Справа № 164/330/20 Провадження №11-кп/802/410/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.3 ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 жовтня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представників потерпілих
цивільних позивачів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
представників цивільних
відповідачів ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами представників ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в інтересах потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Маневицького районного суду Волинської області від 17 лютого 2021 року,
В С Т А Н О В И В
Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , громадянина України, з професійно-технічною освітою, одруженого, який має на утриманні одну неповнолітню дитину, непрацюючого, інваліда ІІ групи, раніше не судимого,
засуджено за ч.3 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років з позбавленням права керувати всіма видами транспортних засобів на строк 3 (три) роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту затримання після набрання вироком законної сили.
Цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 про відшкодування моральної та майнової шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства „Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф (, юридична адреса: м. Луцьк, вул. Словацького, 28) на користь ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_11 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), ОСОБА_16 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) відповідно кожного окремо по 87481 (вісімдесят сім тисяч чотириста вісімдесят одна) гривень у відшкодування завданої моральної шкоди.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта (, юридична адреса: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, корпус Г) на користь ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 50076 (п?ятдесят тисяч сімдесят шість) гривень у відшкодування витрат на поховання та витрат на спорудження надгробного пам`ятника після смерті ОСОБА_17 , 49600 (сорок дев?ять тисяч шістсот) гривень у відшкодування витрат на поховання та витрат на спорудження надгробного пам`ятника після смерті ОСОБА_18 , а всього кошти на загальну суму 99676 (дев?яносто дев?ять тисяч шістсот сімдесят шість) гривень.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта (, юридична адреса: м. Київ, вул. Здолбунівська, 7-Д, корпус Г) на користь ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ), ОСОБА_11 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), ОСОБА_16 (ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) відповідно кожного окремо по 12519 (дванадцять тисяч п?ятсот дев?ятнадцять) гривень у відшкодування завданої моральної шкоди.
В задоволенні решти позовних вимог до Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта відмовлено.
В задоволенні цивільного позову Комунального підприємства „Волинська обласна клінічна лікарня про стягнення з ОСОБА_7 6185 (шість тисяч сто вісімдесят п?ять) гривень 36 копійок у відшкодування майнової шкоди відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_9 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) 12000 (дванадцять тисяч) гривень процесуальних витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ОСОБА_7 (ідентифікаційний номер НОМЕР_5 ) в доход держави 1256 (одна тисяча двісті п?ятдесят шість) гривень 08 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортно-трасологічної експертизи, 2512 (дві тисячі п?ятсот дванадцять) гривень 16 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи технічного стану транспортного засобу, 3140 (три тисячі сто сорок) гривень 20 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортно-трасологічної експертизи, 1256 (одна тисяча двісті п?ятдесят шість) гривень 08 копійок судових витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди, а всього процесуальні витрати на загальну суму 8164 (вісім тисяч сто шістдесят чотири) гривень 52 копійки.
Вироком скасовано арешт, накладений на напівпричеп „Wielton NW3, реєстраційний номерний знак НОМЕР_6 , автомобіль „PEUGEOT BOXER (швидка медична допомога), реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 .
В порядку ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів.
ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження та загибель кількох осіб при таких обставинах.

Обвинувачений ОСОБА_7 01 липня 2019 року, близько 13 години 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем „PEUGEOT BOXER (швидка медична допомога), реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 , з увімкнутими проблисковими маячками синього кольору та спеціальним звуковим сигналом, рухаючись автодорогою Луцьк-Ківерці-Маневичі-Любешів-КПП Дольськ (Р-14), в напрямку від смт. Маневичі до м. Луцьк, при під`їзді до перехрестя з головною дорогою Київ-Ковель-Ягодин (М 07), в порушення п.п. 2.3 б,д, 3.1, 16.11, 33.2.2 ПДР України, проявив безпечність та неуважність під час руху, грубо порушуючи вимоги дорожніх знаків 7.8 „Напрямок головної дороги, 2.2 „Проїзд без зупинки заборонено та горизонтальної розмітки 1.12 (стоп-лінія), наявних при наближенні до головної дороги, та на виконання яких не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав переваги в русі автопоїзду у складі сідлового тягача „Volvo FH 13.500, реєстраційний номерний знак НОМЕР_8 , з напівпричепом „WIELTON NW3, реєстраційний номерний знак НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_19 , який рухався по головній дорозі Київ-Ковель-Ягодин, в напрямку м. Ковель, а продовжив рух, в результаті чого на перехресті вказаних доріг відбулося зіткнення транспортних засобів.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля „PEUGEOT BOXER, реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав згідно висновку судово-медичної експертизи № 305 від 1 серпня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді поєднаної тупої травми тіла, яка включає в себе закриту черепно-мозкову травму у вигляді крововиливів під м`яку оболонку головного мозку та мозочку, закриту тупу травму органів грудної клітки у вигляді множинних зламів ребер справа, забою легень, крововиливів у корені легень та середостіння, закриту тупу травму органів черевної порожнини та за очеревинного простору у вигляді розриву капсули печінки, гемоперитонеуму (150 мл), множинних черезкапсулярних розривів правої нирки, крововиливу у праву навколониркову жирову клітковину, гематурії цільною кров?ю, відкритого поперечного, відламкового зламу правої плечової кістки, множинних саден та синців голови, тулуба, кінцівок. Комплекс даних тілесних ушкоджень виник внаслідок контакту потерпілого із виступаючими частинами салону автомобіля, під час зіткнення автомобіля, та у швидкій послідовності одне за одним, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння і в даному випадку спричинили смерть потерпілого.
Причиною смерті ОСОБА_17 є поєднана тупа травма тіла.
Пасажир автомобіля „PEUGEOT BOXER, реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала згідно висновку судово-медичної експертизи № 304 від 29 липня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забійних ран волосистої ділянки голови, крововиливів під м`які тканини волосистої ділянки голови, зламу кісток основи і склепіння черепу, забою головного мозку з крововиливами під його оболонки, закритої тупої травми органів грудної клітки у вигляді множинних зламів ребер з обох сторін із розривами плеври, забою легень, крововиливів у корені легень та середостіння, гемотораксу, зламу кісток носа, відкритого зламу дистального кінця правої плечової кістки, закритого зламу лонної та сідничної кісток із порушенням цілісності тазового кільця, множинних забійних, різаних ран, саден та синців голови, тулуба, кінцівок. Комплекс даних тілесних ушкоджень виник внаслідок контакту потерпілої із виступаючими частинами салону автомобіля, під час зіткнення автомобіля, і дорожнім покриттям та у швидкій послідовності одне за одним, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння і в даному випадку спричинили смерть потерпілої.
Причиною смерті ОСОБА_18 є поєднана тупа травма тіла.
Пасажир автомобіля „PEUGEOT BOXER, реєстраційний номерний знак НОМЕР_7 , ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав згідно висновку судово-медичної експертизи № 618 від 18 вересня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді закритого відламкового перелому лівого надколінника зі зміщенням та гемартрозом колінного суглобу, закритого перелому правої лопатки із допустимим стоянням фрагментів, закритої черепно-мозкової травми з струсом головного мозку, забоєм м`яких тканин голови та крововиливом навколо правого ока, множинних забійно-рваних ран обличчя, волосистої частини голови, тулуба та кінцівок. Дані тілесні ушкодження виникли від травмуючої дії тупих твердих предметів, від ударів об виступаючі частини салону автомобіля при ДТП, за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
У прямому причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді загибелі ОСОБА_17 і ОСОБА_18 , спричинення ОСОБА_20 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою довготривалого розладу здоров`я стало невиконання водієм ОСОБА_7 наступних вимог Правил дорожнього руху:
- п. 2.3 (б, д) ПДР, згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну... і не відволікатися від керування транспортним засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;
- п. 3.1 ПДР, яким передбачено, що водії оперативних транспортних засобів, виконуючи невідкладне службове завдання, можуть відступати від вимог розділу 8 цих Правил (Регулювання дорожнього руху) за умови увімкнення проблискового маячка синього або червоного кольору і спеціального звукового сигналу та забезпечення безпеки дорожнього руху;
- п. 16.11 ПДР, згідно якого на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху;
- п. 33.2.2 ПДР, яким передбачено, що знак пріоритету - дорожній знак „Проїзд без зупинки заборонено забороняє проїзд без зупинки перед розміткою 1.12 (стоп-лінія), а якщо вона відсутня - перед знаком. Необхідно дати дорогу транспортним засобам, що рухаються дорогою, яка перетинається, а за наявності таблички 7.8 - транспортним засобам, що рухаються головною дорогою.
У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини та кваліфікації своїх дій, вважає вирок необґрунтованим та незаконним в частині призначеного йому покарання, оскільки він є надто суворим. Зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував належним чином того, що ОСОБА_7 свою вину визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв у розкритті злочину, добровільно частково відшкодував збитки, обставини вчинення злочину. Не враховано і того, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди сам отримав травми, у зв`язку з чим має другу групу інвалідності, за місцем роботи і проживання характеризується з позитивної сторони. При цьому, усі потерпілі просили суд не позбавляти волі обвинуваченого та призначити йому умовну міру покарання. Посилаючись на ці обставини, просить змінити міру покарання, призначивши за ч.3 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років зі звільненням від відбування покарання з випробуванням. Крім того просить суд, застосувавши положення ст. 69 КК України, не призначати йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Представники потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого і кваліфікацію його дій, вважають вирок незаконним в частині призначення основного покарання через його суворість. Вказують, що враховуючи усі обставини провадження, а також пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, дача визнавальних показів, активне сприяння у розкритті злочину, утримання малолітної дитини, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, позитивна характеристика, часткове відшкодування потерпілим заподіяної шкоди та отримання ушкоджень під час ДТП), немає необхідності для застосування до обвинуваченого реальної міри покарання. Просять змінити вирок в частині призначеного судом обвинуваченому покарання, призначивши йому покарання зі звільненням від його відбування на умовах ст 75 КК України.
Крім того вважають необгрунтованим вирок в частині вирішення судом першої інстанції цивільного позову ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , інтереси котрих вони представляють, до цивільних відповідачів КП "Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" та ПАТ "НАСК "Оранта".
Так оскарженим вироком з цивільного відповідача КП "Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" в користь ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 стягнуто моральну шкоду в сумі по 87 481 грн. при цьому жодних обгрунтувань чому саме в таких межах задоволено заявлену у позовній заяві в розмірі по 200 000 грн. на кожного потерпілого суму відшкодування моральної шкоди, судом не наведено, лише зазначено, що вона встановлена з урахуванням перенесеного потерпілими стресу, порушення способу їхнього життя та життя їх родин, пов`язаного зі смертю рідних.
Разом із тим, як зазначено в скарзі, помилковими є висновки місцевого суду про відмову в стягненні з ПАТ "НАСК "Оранта" в користь потерпілої ОСОБА_16 моральної шкоди у розмірі 36 мінімальних заробітних плат у зв`язку з втратою годувальника, що становить 150 228, 00 грн. Неналежно оцінивши свідоцтво про одруження, довідку Радомишльської сільської ради №610 від 30 листопада 2020 року, тобто документи, які підтверджують факт перебування ОСОБА_16 на утриманні свого чоловіка померлого ОСОБА_17 , суд безпідставно відмовив у задоволенні позову у частині стягнення із страхової компанії зазначені кошти на користь потерпілої, та вказав, що потерпілою і її представниками не подано до суду відповідних належних доказів, у зв`язку з чим представники цивільних позивачів в апеляційній скарзі просять скасувавши вирок, прийняти рішення про задоволення цивільного позову в цій частині.
Невірними вважають апелянти - представники цивільних позивачів рішення суду щодо розміру витрат на професійну правову допомогу, оскільки наданими до позовної заяви документами підтверджується сума відповідних витрат у розмірі 28 800 грн., втім суд необгрунтовано стягнув з ОСОБА_21 лише 12 000 грн. Крім того суд першої інстанції стягнувши ці витрати з обвинуваченого ОСОБА_21 , який не мав статусу цивільного відповідача, оскільки виступав як третя особа на стороні цивільного відповідача, допустився помилки, належним відповідачем, на переконання ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , є КП "Волинський обласний центр екстерної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради.
Представники цивільних позивачів адвокати ОСОБА_13 та ОСОБА_12 у своїй апеляційній скарзі просять апеляційний суд скасувати вирок Маневицького районного суду Волинської області від 17 лютого 2021 року в частині вирішення цивільного позову, та в цій частині постановити свій вирок, яким цивільний позов ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 до КП "Волинський обласний центр екстерної медичної допомоги та медицини катастроф" та ПАТ "НАСК "Оранта" задовольнити.
Стягнути з цивільного відповідача КП "Волинський обласний центр екстерної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради у рахунок відшкодування моральної шкоди як синам, чоловікові, дружині та матері померлих 800 000 грн., з них на користь ОСОБА_9 200 000 грн., на користь ОСОБА_10 200 000 грн., на користь ОСОБА_11 200 000 грн., на користь ОСОБА_16 200 000 грн.
Стягнути з цивільного відповідача ПАТ "НАСК "Оранта" в користь ОСОБА_16 150 228 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю померлого чоловіка, як утриманцю та непрацездатній особі пенсійного віку, яка перебувала на утриманні померлого.
Стягнути з цивільного відповідача КП "Волинський обласний центр екстерної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради в користь ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 витрати на правову допомогу в загальному розмірі 28 800 грн., по 7200 грн. на кожного.
Вирок в частині призначеного покарання скасувати, призначити ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України покарання, зі звільненням від його відбування з випробуванням та з встановленням максимального іспитового строку.
Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та доводи апеляційних скарг, думку представників потерпілих, які свою апеляційну скаргу та скаргу обвинуваченого підтримали, прокурора, який заперечив усі апеляційні скарги, обвинуваченого і його захисника, які свою апеляційну скаргу підтримали, щодо задоволення іншої скарги покладались на розсуд суду, представників цивільних відповідачів, котрі заперечили скаргу представників цивільних позивачів, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить до наступного висновку.
Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Судовою колегією встановлено, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України, вчиненого за обставин, описаних у вироку, є обґрунтованим і відповідає фактичним обставинам, які ніким не оскаржуються.
Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.
Суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорт, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
При перевірці вироку в частині призначеного покарання ОСОБА_7 за доводами апеляційної скарги обвинуваченого, апеляційний суд звертає увагу, що судом враховано обставини, на які посилається апелянт.
При вирішенні цього питання судом першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого ним необережного злочину, який відноситься до категорії тяжких, всі обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, а також враховано наслідки, що настали - загибель двох людей, спричинення середньої тяжкості тілесних ушкоджень третій, обставини, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове відшкодування завданих збитків, відсутність обставин, які б обтяжували покарання, та правильно, на думку апеляційного суду, визначено йому основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції визначеної ч.3 ст. 286 КК України та безальтернативне додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 виду та розміру покарання, суд першої інстанції узяв до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, є інвалідом ІІ групи, має на утриманні неповнолітню дитину, в тому числі врахував позицію потерпілих, які в судовому засіданні вважали за можливе не обирати обвинуваченому суворий захід примусу.
Посилання обвинуваченого про неприйняття до уваги цих обставин та характеру допущених порушень правил дорожнього руху, тобто обставин вчинення кримінального правопорушення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду провадження, оскільки як свідчать матеріали, зазначені факти у своїй сукупності дали підстави суду для призначення винному основного покарання у мінімальних межах санкції інкримінованої статті.
Вчинення дорожньо-транспортної пригоди хоча і носить необережний характер, однак спричинило загибель кількох осіб, створило серйозну загрозу життю і здоров`ю потерпілого ОСОБА_20 , призвело до погіршення його здібностей, що не дає підстав застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, та знаходить недостатніми доводи апеляційної скарги обвинуваченого в цій частині.
При цьому суд враховує, що злочин, передбачений частиною 3 статті 286 КК України, спрямовано проти безпеки руху, а тому посилання обвинуваченого на позицію потерпілих, котрі не наполягали на призначенні суворого покарання винному, вважали за доцільне можливість звільнення від його відбування з випробуванням апеляційним судом до уваги не береться, оскільки думка потерпілої сторони щодо виду та розміру покарання хоча і враховується судом при призначенні покарання, однак не є визначальною, адже у цьому випадку питання покарання стосується інтересів не лише потерпілих, а й усіх учасників дорожнього руху. Не дають підстав в даному випадку застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням обставини отримання самим винним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень та в подальшому інвалідності. Як вважає апеляційний суд, висновки суду першої інстанції про необхідність реального відбування покарання у виді позбавлення волі обвинуваченим такими, що узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням місцевого суду про необхідність застосування до обвинуваченого додаткової міри покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Грубість порушення вимог ПДР України ОСОБА_7 , який хоч як встановлено органом досудового розслідування керував службовим автомобілем швидкої допомоги з увімкненими проблисковими маячками синього кольору та спеціальним звуковим сигналом, виконуючи службове завдання - невідкладене доставлення до лікарні тяжкохворого з метою врятування і збереження його життя, однак невірно оцінив дорожню обстановку, та при виїзді з другорядної на головну дорогу, не надав переваги в русі автопоїзду, який рухався головною дорогою міжнародного значення, тяжкість і незворотність наслідків злочину, навіть з урахуванням його щирого каяття, активного сприяння розкриттю злочину, часткового добровільного відшкодування збитків, наявності утриманців - дітей та хворої матері, на переконання судової колегії, унеможливлюють застосовування щодо нього приписів частини 2 статті 69 КК України, згідно з якими суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове.
Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 за ч.3 ст. 286 КК України основного покарання у мінімальній межі даної норми з реальним його відбуванням з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Згідно ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, зокрема, апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання, та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Покликання обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції призначив йому занадто суворе покарання колегія суддів вважає безпідставним, оскільки як встановлено судовою колегією, воно відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому відсутні підстави для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання.
Що стосується апеляційних вимог, заявлених представниками цивільних позивавчів потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 адвокатами ОСОБА_13 , ОСОБА_12 щодо задоволеного судом першої інстанції цивільного позову цивільних позивачів, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною другою ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо), володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту гл. 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття особа, яка завдала шкоду та особа, яка відповідає за шкоду. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 06.11.2013 року № 6-108цс13 та у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2018 року № 534/872/16-ц.
Як з`ясовано в суді апеляційної інстанції між ОСОБА_7 та Маневицьким відділенням екстреної медичної допомоги КП „Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф були укладені трудові відносини.
Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав і зокрема у зв`язку зі смертю фізичної особи внаслідок дій джерела підвищеної небезпеки. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам, дітям, а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до п.1 ст. 23 ЦК України, роз`яснень, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Оскільки позивачі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_9 , які є потерпілими, були синами та чоловіком, а потерпіла ОСОБА_16 матір`ю загиблої ОСОБА_23 , крім того ОСОБА_16 дружиною загиблого ОСОБА_17 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що вказаним особам внаслідок злочину, вчиненого ОСОБА_7 заподіяна моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких вони зазнали у зв`язку зі смертю їх рідних, що призвело незворотних негативних змін у їх особистому житті та завдано глибоких моральних страждань. Однак суд не в повній мірі врахував характер, тривалість, глибину душевних, фізичних, емоційних та моральних страждань, які перенесли і переносять потерпілі в зв`язку із смертю рідних, істотність вимушених змін у їх життєвих стосунках, конкретних обставин у справі і наслідків, що наступили.
Тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне збільшити розмір відшкодування моральної шкоди з Комунального підприємства „Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф в користь кожного з потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 та ОСОБА_16 до 200 000 грн.
Серед іншого представниками цивільних позивавчів адвокатами ОСОБА_13 , ОСОБА_12 вирок оскаржується також в частині відмови в задоволенні цивільного позову ОСОБА_16 до публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна страхова компанія „Оранта про стягнення шкоди (регламентної виплати), заподіяної смертю потерпілого ОСОБА_17 відповідно до ст. 27 закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України як особі, яка має право на таке відшкодування.

Так, положеннями ст. 27 закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV визначено, що страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, виключно лише на умовах, встановлених ст. 1200 Цивільного кодексу України.
За змістом абз. 1 ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті.
Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.
Як роз`яснив Верховний суд України у постанові від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи.
Для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, що має бути підтверджене належними і допустимими засобами доказування, як-то довідка про розмір пенсії, довідка про доходи тощо.
Якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі.
Вказана правова позиція висловлена у постанові КЦС/ВС від 18.04.2018 року у справі № 165/325/17.
Поняття непрацездатної особи надано у ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону.
Вказана обставина в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимими засобами доказування.
В ході апеляційного розгляду було встановлено, що позивач ОСОБА_16 дружина загиблого ОСОБА_17 , на день його смерті отримувала пенсію за віком. Загиблий ОСОБА_17 отримув пенсію за віком. Як вірно встановив суд пешої інстанції, факт перебування позивача ОСОБА_16 на утриманні чоловіка ОСОБА_17 не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та матеріалами кримінального провадження. Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні.
Отже, оскільки позивач не довела факту перебування на утриманні загиблого ОСОБА_17 та не надала доказів, що потребує матеріальної допомоги відповідно до положень сімейного законодавства, на думку апеляційного суду, місцевий суд обгрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову в частині стягнення в користь ОСОБА_16 страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV на умовах ст. 1200 Цивільнгоо кодексу України в розмірі, не меншому, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відтак, апеляційним судом встановлено, що судом попередньої інстанції було належним чином перевірено вищезазначені обставини та досліджено докази, які вказують на неможливість стягнення на користь потерпілої ОСОБА_16 страхового відшкодування в порядку, визначеному ст. 27.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з смертю ОСОБА_17 , оскільки осатнньою не доведено факту пербування на його утриманні.
Що стосується доводів представників потерпілих щодо необхідності стягнення витрат на правничу допомогу в загальному розмірі на суму 28 800 грн., то колегія суддів знаходить такі непереконливими.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, про недоведенння обґрунтованості витрат в сумі 28 800 грн. на таку допомогу, часу витраченого адвокатами на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, вартості цих робіт, а заявлені витрати на правничу допомогу не доведені документально, а тому в пропонованому обсязі не підлягають задоволенню. Місцевий суд належним чином визначив суму стягнення процесуальних витрат, у зв`язку з чим судова колегія погоджується із сумою у 12 000 грн. на відшкодування витрат на правничу допомогу з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_9 .
Під час апеляційного перегляду адвокатами також не надані належні та допустимі докази, в тому числі, розрахунки, які підтверджують заявлені витрати на правничу допомогу, у зв`язку з чим такі доводи представників потерпілих щодо збільшення суми процесуальних витрат на правову допомогу є неспроможними.
Такими, що не заслуговують на увагу суд вважає посилання в апеляційній скарзі представників цивільних позивачів про незаконність оскарженого вироку в частині стягнення з обвинуваченого витрат на правову допомогу, оскільки як вони вважають належним відповідачем є КП "Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради, а не ОСОБА_7 .
Так, частиною 1 ст. 124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Статтею 118 КПК України встановлено, що процесуальні витрати складаються із:
1) витрат на правову допомогу;
2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження;
3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів;
4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.
Тобто положення, які стосуються процесуальних витрат, регламентовані главою 8 КПК України. Натомість положення, які стосуються цивільного позову, визначені главою 9 цього Кодексу. Це свідчить про різну правову природу процесуальних витрат та шкоди, завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням.
Процесуальні витрати виникають та пов`язані зі здійсненням кримінального провадження, є матеріальними витратами органів досудового розслідування, прокуратури, суду та інших учасників кримінального провадження. Натомість шкода у кримінальному провадженні пов`язана не з процесуальними відносинами, а з матеріально-правовими - вчиненням кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння.
Таким чином вирок суду в частині стягнення саме з обвинуваченого ОСОБА_7 витрат на правову допомогу, на думку колегія суддів, є вірними, та узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року у справі № 598/1781/17 (провадження № 13-47кс20).
За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність зміни вироку суду в частині стягнення моральної шкоди на користь потерпілих, часткове задоволення апеляційної скарги представників цивільних позивачів, та залишення без задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409 КПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, апеляційну скаргу представників ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в інтересах потерпілих - цивільних позивачів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 задовольнити частково.
Вирок Маневицького районного суду Волинської області від 17 лютого 2021 року в частині стягнення з КП "Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради в користь ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 моральної шкоди змінити.
На підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України збільшити суму, яка підлягає стягненню на користь потерпілих ОСОБА_22 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з КП "Волинський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" Волинської обласної ради на користь кожного з потерпілих: ОСОБА_9 ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_16 по 200 000 (двісті тисяч) гривень моральної шкоди.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді