Дата документу 22.12.2021 Справа№ 310/1970/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1480/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №310/1970/21Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

представника потерпілої ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, потерпілої ОСОБА_7 , представника цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне) ОСОБА_11 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2021 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Широке Веселівського району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

05 червня 2020 року приблизно о 12 годині 30 хвилин в світлу пору доби в м.Бердянську Запорізької області водій ОСОБА_10 , керуючи легковим автомобілем «HYNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався крайньою правою смугою проїзної частини пр.Східного в напрямку вул.Консульської та наближався до нерегульованого перехрестя з вул.Свободи, де, по нерегульованому пішохідному переходу позначеному дорожньою розміткою 1.14.1 та дорожніми знаками 5.35.1 та 5.35.2 Правил дорожнього руху проїзну частину пр.Східного почала переходити пішохід ОСОБА_7 , рухаючись з лівої сторони праворуч, відносно напрямку руху водія ОСОБА_10 .

Перед нерегульованим пішохідним переходом, по якому рухалась пішохід ОСОБА_7 , почав знижувати швидкість та зупинився невстановлений фургон «ГАЗель», який рухався попереду водія ОСОБА_10 сусідньою лівою смугою, у попутному з ним напрямком.

Водій ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «HYNDАІ I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушуючи вимоги п.18.4 Правил дорожнього руху України, не зменшив швидкість та не переконався, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, а продовжив рух без зниження швидкості, в результаті чого скоїв на пішохідному переході наїзд на ОСОБА_7 .

Внаслідок наїзду пішохід ОСОБА_7 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КНП «БТМО» БМР.

Згідно висновку експерта №121/к від 09.02.2021 року відповідно до наданої медичної документації в результаті ДТП ОСОБА_7 були заподіяні наступні тілесні ушкодження: перелом таза праворуч, розрив крижово-здухвинного зчленування справа, переломи крила здухвинної кістки, лонної та сідничної кісток зі зміщенням уламків; внутрішньо-суглобовий перелом передніх відділів дистального мета епіфіза великогомілкової кістки без зміщення; забої м`яких тканин, садна голови, обличчя, кінцівок; струс головного мозку; тупу травма грудної клітки, двобічний гідроторакс. Ушкодження у потерпілої супроводжувалися (ускладнилися) розвитком травматичного шоку 2 ст. (індекс Альговера 1,08) при потраплянні до лікарні. Ушкодження у потерпілої ОСОБА_7 кваліфікуються у сукупності як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, як такі що не є небезпечними для життя, але викликали тривалий (понад 3 тижні) розлад здоров`я.

Згідно висновку судової інженерно-транспортної експертизи №9-818 від 06.11.2020 року в даній дорожньо-транспортній ситуації, водій «HYNDАІ І10» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності до вимог п.18.4 Правил дорожнього руху.

В даній дорожній ситуації водій автомобіля «HYNDАІ І10» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода.

В діях водія автомобіля «HYNDАІ І10» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п.18.4 Правил дорожнього руху. Невідповідність дій водія ОСОБА_10 вимогам даного пункту знаходиться в причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди де зазначено: «18.4 Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека».

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесні ушкодження. Йому призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.1 ст.286 КК покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керувати транспортними засобами. Свої вимоги мотивував тим, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК та без позбавлення права керувати транспортними засобами. Крім того, суд у вироку необґрунтовано послався на те, що обвинувачений є пенсіонером, оскільки зазначена інформація спростовується відомостями з ГУ ПФУ в Запорізькій області. А тому враховуючи вимоги ст.5 КК обвинуваченому необхідно призначити покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, яке було передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК, яка діяла до 01.07.2020 року, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Потерпіла в своїй апеляційній скарзі просила вирок в частині вирішення її цивільного позову про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди змінити, збільшити суму, що підлягає стягненню з обвинуваченого на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, до 636,423,00 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що суд повною мірою не врахував тривалість її лікування, оскільки вона і до тепер потребує операцій та лікування. Також суд жодним чином не врахував, що в результаті отриманих тілесних ушкоджень їй призначено 3 групу інвалідності, внаслідок отриманих травм вона зазнала великих змін у психологічному та емоційному здоров`ї, що призвело до додаткових душевних потрясінь, повністю змінився звичайний устрій її життя. Крім того, суд не врахував, що до додаткових потрясінь призвів той факт, що вона є внутрішньо переміщеною особою, через наслідки ДТП вона не може належним чином виконувати обов`язки по догляду за своїм чоловіком, який є особою з інвалідністю 1Б групи, бо сама потребує допомоги сторонніх, що вкотре призводить до постійних моральних страждань. Внаслідок ДТП вона вже ніколи не зможе пересуватися без трості, повноцінно насолоджуватися життям. Більш того, обвинувачений жодним чином не вибачився перед нею, а після ухвалення вироку навіть не намагався відшкодувати матеріальні збитки та хоча б частково моральну шкоду, визначену судом.

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просив вирок в частині стягнення з АТ «СГ «ТАС» (приватне) на користь ОСОБА_7 171541,90 грн. витрат на лікування та 8577,00 грн. моральної шкоди скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої в повному обсязі у зв`язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Свої вимоги мотивував тим, що потерпіла не зверталася до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про виплату страхового відшкодування. Таким чином рішення про виплату страхового відшкодування не приймалося за відсутності звернення із заявою про виплату страхового відшкодування, а отже є всі підстави залишити позовну заяву без розгляду, оскільки з боку АТ «СГ «ТАС» (приватне) відсутній факт порушення прав, свобод та інтересів потерпілої. Крім того, АТ «СГ «ТАС» (приватне) не отримало від потерпілої чеків та документів щодо призначення їй лікарських засобів, підтверджених відповідним закладом охорони здоров`я, а також документ, що підтверджує період лікування, що не дає можливості здійснити розрахунок страхового відшкодування у зв`язку із ушкодженням здоров`я потерпілої. Відтак відшкодуванню страховиком підлягають обґрунтовані та документально підтверджені медичним закладом витрати на лікування після звернення до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про страхове відшкодування та надання відповідних документів. Крім того, страховик відшкодовує моральну шкоду в розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю після звернення до АТ «СГ «ТАС» (приватне) із заявою про страхове відшкодування та надання відповідних документів.

Обвинувачений та його захисник в своїй апеляційній скарзі просили вирок скасувати, призначити обвинуваченому за ч.1 ст.286 КК покарання у виді штрафу в розмірі 3400 грн.; в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди та матеріальної шкоди відмовити в повному обсязі. Скасувати арешт, накладений на автомобіль «HYUNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 . В обґрунтування своїх вимог зазначили, що суд призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК. Крім того, встановлений судом іспитовий строк терміном в 2 роки, не відповідає даним про особу обвинуваченого та обставинам, які пом`якшують покарання. Зокрема обвинувачений визнав себе винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, забезпечив першочергову медичну допомогу по збору крові та відшкодував моральні страждання в розмірі 55 000 грн. Також при стягненні моральної шкоди в розмірі 300 000 грн., суд не врахував, що обвинувачений з дня ДТП допомагав у лікуванні потерпілої, є особою, яка отримує мінімальну заробітну плату. На стадії лікування потерпілої сплатив моральну шкоду в розмірі 55 000 грн. Крім цього, суд у вироку не прийняв рішення щодо речового доказу у справі транспортного засобу та не повернув його власнику. Також суд стягнув з обвинуваченого матеріальну шкоду в розмірі 8235,70 грн., яка повинна бути стягнута із страхової компанії, в якій застрахована цивільна відповідальність обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційні скарги представник потерпілої просив апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника в частині стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди та апеляційну скаргу представника цивільного позивача залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали свою апеляційну скаргу та заперечили проти скарг прокурора, потерпілої та представника цивільного відповідача; прокурора, який наполягав на задоволенні апеляційної скарги прокурора, що її подав та частково підтримав скаргу сторони захисту, а проти решти скарг заперечив; потерпілу та її представника, які в повному обсязі підтримали апеляційну скаргу потерпілої, апеляційні скарги прокурора та сторони захисту підтримали частково, а проти скарги представника цивільного відповідача заперечили; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, апеляційна скарга обвинуваченого та його захисника підлягає частковому задоволенню, а апеляційні скарги потерпілої, представника цивільного відповідача не підлягають задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та сторони захисту про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, то вони є слушними.

Відповідно до ст.65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Санкцією ч.1 ст.286 КК в редакції, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, було передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Між тим, суд першої інстанції в порушення вимог кримінального закону призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке не передбачено санкцією ч.1 ст.286 КК.

А тому колегія суддів, діючи в межах апеляційних скарг, вважає за необхідне призначити обвинуваченому за ч.1 ст.286 КК покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права керування транспортними засобами.

Крім того, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що постановою слідчого від 06.06.2020 року автомобіль «HYUNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 було визнано речовим доказом у справі, а ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 червня 2020 року на зазначений автомобіль було накладено арешт (а.п.215, 216 т.1).

Відповідно до п.2 ч.4 ст.374 КПК в резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, з-поміж іншого, рішення щодо речових доказів.

Проте в порушення вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не вирішив у вироку долю речового доказу автомобіля «HYUNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 . А тому колегія суддів, керуючись приписами ст.100 КПК, а також з огляду на те, що арешт на даний автомобіль було накладено не за для забезпечення цивільного позову, вважає за необхідне скасувати арешт, накладений на автомобіль «HYUNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 та повернути його власнику ОСОБА_10 .

Що стосується вимог апеляційної скарги обвинуваченого та його захисника про відмову в задоволенні позовних вимог потерпілої про стягнення з обвинуваченого матеріальної та моральної шкоди, то вони не можуть вважатися обґрунтованими.

При цьому колегія суддів виходить з того, що згідно з положеннями ч.2 ст.127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст.128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Вирішуючи цивільний позов потерпілої в частини стягнення з обвинуваченого матеріальної шкоди, суд першої інстанції визнав такі вимоги потерпілої обґрунтованими та правильно стягнув з обвинуваченого на користь потерпілої матеріальну шкоду на суму 8235, 70 грн., яка є документально підтвердженою.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України саме судом визначається розмір грошового відшкодування моральної шкоди. При цьому законодавець встановлює лише загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні цього питання: залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; з урахуванням вимог розумності і справедливості.

З матеріалів провадження вбачається, що внаслідок ДТП потерпіла тривалий час перебувала на лікуванні, в результаті отриманих тілесних ушкоджень їй призначено 3 групу інвалідності, внаслідок отриманих травм вона зазнала великих змін у психологічному та емоційному здоров`ї, що призвело до додаткових душевних потрясінь, повністю змінився звичайний устрій її життя, вона потребує сторонньої допомоги.

Відтак, на переконання колегії суддів, розмір відшкодування моральної шкоди потерпілій було визначено судом з урахуванням тяжкості наслідків вчиненого кримінального правопорушення, ступеня вини обвинуваченого, характеру, обсягу та ступеню моральних страждань, заподіяних потерпілій, ступінь вимушених змін у її життєвих обставинах, а також з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості.

Призначений розмір відшкодування відповідає ступеню завданих потерпілій моральних страждань, і вважати його необґрунтованим, на думку колегії суддів, підстав немає.

З цих же підстав колегія суддів не може погодитися із вимогами апеляційної скарги потерпілої про збільшення розміру стягнення на її користь моральної шкоди. Адже суд поряд із характером, обсягом та ступенем моральних страждань, заподіяних потерпілій, обґрунтовано врахував і матеріальний стан обвинуваченого та можливість реального відшкодування ним шкоди.

Що стосується вимог апеляційної скарги представника цивільного позивача, то колегія суддів визнає їх безпідставними. Адже усі витрати потерпілої на лікування підтверджені нею належними доказами. Зокрема потерпілою до позову долучено оригінали фіскальних, товарних чеків на придбання медикаментів, надано копії виписок із медичної карти стаціонарного хворого, копію огляду спеціаліста, консультативні висновки, протоколи дослідження, висновки лікарів. Таке лікування потерпілої мало місце в період, який узгоджується з обставинами даної справи.

Розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з АТ «СГ «ТАС» на користь потерпілої, визначений судом в розмірі 5% від суми відшкодування за шкоду, заподіяну здоров`ю, тобто у повній відповідності до вимог Закону.

Та обставина, що потерпіла не звернулася до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, жодним чином не впливає на обов`язок цивільного відповідача виплатити потерпілій завдану шкоду.

На переконання колегії суддів, рішення суду в частині задоволення позовних вимог потерпілої до АТ «СГ «ТАС» належним чином мотивоване, містить посилання на норми Закону, а відтак є законним та обґрунтованим.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та представника цивільного відповідача АТ «СГ «ТАС» (приватне) ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 липня 2021 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн. без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Скасувати арешт, накладений на автомобіль «HYUNDAI I10» реєстраційний номер НОМЕР_1 ухвалою слідчого судді Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 червня 2020 року, та повернути його власнику ОСОБА_10 .

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4