ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/807/90/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/5412/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2019 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт.Світлодолинського Саратського району Одеської області, який проживав за адресою: АДРЕСА_1 ,

якого засуджено до довічного позбавлення волі,

ВСТАНОВИЛА
Вказаною ухвалою районного суду відмовлено в задоволенні клопотань засудженого ОСОБА_8 про звільнення від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, про визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду, про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки.

В апеляційній скарзі засуджений просив ухвалу скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивував тим, що до нього мають бути застосовані положення ст.3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і ст.28 Конституції України, не зважаючи на відсутність у кримінальному кодексі України механізму заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на реальний термін, оскільки до загальних засад кримінального провадження відноситься у тому числі забезпечення права на свободу та особисту недоторканність. Крім того, суд першої інстанції належним чином не дослідив його характеристику з міст позбавлення волі, відповідно до якої він підтримував рівні взаємовідносини з іншими засудженими, адекватно реагував на критику, намагався утримувати у чистоті спальне місце, дбайливо ставився до майна колонії, виконував передбачені законом вимоги персоналу, виконував роботи із самообслуговування, має заохочення. Зазначені обставини мають значення для правильного вирішення питань, що виникли в процесі виконання вироку.

Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка заперечувала проти апеляційної скарги та просила ухвалу суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ухвали, ОСОБА_8 засуджено вироком апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року за ст.ст.93 п.п.«а», «і», 86 ч.2, 215 ч.2, 101 ч.1, 42 КК УРСР (1960 року), 185 ч.2 КК України (2001 року) до довічного позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з клопотаннями про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді 15 років позбавлення волі, про звільнення від покарання або заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у виді позбавлення волі на певний строк, визначення чіткого терміну перегляду покарання та критеріїв його можливого перегляду, про приведення вироку у відповідність до чинного законодавства, а також про звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку зі зміною обстановки.

Відмовляючи в задоволенні даних клопотань, суд першої інстанції виходив з того, що вирішення питання можливості звільнення засуджених до довічного позбавлення волі осіб відноситься лише до компетенції держави та полягає у встановленні нових законодавчих процедур, які на сьогодні не існують, тому і не можуть бути застосовані судом. Питання щодо визначення терміну перегляду призначеного покарання та критеріїв, за яких можливий такий перегляд не віднесений до переліку питань, які вирішує суд в порядку виконання вироків, тому в задоволенні клопотання в цій частині суд вважав за необхідне відмовити. Питання приведення вироку у відношенні ОСОБА_8 у відповідність до вимог кримінального законодавства неодноразово розглядалось по суті, на сьогодні нових обставин, які б свідчили про неправильну кваліфікацію дій засудженого або невірне призначення покарання, немає. Звільнення засудженого до довічного позбавлення волі від відбування покарання на підставі в порядку ст. 50 КК (в редакції 1960 року) є неможливим.

Зазначені висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає обґрунтованими, вмотивованими та такими, що базуються на нормах діючого кримінального законодавства.

Так, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким визначені положеннями ст.ст. 81, 82 КК. Однак, відповідно до п.п. 3, 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 26.04.2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», такі можуть бути застосовані лише до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк. До такого виду покарання, як довічне позбавлення волі механізм заміни невідбутої частини покарання більш м`яким застосованим бути не може.

Положеннями ч.1 ст.87 КК передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України.

Отже, відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого про звільнення його від покарання або заміну покарання у вигляді довічного позбавлення волі більш м`яким та призначення покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк районний суд правильно зазначив, що чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням виключно у порядку ст.87 КК, тобто шляхом помилування, що виходить за межі повноважень суду.

Передбачена кримінальним кодексом можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці ЄСПЛ.

Питання визначення терміну перегляду призначеного йому покарання та критеріїв, за яких можливий такий перегляд не віднесено до переліку тих, які вирішує суд в порядку виконання вироків, та не може бути предметом розгляду суду у відповідності до положень ст. 537 КПК. А отже, суд першої інтенції вірно врахував положення зазначеної норми кримінального закону, з чим погоджується і колегія суддів.

Щодо розгляду питання про приведення вироку Апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного йому покарання у відповідність до чинного кримінального законодавства, з урахуванням вимог щодо дії закону в часі, та призначення йому покарання вигляді позбавлення волі на певний строк на підставі ст.42 КК (у редакції 1960 року), шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначення йому покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років та, зарахувавши йому відбутий строк покарання, звільнити з-під варти судова колегія виходить з такого.

Обвинувальний вирок Апеляційним судом Запорізької області щодо ОСОБА_8 було ухвалено 19.04.2002 року, тоді як Кримінальний кодекс України набрав чинності з 1 вересня 2001 року. При призначенні покарання колегією суддів були враховані вимоги закону про кримінальну відповідальність на момент постановлення вироку, та дії ОСОБА_8 були частково перекваліфіковані. Зазначений вирок було переглянуто колегією суддів палати Верховного суду України у кримінальних справах та залишено без змін.

Отже, враховуючи викладене, а також взявши до уваги те, що аналогічне клопотання вже було предметом судового розгляду, та з моменту останнього рішення з цього приводу прийнятого Ізяславським районним судом Хмельницької області 07.07.2010 року, доказів про виникнення нових обставин стороною захисту суду не надано, колегія суддів знаходить доцільною відмову у його задоволенні

Не є можливим і застосування до засудженого механізму звільнення від кримінальної відповідальності передбаченого ст.50 КК (в редакції 1960 року), оскільки вказана норма була дієвою виключно на стадії розслідування та під час розгляду справи судом, та не може бути застосована в ході виконання вироку.

Слід зазначити, що наявна в національному законодавстві України законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі може бути усунена лише вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, що є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Суди в процесі здійснення правосуддя лише реалізують повноваження щодо правозастосування, а повноваження щодо нормотворення належать саме законодавчому органу.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, адже викладені в ній висновки суду ґрунтуються на всебічному аналізі діючих норм кримінального законодавства, а доводи апеляційної скарги, засудженого та його захисника в судовому засіданні, не спростовують їх.

Доводи засудженого з приводу недослідження судом характеристик наданих ДУ «Замкова виправна колонія (№58)» та ДУ «Запорізький слідчий ізолятор» є несуттєвими, оскільки рішення про відмову в задоволенні заявлених ним клопотань виходить виключно із відсутності правових підстав застосування зазначених механізмів та не містить посилань на недостатність умов.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.81, 82 КК України, ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 09 липня 2019 року про відмову в задоволенні в цій справі клопотань засудженого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу 20.09.2021 Справа № 331/5412/18