Справа № 461/7874/21
Провадження № 1-кс/461/5312/21
УХВАЛА
Іменем України
22.09.2021 року слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участі слідчого ОСОБА_3 , директора ДП «Львівський науково дослідний радіотехнічний інститут» ОСОБА_4 , представника власника майна ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно -

в с т а н о в и в:

Старший слідчий СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 , за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях спеціалізованої прокуратуриу військовій та оборонній сфері Західного регіону ОСОБА_6 , звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на наступне майно: автомонтажний корпус площею 2347,2 кв.м, що за адресою: м.Львів, вул.Наукова, 7, реєстраційний номер майна 7456045, форма власності: загальнодержавна, власник ДП «ЛНДРТІ»; комплекс інженерних споруд (насосної станції), площею 67,8 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101, форма власності: державна, власник ДК «Укроборонпром», , право господарського відання ДП «ЛНДРТІ», ; корпус №2, площею 1489,1 кв.м, що за адресою: м. Львів, вул.Наукова,7, реєстраційний номер майна 101, форма власності: державна, власник ДК «Укроборонпром», , право господарського відання ДП «ЛНДРТІ», ; будівлю овочесховища з підвалом, площею 794,6 кв.м, що за адресою: м.Львів, вул.Наукова, 7, реєстраційний номер майна 101, форма власності державна, власник ДК «Укроборонпром», , право господарського відання ДП «ЛНДРТІ», ; виробничу споруду фарбування камер, площею 261 кв.м, що за адресою: м.Львів, вул.Наукова,7, реєстраційний номер майна 101, форма власності державна, власник ДК «Укроборонпром», , право господарського відання ДП «ЛНДРТІ», 2.

Слідчий обґрунтовує своє клопотання тим, що службові особи ДП «Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут» за попередньою змовою з службовими особами ДПА у Львівській області, зловживаючи службовим становищем, умисно, з метою одержання неправомірної вигоди, всупереч інтересам служби, здійснюють незаконне виведення майнового комплексу ДП «ЛНДРТІ», що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Наукова 7, в інтересах третіх осіб. Тому, з метою забезпечення збереження вказаного нерухомого майна, слідчий просить клопотання задоволити.

Слідчий в судовому засіданні клопотання підтримав, просив таке задоволити.

Директор ДП «Львівський науково дослідний радіотехнічний інститут» ОСОБА_4 та представник ОСОБА_5 заперечили щодо накладення арешту, просили відмовити у задоволенні такого.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Так, частиною першою ст.170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчим управлінням ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000029 від 16.09.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України.

Постановою старшого слідчого відділу слідчого управління ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 від 18.09.2021 року визнано речовим доказом об`єкти нерухомого майна, а саме: автомонтажний корпус площею 2347, 2 м. кв., за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 7456045;комплекс інженерних споруд (насосної станції), площею 67, 8 м. кв., за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101; корпус №2, площею 1489,1 м. кв., за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101; -будівля овочесховища з підвалом, площею 794,6 м.кв., за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 101; виробнича споруда фарбування камер, площею 261 м. кв., за адресою м.Львів, вул..Наукова, 7, реєстраційний номер майна 101.

Як визначено у ч. 1 ст. 318 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (відповідно до рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льоннрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Тобто, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Слідчий зазначає, що метою накладення арешту є забезпечення збереження нерухомого майна.

Однак, слід зазначити, що чинним КПК України не передбачено такої мети накладення арешту як збереження нерухомого майна, відтак у слідчого судді відсутні правові підстави для накладення арешту на нерухоме майно.

Частина 1 ст.173 КПК України передбачено, що слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Слідчий всупереч ч.1 ст.173 КПК України не довів необхідності застосування арешту та наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК України. Не довів, що існує можливість приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Слідчий всупереч ч.2 ст.170 КПК України не довів мету арешту.

Всупереч ч.3 ст.132 КПК України слідчий не довів, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого і може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звертається із даним клопотанням.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість поданого клопотання та вважає за необхідне у задоволенні такого відмовити.

Керуючись ст. ст.170-173, 309, 395 КПК України, слідчий суддя -

у х в а л и в:

у задоволенні клопотання старшого слідчого СУ ГУ НП у Львівській області ОСОБА_3 про накладення арешту на майно - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо, ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1