ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №619/4582/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №11-кп/818/3218/21
Категорія: ч.2 ст.15, ч.3 ст.305, ч.3 ст.307,
ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.201, ч.4 ст.321, ч.2 ст.307 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Харкова судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 17 вересня 2021 року, -

УСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , 1988 року народження, на 60 діб, до 15 листопада 2021 року.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та зазначає, що:

-всі ризики, на які посилається прокурор у своєму клопотання, є лише припущенням сторони обвинувачення і протилежному немає жодних доказів. Відзначила, що всі матеріали досудового розслідування у порядку ст.290 КПК України вже відкриті сторонам, що виключає ризик впливу ОСОБА_7 на учасників кримінального провадження та ризик знищення речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Вважає, що за відсутності ризиків, передбачених ст.177 КПК України, ОСОБА_7 не становить небезпеки для суспільства, а тому відповідно немає жодних підстав для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

-досудове розслідування було проведено із порушенням вимог кримінального процесуального закону, а саме:

?затримання ОСОБА_7 20.03.2021 року супроводжувалось нанесенням останньому тілесних ушкоджень;

?при затриманні ОСОБА_7 було порушено його право передбачене Конституцією України, оскільки останнім зазначалось про те, що він не володіє в достатній мірі державною мовою, однак йому не було надано перекладача;

?протокол пред`явлення особи для впізнання від 18.03.2021 року не відповідає вимогам КПК України і складений з порушенням ч.4 ст.223, ч.ч.2, 3 ст.228 КПК України.

?у протоколі за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж висвітлені розмови ОСОБА_8 з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_7 з ОСОБА_11 , що у протоколах були зафіксовані російською мовою. Відзначила, що частина розмов, здійснювались ромською мовою, однак, за відсутності в країні кваліфікованих перекладачів, переклад, що зафіксований у протоколі, на думку захисника, є не професійним та таким, що був здійснений з грубим порушенням норм чинного законодавства, тобто може бути визнаний не допустимим доказом, відповідно до ст.87 КПК України;

?підозра ОСОБА_7 ґрунтується виключно на суб`єктивних судженнях сторони обвинувачення, що підтверджується наявними формулюваннями «У невстановленому місці», «У невстановлений час»;

?всі протоколи про проведення негласних слідчих розшукових дій у цьому кримінальному провадженні, розсекречені з порушеннями, а отже взагалі не мали братися суддею до уваги як допустимі докази;

-об`єктивна сторона інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень передбачає дві альтернативні форми дій, а саме переміщення предметів злочину через митний кордон України: поза митним контролем; з приховуванням від митного контролю. Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони контрабанди є місце вчинення злочину митний кордон. Відзначила, що Донецька область, хоча і окупована Російською Федерацією, проте є частиною України.

Наголосила, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, одружений, має двох малолітніх дітей на утриманні, має роботу та дохід для існування, а також є членом і активістом громадських організацій. Звернула увагу, що ОСОБА_12 при продовженні строку тримання під вартою, ухвалою суду від 05.08.2021 року, було визначено заставу у розмірі 80 прожиткових мінімумів, а ОСОБА_13 , ухвалою суду від 17.09.2021 року, продовжено строк процесуальних обов`язків.

Просить ухвалу суду скасувати, застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, а саме цілодобовий домашній арешт або визначити суму застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що на думку захисника буде достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Обвинувачений ОСОБА_7 , прокурор, будучи повідомленими належним чином про дату, час та місце судового засідання, заяв чи клопотань про особисту участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції не надали, у зв`язку з чим апеляційний розгляд проводився за відсутності останніх.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_6 , яка підтримала свою апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15, ч.3 ст.305, ч.3 ст.307, ч.3 ст.28, ч.2 ст.15, ч.2 ст.201, ч.4 ст.321, ч.2 ст.307 КК України, серед яких є особливо тяжкі злочини, за які може бути призначено покарання до 12 років позбавлення волі, на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Поряд з цим, у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, а саме того, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, в особливо великих розмірах, у складі організованої групи, а також у закінченому замаху на контрабанду сильнодіючих лікарських засобів, у складі організованої групи, на думку колегії суддів, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя та здоров`я населення.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності таких дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків.

За таких обставин, посилання захисника на недоведеності існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки існування ризиків в тому числі і втечі від правоохоронних органів та суду об`єктивно вбачається з відомостей, що є наявними у кримінальному провадженні.

Щодо посилань сторони захисту на те, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання, одружений, має двох малолітніх дітей на утриманні, має роботу та дохід для існування, а також є членом і активістом громадських організацій, в даному конкретному випадку недостатньо свідчить про належне виконання обвинуваченими своїх процесуальних прав та обов`язків, в разі обрання щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Що стосується доводів захисника про допущені порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, колегія суддів не бере до уваги, оскільки зазначені обставини, повинні бути оцінені судом при ухвалені остаточного рішення у цьому кримінальному провадженні.

Відносно вказаних в апеляційній скарзі захисника фактів здійснення відносно ОСОБА_7 співробітниками поліції незаконних дій, то вони можуть бути перевірені за дорученням суду першої інстанції на підставі заяви останнього або правоохоронними органами при безпосередньому зверненні до них із заявою.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим ОСОБА_7 його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 , а також відсутності підстав для зміни чи скасування судового рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: