкість вчинених ним злочинів, а також невідворотність покарання. Крім того, жоден із більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_5 не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 зазначив, що потреба у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відсутня, він повинен бути змінений іншим, більш м`яким запобіжним заходом, а саме цілодобовим домашнім арештом за місцем свого проживання. Обвинувачений не має наміру переховуватися від суду, ризик переховуватися від суду прокурором не доведений, скоювати нові злочин останній не збирається. Сама лише тяжкість інкримінованого злочину не може бути підставою для продовження самого суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_5 вказав, що вину визнає у повному обсязі, клопотання захисника про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт підтримав. Зазначив, що має на утриманні матір-пенсіонерку, не працював, тому скоював крадіжки. Після звільнення з-під варти, впевнений, що влаштується на роботу і буде мати кращий матеріальний стан, щоб не вчиняти корисливі кримінальні правопорушення.

Розглянувши клопотання прокурора, заслухавши думку обвинуваченого та захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов до такого.

З витребуваних для огляду у судовому засіданні матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 встановлено, що 06.02.2021 року ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя до обвинуваченого ОСОБА_5 було застосовано запобіжний захід тримання під вартою.

Ухвалою суду від 22 березня 2021 року клопотання прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 2 Запорізької області ОСОБА_3 задоволено частково, обрано запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а саме до 20 травня 2021 року з альтернативним запобіжним заходом заставою у розмірі 45 400 грн.

У подальшому строк тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_5 був за клопотаннями прокурора неодноразово продовжений: ухвалою суду від 17 травня 2021 року до 15 липня 2021 року включно; ухвалою від 08 липня 2021 року до 05 вересня 2021 року; ухвалою від 03 серпня 2021 року до 02 жовтня 2021 року.

Згідно вимог ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частина 2 ст. 331 КПК України передбачає, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За змістом ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).

Прокурор під час судового засідання, на думку суду, довів наявність фактів, зміст яких переконав суд у тому, що обвинувачений ОСОБА_5 міг вчинити злочини, вказані в обвинувальному акті.

Тобто, на даному етапі судового розгляду обвинувачення обґрунтоване, доводи обвинуваченого, заявлені на свій захист, будуть перевірятися в ході судового розгляду у встановленому законом порядку.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою, суд оцінює та враховує у сукупності такі обставини: особистість обвинуваченого (раніше неодноразово (сім разів) судимий за скоєння у т.ч. корисливих, тяжких злочинів; звільнився лише 14.04.2020 року по відбуттю покарання за останньою судимістю), його майновий стан (офіційно не працює, відсутні докази щодо наявності постійного щомісячного доходу), соціальні зв`язки (одружений, має на утриманні матір-пенсіонерку).

Також, при вирішенні клопотання прокурора судом враховується також і тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, передбаченого ч.3 ст.185 КК України (санкція зазначеної статті передбачає позбавлення волі на строк від 3 до 6 років позбавлення волі).

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжких злочинів та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказані злочини, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні та продовженні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.

Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

За змістом обвинувальних актів, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжких корисливих злочинів, тому у суду є певні переконання, що ризик продовження злочинної діяльності є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у тому числі, і на відомостях щодо відсутності офіційного та постійного місця роботи обвинуваченого, та, як наслідок, відсутності законних джерел доходу.

Таким чином, при аналізі пояснень учасників судового засідання, дослідженні матеріалів кримінального провадження, на думку суду, відносно обвинуваченого продовжує існувати ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість вчинити інший злочин.

Враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, розцінюючи зазначений ризик як реальний та такий, що виправдовує обмеження свободи фізичної особи, суд з урахуванням викладеного, приймає рішення про продовження відносно ОСОБА_5 строку тримання під вартою по 28.11.2021 року.

Під час обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 останньому також застосував альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 45 400 грн. В даному випадку, у суду відсутні підстави для погіршення становища обвинуваченого, тому вважаю за необхідне вказаний запобіжний захід залишити як альтернативний.

Під час розгляду питання про запобіжний захід ОСОБА_5 суд розглянув клопотання захисника ОСОБА_8 щодо можливості застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого альтернативного запобіжного заходу, у т.ч. домашнього арешту.

Водночас, в даному випадку, враховуючи особистість обвинуваченого, ризик вчинення ОСОБА_5 іншого злочину є настільки вагомим, що суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти забезпеченню обвинуваченого покладеного на нього процесуальних обов`язків. Вважаю, що запобіжний захід відносно ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою є доцільним та відповідає принципу винятковості даного запобіжного заходу.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 181, 182, 183, 331, 372, 395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_5 задовольнити частково.

Продовжити строк тримання обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою в ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України по 28.11.2021 року (включно).
ОСОБА_5 або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі 40 540 (сорок тисяч п`ятсот сорок) грн.

У разі внесення вказаної застави на ОСОБА_5 покладаються наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження за першою вимогою;

- не відлучатися з м. Запоріжжя без дозволу судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження;

- повідомляти суддю, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому та його захиснику.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали оголошено учасникам провадження 01.10.2021 року об 11-00 год.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1