Постанова
Іменем України

15 листопада 2021 року

м. Київ

справа № 759/4424/19
провадження № 51-3753км21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 124 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вирокомСвятошинського районного суду м. Києва від 26 грудня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ст. 124 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбуття покарання з випробуванням та іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням обов`язків, визначених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави вартість процесуальних витрат у розмірі 1619,10 грн.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вирокомкримінальне правопорушення ОСОБА_6 скоїв за таких обставин.

10 січня 2019 року близько 20:00 ОСОБА_6 ,перебуваючи навпроти будинку №12 на вул. Сім`ї Сосніних у м. Києві, з метою захисту свого здоров`я від суспільно небезпечного посягання умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_9 , який чинив таке посягання, тяжке тілесне ушкодження тяжку шкоду, що явно не відповідала небезпечності посягання, тобто перевищивши межі необхідної оборони.

Цій події передували такі обставини. Зазначеного дня, в обідній час ОСОБА_9 , зателефонувавши ОСОБА_6 , домовився з ним про зустріч у вечері того ж дня в лісопарковій зоні біля будинку АДРЕСА_2 з приводу їх тривалого конфлікту щодо стосунків кожного з них із дівчиною на ім`я ОСОБА_10 та розмови стосовно цього. ОСОБА_11 погодився з такою пропозицією.
Цього ж дня близько 20:00 ОСОБА_6 , підійшовши за вказівкою ОСОБА_9 до лісопаркової зони, не будучи з ним знайомим наглядно, став його чекати, повідомивши про своє прибуття телефоном. У свою чергу ОСОБА_9 , який на вказане місце прибув заздалегідь та завдяки телефонному дзвінку ідентифікував незнайомого наглядно ОСОБА_6 , став наближатися до нього з метою його побиття, маючи намір у такий спосіб розв`язати тривалий між ними конфлікт з приводу дівчини. З цією метою ОСОБА_9 вийняв із-за спини предмет, зовні схожий на біту, і відразу почав завдавати ним ударів у ділянку голови ОСОБА_6 , який через раптовість та небезпечність дій нападника, захищаючи голову руками почав тікати від нього. У свою чергу ОСОБА_9 не припинив своїх дій і став переслідувати ОСОБА_6 , продовжуючи завдавати йому ударів бітою по плечах та спині. Потім ОСОБА_9 схопив і відірвав капюшон куртки ОСОБА_6 , через що останній впав, а ОСОБА_9 наскочив на нього, притиснув до землі, ставши на груди, і продовжував завдавати ударів руками в різні частини тіла ОСОБА_11 , продовжуючи свій напад. У цей час ОСОБА_6 , оцінюючи вказані дії ОСОБА_9 як реальне суспільно небезпечне посягання на своє здоров`я, дістав з-під своєю куртки гострий предмет, зовні схожий на ніж, який він використовував як робочий інструмент,-- «лопатку», і почав ним з розмаху завдавати ударів ОСОБА_9 з метою захисту від посягання. Під час таких дій ОСОБА_6 , допустивши перевищення меж необхідної оборони, умисно завдав цим предметом ОСОБА_9 одного удару в ділянку живота, заподіявши тяжке тілесне ушкодження за ознакою небезпеки для життя у виді проникаючого колото-різаного поранення живота зліва, тобто, тяжку шкоду, яка явно не відповідала небезпечності посягання. Крім того, ОСОБА_6 під час захисту від суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_9 заподіяв останньому й інші тілесні ушкодження, а саме: садна обличчя, колото-різані рани нижньої та верхньої третин лівого плеча, непроникаючу рану передньої черевної стінки зліва в ділянці лівого підребер`я, які є легкими ушкодженнями.
Вчиненні ОСОБА_6 дії місцевим судом кваліфіковані за ст. 124 КК, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з перевищенням меж необхідної оборони.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 квітня 2021 року рішення місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_12 залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу,
і заперечення на неї

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Істотним порушенням кримінального процесуального закону, на думку прокурора, є недотримання судом апеляційної інстанції вимог статей 94, 370, 419Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), що призвело до прийняття незаконного рішення.

Вважає, що місцевий суд не оцінив доказів у цьому кримінальному провадженні з точки зору належності, допустимості й достовірності, чим порушив ст. 94 КПК, а апеляційний суд, порушуючи ст. 404 цього Кодексу, безпідставно відмовив прокурору у їх повторному дослідженні.

Як зазначає прокурор, апеляційний суд безпідставно не врахував показання потерпілого ОСОБА_9 , неналежно оцінив фактичні дані, які містяться у протоколах: слідчого експерименту за участю потерпілого та огляду предметів телефонів ОСОБА_9 та ОСОБА_6 . Необґрунтовано також апеляційний суд не врахував даних, які містяться у висновку судово-медичної експертизи від 18 лютого 2019 року, зокрема щодо встановлених тілесних ушкоджень у потерпілого, які підтверджують прямий умисел засудженого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

Крім того, суд не звернув увагу, що біту, якою начебто ОСОБА_9 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 , на місці події не знайдено.

Апеляційний суд необґрунтовано взяв за основу показання ОСОБА_6 , однак не звернув увагу на показання потерпілого ОСОБА_9 , при цьому не навів мотивів такого рішення.

До суду касаційної інстанції надійшли заперечення захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 , у яких вона не погоджується з доводами прокурора про незаконність ухвали суду апеляційної інстанції, вважає, що місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з ч. 1 ст. 121 на ст. 124 КК, і при цьому суд послався на докази, які були належним чином перевірені з дотриманням вимог ст. 94 КПК. На її думку апеляційний суд у повному обсязі дав відповіді на доводи прокурора в його апеляційній скарзі. Доводи прокурора, наведені у касаційній скарзі, вважає неспроможними, а рішення суду апеляційної інстанції законним та обґрунтованим.

Позиції учасників судового провадження

ПрокурорОСОБА_5 не підтримав доводи, викладені в касаційній скарзі представника публічного обвинувачення, просив відмовити у її задоволенні.

Захисник ОСОБА_7 підтримала свої письмові заперечення та просила касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без зміни.

Засуджений ОСОБА_6 підтримав позицію, викладену в запереченнях захисника, і просив відмовити у задоволенні касаційної скарги прокурора, а ухвалу суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, позицію захисника, засудженого та перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, запереченнях на неї, і матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга представника публічного обвинувачення не підлягає задоволенню на таких підставах.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На інших підставах касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів.

Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції керується фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги стосовно законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирішуючи питання про достатність доказів, установлених під час змагального судового розгляду, для визнання особи винуватою, суди мають керуватися вимогами частин 2, 4 ст. 17 КПК, згідно з якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом, а всі сумніви щодо доведеності винуватості особи тлумачаться на її користь. Така позиція узгоджується з вимогами ч. 3 ст. 62 Конституції України.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 досудовим розслідуванням установлено, що між засудженим та потерпілим ОСОБА_9 виник конфлікт через дівчину, під час якого ОСОБА_6 поряд з іншими тілесними ушкодженнями, завдав потерпілому удари гострим предметом, ззовні схожим на ніж, який він використовував, як робочий інструмент «лопатка» в область живота, чим заподіяв йому тяжке тілесне ушкодження.

Такі дії ОСОБА_6 , досудовим розслідуванням, кваліфіковані за ч. 1 ст. 121 КК, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження небезпечне для життя в момент заподіяння.

Суд першої інстанції не погодився з наведеною вище правовою кваліфікацією кримінального правопорушення та керуючись повноваженнями, визначеними ст. 337 КПК кваліфікував дії ОСОБА_6 за ст. 124 КК, як умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень з перевищенням меж необхідної оборони.

Цей висновок, місцевий суд зробив з дотриманням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих усіх обставин справи, з ретельним дослідженням та перевіркою доказів під час судового розгляду й оціненими відповідно вимог до ст. 94 вказаного Кодексу.

Представник публічного обвинувачення не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку, навівши у своїй апеляційній скарзі доводи про те, що фактичні обставини встановлені під час розгляду справи, дають підстави для визнання ОСОБА_6 винуватим за ч. 1 ст. 121 КК, а не за ст. 124 цього Кодексу, тобто суд через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, застосував закон, який не підлягає застосуванню.

Не встановивши неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу представника публічного обвинувачення, при цьому ретельно перевірив усі доводи та навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення.

Апеляційний суд дійшов ґрунтовного висновку про неспроможність аргументів представника публічного обвинувачення щодо неправильної кваліфікації судом першої інстанції дій засудженого ОСОБА_6 за 124 КК, з чим погоджується і касаційний суд.

Зокрема, апеляційний суд слушно зазначив, що з урахуванням наявних у справі доказів суд першої інстанції обґрунтовано визнав достовірними показання ОСОБА_6 у частині викладу обставин кримінального правопорушення, крім застережень щодо характеристики «лопатки» як негострого предмета та його непричетності до заподіяння окремих тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілого, поклавши їх в основу вироку та не взявши до уваги показання потерпілого в частині, яка суперечить сукупності доказів у справі, а саме показанням обвинуваченого, свідка ОСОБА_13 та іншим фактичним даним.

Місцевий суд правильно встановив обставини кримінального правопорушення, яке відбулось 10 січня 2019 року, визнавши версію ОСОБА_6 про напад достовірною, оскільки саме вона узгоджується із сукупністю досліджених судом доказів, зокрема: з показаннями свідків ОСОБА_14 про те, який інструмент через виробничу необхідність повинен мати при собі засуджений, виконуючи на замовлення ремонтні роботи, в тому числі увечері цього дня; ОСОБА_13 про заподіяння потерпілим під час конфлікту, ударів ОСОБА_6 палицею або гілкою; з фактичними даними, що містяться у протоколах огляду місця події, згідно з якими встановлено верхній одяг потерпілого в якому він був під час конфлікту і за яким його ідентифікував свідок ОСОБА_13 , виявлені речі обвинуваченого на місці подій, зокрема відірваний капюшон; з даними протоколів огляду телефонів потерпілого та засудженого щодо погроз із боку потерпілого на адресу обвинуваченого та активної поведінки потерпілого для організації зустрічі з ОСОБА_6 10 січня 2019 року, власної оцінки засудженим подій під час конфлікту, що мали місце, а також із даними про тілесні ушкодження, отримані обвинуваченим та потерпілим.

До того ж, як установив апеляційний суд, місцевий суд дійшов висновку, що показання ОСОБА_6 про те, що «лопатка», якою були заподіяні тілесні ушкодження потерпілому, не була гострою, спростовуються даними судово-медичної експертизи про колото-різаний характер ушкоджень на тілі потерпілого. Місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги показання засудженого ОСОБА_6 з приводу того, що потерпілий міг самостійно заподіяти собі тілесні ушкодження, оскільки в цій частині показання потерпілого узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи, а також з показаннями самого засудженого про відсутність під час конфлікту сторонніх осіб та надану потерпілому невідкладну медичну допомогу.

Перевіряючи позицію засудженого ОСОБА_6 у частині відсутності у нього умислу на заподіяння потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, місцевий суд установив, що вони є надуманими, оскільки визначені експертами-медиками характеристики предмета, який використовував ОСОБА_6 , кількість завданих ним ударів (чотири), їх локалізація (живіт та руки під час захисту), подальша оцінка своїх дій під час спілкування зі своєю дівчиною, конкретна мотивація заподіяння таких ударів захиститися і зупинити дії нападника, про що сам неодноразово вказував ОСОБА_6 одразу після затримання, під час досудового розслідування та в суді, при цьому усвідомлюючи суспільнонебезпечний характер своїх дій і передбачаючи їх суспільнонебезпечні наслідки, свідчать про те, що, хоча він, можливо, і не бажав, проте свідомо припускав їх настання.

Апеляційний суд урахував, що місцевий суд установив заздалегідь заготовлене потерпілим і взяте із собою на зустріч із ОСОБА_6 знаряддя для заподіяння тілесних ушкоджень (біта), приховування цього факту від суду, а отже, усвідомлення його значення; завчасне прибуття на місце зустрічі для оцінки обстановки та її використання для спостереження та ефекту раптовості дій (темна пора доби, неосвітлена місцевість, можливість сховатися за деревами тощо), що надавало потерпілому очевидні переваги та свідчить про наявність ознак готування з боку потерпілого до нападу на ОСОБА_6 .

Суд апеляційної інстанції, обґрунтовано погодився з висновками місцевого суду про те, що наведені вище обставини, характер дій потерпілого із бітою, як наслідок заподіяння тілесних ушкоджень засудженому ОСОБА_6 дають підстави вважати, що дії потерпілого, як очевидно суспільно небезпечні, які реально посягали на здоров`я ОСОБА_6 , а тому останній мав гарантоване законом право на захист від такого посягання, проте, захисні дії обвинуваченого, поєднані із безпосереднім застосуванням гострого колюче-ріжучого предмету по типу ножа для заподіяння ним проникаючих ушкоджень в область життєво важливих органів нападника, явно не відповідали характеру та ступеню суспільної небезпечності посягання з боку потерпілого, діями якого не було завдано тяжкої шкоди здоров`ю ОСОБА_6 , а тому, він перебуваючи на певному етапі у стані необхідної оборони, перевищив її межі.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 своїми діями, заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тяжке тілесне ушкодження, тобто, тяжку шкоду з перевищенням меж необхідної оборони, і тим самим обґрунтовано кваліфікував його дії за ст. 124 КК, а не за ч. 1 ст. 121 цього Кодексу.

Суд касаційної інстанції бере до уваги, що відповідальність за ст. 124 КК за заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в разі перевищення меж необхідної оборони, настає лише за умови, що здійснений винним захист явно не відповідав небезпечності посягання чи обстановці, яка склалася.

Обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК є перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони, уявної оборони або в умовах необхідності затримання злочинця. Якщо буде встановлено, що винний не перебував у такій обстановці, вчинене ним за наявності підстав слід кваліфікувати за ст. 121 КК.

Згідно ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони, визнається умисне заподіяння тому хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту.

Крім того, слід зазначити, що обов`язковою умовою кваліфікації заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження за ст. 124 КК є відповідна обстановка вчинення злочину перебування винного при вчиненні цього діяння у стані необхідної оборони.

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що особливістю злочину, вчиненого з перевищенням меж необхідної оборони, є специфіка його мотиву, а саме прагнення захистити інтереси особи, держави, суспільні інтереси, життя, здоров`я чи права того, хто обороняється, чи іншої особи від суспільно небезпечного посягання. Намір захистити особисті чи суспільні інтереси від злочинного посягання є визначальним мотивом не тільки у разі необхідної оборони, а й при перевищенні її меж. Мотивація дій винного при перевищенні меж необхідної оборони має бути в основному зумовлена захистом від суспільно небезпечного посягання охоронюваних законом прав та інтересів.

При цьому слід мати на увазі, що для вирішення питання про кваліфікацію складу зазначеного злочину, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання і акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Розмежування цих складів злочину здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.

Поза розумним сумнівом судами першої та апеляційної інстанцій було правильно встановлено, що дії потерпілого ОСОБА_9 були безпосередньо спрямовані на заподіяння ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, які фактично вимагали від засудженого захисту.

Проаналізувавши наявні у справі докази в їх сукупності, а також врахувавши наявні у засудженого ОСОБА_6 тілесні ушкодження, їх локалізацію та тілесне ушкодження потерпілого, апеляційний суд прийшов до правильного висновку, що в даному випадку ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони та перевищив її межі, а тому його дії місцевим судом вірно кваліфіковано за ст. 124 КК.

На думку Суду, таке правозастосування є правильним, адже вказана позиція місцевого суду ґрунтується на безпосередньо досліджених доказах, оцінених відповідно до правил ст. 94 КПК. Крім того, вона не суперечить усталеній практиці й висновкам, викладеним у рішеннях та правових позиціях Верховного Суду. Отже, доводи в касаційній скарзі прокурора про протилежне і про те, що, завдаючи тілесних ушкоджень потерпілому, засуджений не перебував у стані перевищення меж необхідної оборони, є неприйнятними.

Не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження доводи прокурора, що суд апеляційної неналежно оцінив дані, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 22 лютого 2019 року.

Зокрема апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, який оцінивши показання потерпілого ОСОБА_9 , дані під час слідчого експерименту, що ініціатором зустрічі з визначенням часу та місця її проведення був саме ОСОБА_6 , визнав їх недостовірними, оскільки потерпілий спростував такі свої показання під час допиту в суді першої інстанції.

Окрім цього, данні протоколів огляду предметів від 19 лютого 2019 року телефонів потерпілого, підтверджуються обставини, що саме потерпілий ОСОБА_9 адресував повідомлення ОСОБА_15 , з погрозами та наміром завдати фізичного насильства.
Також вказаний протокол підтверджує, що ОСОБА_6 у зв`язку з раптовим нападом на нього ОСОБА_9 із застосуванням бити та заподіяння цією бітою ударів дістав з чохла «лопатку», виготовлену з ножа, та умисно наніс нею декілька ударів в лівий бік потерпілого, намагаючись саме у такий конкретний спосіб захиститися від нападу з боку потерпілого.

Неспроможними є твердження прокурора, наведені у його касаційній скарзі, що відсутність предмета (біти), яким було заподіяно засудженому тілесні ушкодження на місці конфлікту, спростовує висновки суду, що ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони, оскільки відсутність цього предмета не впливає на висновки місцевого суду.

Крім цього, як встановив суд апеляційної інстанції, зважаючи на те, що показання ОСОБА_15 і потерпілого в частині подій, а саме, щодо того, хто на кого напав, обставин заподіяння один одному тілесних ушкоджень, наявність в руках потерпілого заздалегідь приготовленого для заподіяння тілесних ушкоджень предмету, схожого на біту, явно є суперечливими, а самі ці особи є зацікавленими і мають протилежний процесуальний інтерес, і тому місцевий суд дійшов висновку, що для вирішення питання про обґрунтованість пред`явленого обвинувачення та прийняття рішення про достовірність однієї з повідомлених версій подій, показання потерпілого та ОСОБА_6 підлягають оцінці виключно у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, що і було зроблено.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_13 , який повідомив, що ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 він не знає. В день подій навпроти паркової зони він вигулював собаку. Він чітко розмежував по часу, коли бачив у хлопця, який вище зростом, палицею або гілку, цей хлопець наносив удари нижчому за зростом, та через проміжок часу, коли він вже повертався до дому, то бачив вищого за зростом хлопця біля дороги, у якого на одежі було щось схоже на кров.

Також, місцевий суд під час судового розгляду кримінального провадження безпосередньо одночасно сприймав потерпілого та обвинуваченого, внаслідок чого була встановлена та зафіксована, у тому числі і за допомогою технічних засобів відеофіксації, різниця у зрості між обвинуваченим та потерпілим, що останній значно вище, і вказані обставини не заперечувались жодним з учасників судового провадження.

Обґрунтованими є висновки апеляційного суду, що показання вказаного свідка, який до подій 10 січня 2019 року не знав ні обвинуваченого, ні потерпілого, а отже у нього відсутні будь-які підстави давати неправдиві показання, підтверджують показання ОСОБА_6 в частині обставин нападу на нього з боку потерпілого із використанням предмета, схожого на біту.

Не заслуговують на увагу доводи представника публічного обвинувачення про те, що суд усупереч положенням ст. 404 КПК повторно не дослідив доказів у справі, і тим самим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується, однак сторона захисту не навела достатні докази того, що докази, які необхідно повторно дослідити, досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями.

Повторне дослідження доказів є правом суду апеляційної інстанції, а не обов`язком, крім цього, апеляційний суд не дав іншої ніж суд першої інстанції оцінки доказам у справі.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі представника публічного обвинувачення доводи не спростовують правильності висновків суду апеляційної інстанції про законність вироку місцевого суду та не містять переконливих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти висновку, що рішення суду апеляційної інстанції постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, і можуть поставити під сумнів його законність.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив цей суд, та положення закону, якими він керувався при постановленні рішення.

Оцінюючи правомірність постановлених щодо ОСОБА_6 судових рішень із точки зору правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність та дотримання вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає, що висновки судів про доведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ст. 124 КК, є обґрунтованими, судові рішення постановлені з дотриманням вимог КПК.

Інших доводів прокурора, що стосуються переоцінки фактичних обставин інкримінованого злочину, дослідження доказів, їх достовірності, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК.

Врахувавши наведене, суд касаційної інстанції доходить висновку, що касаційна скарга представника публічного обвинуваченнязадоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Київського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 без задоволення.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3