ЄУН № 336/5567/18
пр. № 1-кп/336/59/2022
ВИРОК
Іменем України
07 лютого 2022 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням

ОСОБА_4 , 1 ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, громадянина України, проживаючого у АДРЕСА_1 , не одруженого, не працюючого, раніше судимого вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.10.2020 року за ст. 185 ч. 3 КК України до 3 років позбавлення волі,

у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 06 вересня 2018 року приблизно о 19.30 годині, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, знаходячись поблизу хостелу «Золота арка» по пр. Моторобудівників, 190 у м. Запоріжжя, підійшовши до неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 та з метою подавити волю потерпілого до опору, штовхнув останнього долонею правої руки в область грудної клітини, після чого наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілому ОСОБА_6 , чим спричинив синець в області правої очної ямки, рану та садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Від нанесеного ОСОБА_4 удару ОСОБА_6 впав на асфальтоване покриття дороги.

Після падіння у потерпілого ОСОБА_6 з рук на асфальтове покриття дороги випало майно, яке належить його матері ОСОБА_7 , а саме мобільний телефон Meizu M6 16 Гб, в корпусі чорного кольору вартістю 2729,20 гривень, в якому знаходились сімкарта мобільного оператора «Водафон» та карта пам?яті micro CD, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють, та музична колонка JBL Charge 3 в корпусі кольору хакі, вартістю 491,54 гривня.

Після того як ОСОБА_4 подавив волю потерпілого ОСОБА_6 до опору та реалізуючи свій умисел на відкрите заволодіння чужим майном, ОСОБА_4 заволодів мобільним телефоном та музичною колонкою, після чого зник з місця злочину.

Своїми діями ОСОБА_4 спричинив потерпілій ОСОБА_7 матеріальну шкоду на загальну суму 3220,74 гривень.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані стороною обвинувачення за ст. 186 ч. 2 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров?я потерпілого, вчинене повторно.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні злочину не визнав повністю, пояснивши, що того дня ввечері він разом зі своїми племінниками ОСОБА_8 , 2008 року народження, та ОСОБА_9 , 2005 року народження, йшли до хостелу «Золота арка», де на той час мешкала його сестра із дітьми. Потерпілий ОСОБА_6 йшов зі своїм другом у тому ж напрямку трохи попереду, за ними йшли племінники обвинуваченого, а потім сам обвинувачений. Потерпілий ОСОБА_6 та його друг почали чіплятись до племінників ОСОБА_4 та останній втрутився, та між ним та потерпілим виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_4 штовхнув ОСОБА_6 рукою в грудь, від поштовху ОСОБА_6 впав та в нього з рук випали телефон та колонка. Ударів потерпілому він не наносив. Потерпілий піднявся та побіг звідти, залишивши на землі телефон та колонку, хоча ОСОБА_4 кричав йому вслід, щоб той забрав свої речі, але потерпілий біг далі. Вирішивши повернути речі потерпілому, ОСОБА_4 підібрав телефон та колонку та пішов з речами до хостелу «Золота арка», де залишив вказані речі, а приблизно за дві години вказане майно було вилучено працівниками поліції. Посилаючись, що умислу на заволодіння майном потерпілого у нього не було, обвинувачений просив визнати його невинуватим у скоєнні грабежу.
Також в судовому засіданні судом допитані потерпілі, свідки сторони обвинувачення та захисту, досліджені письмові докази.
Потерпілий ОСОБА_6 пояснив, що у 2018 році він разом зі своїм другом йшли додому, було вже темно, вони використовували ліхтарик. В руці ОСОБА_6 ніс колонку, а телефон був в нього в кишені. Дорогою вони пройшли мимо ОСОБА_4 , з яким було двоє малолітніх хлопців. Коли вони пройшли далі, то ОСОБА_4 та хлопці пішли за ними. Потерпілий зупинився, повернувся та запитав, нащо ОСОБА_4 та хлопчики йдуть за ними, на що ОСОБА_4 щось відповів, після чого вдарив потерпілого кулаком лівої руки в область лівої щелепи. Від удару ОСОБА_6 впав, а колонка та телефон випали у нього. ОСОБА_4 підібрав колонку та телефон, а потерпілий піднявся та побіг з місця події. Вслід йому ОСОБА_4 кричав, щоб той вернувся та забрав свої речі, але ОСОБА_6 вирішив не зупинятись та побіг далі. Друг ОСОБА_6 побіг в інший бік, після чого знайшов мати потерпілого ОСОБА_7 , яка зателефонувала до поліції. Коли потерпілий прийшов до матері, то поліція вже там була. Далі потерпілий разом з працівниками поліції їздили до місця події, де за описом побачили двох дітей, які вказали, що ОСОБА_4 перебуває у хостелі. Коли потерпілий разом з працівниками поліції приїхали до хостелу, то їм відчинила жінка. Телефон потерпілого був підключений до зарядки, а колонка стояла на столі.
Потерпіла ОСОБА_7 в судовому засіданні показала. що приблизно у жовтні 2018 року ввечері їй зателефонував ОСОБА_10 та повідомив, що на її сина ОСОБА_6 напали та забрали телефон та колонку. Приблизно о 21.00-21.30 годині до неї на роботу в магазин прийшов ОСОБА_6 , який повідомив, що у нього забрали колонку та мобільний телефон. Тілесних пошкоджень на сині вона не бачила.
Свідок обвинувачення ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що товаришує із ОСОБА_6 . В 2018 році ввечері він разом із ОСОБА_6 йшли з парку Бочарова додому через АДРЕСА_2 . Було вже темно та свідок увімкнув ліхтарик на своєму телефоні. Вони із ОСОБА_6 йшли по правій стороні дороги, а ОСОБА_4 разом з двома дітьми стояв на лівому боці. ОСОБА_4 сказав свідку, щоб він вимкнув ліхтарик, після чого свідок із ОСОБА_6 пішли далі, а ОСОБА_4 за ними. В якийсь момент ОСОБА_4 попросив зупинитись, щоб поговорити. ОСОБА_6 та ОСОБА_10 зупинились, повернулись до ОСОБА_4 , який запитав: « ОСОБА_11 -то проблемы?», на що ОСОБА_6 відповів: «Никаких проблем». Далі ОСОБА_4 кулаком правої руки вдарив ОСОБА_6 в область лівої щелепи. Свідок побіг по пр. Моторобудівників в бік свого дому, а ОСОБА_6 залишався позаду. Пробігши кілька будинків, свідок побачив людей, до яких звернувся та розповів, що його друга побили, після чого свідок разом із перехожими пішли на місце події, але там вже нікого не було, після чого зателефонували до поліції. Приїхали працівники поліції, а також дядько ОСОБА_6 , потім зателефонувала мати ОСОБА_6 та сказала, що до неї в магазин прибіг син. Далі дядько ОСОБА_6 поїхав шукати ОСОБА_4 , знайшов хлопчика, який вказав, де ОСОБА_4 , після чого вони всі поїхали до хостелу «Золота арка». В одній з кімнат була жінка з дітьми, в кімнаті були телефон та колонка потерпілого ОСОБА_6 , а ОСОБА_4 там не було.
Свідок захисту ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що є рідною сестрою ОСОБА_4 . Того дня приблизно о 18-19 годині її сини ОСОБА_8 та ОСОБА_9 повернулись додому, принесли із собою телефон. При цьому сини пояснили, що якісь хлопці їх обзивали, а ОСОБА_4 заступився та один з хлопців виронив телефон. Оскільки телефон був вимкнутий, то свідок поставила його на зарядку, збираючись потім зателефонувати за вказаним телефоном та повернути його. Приблизно за 40 хвилин приїхали працівники поліції та вилучили телефон та колонку.
Допитаний в судовому засіданні за участі психолога неповнолітній свідок ОСОБА_8 пояснив, що ОСОБА_4 доводиться йому дядьком. Того дня він разом із своїм братом та ОСОБА_4 йшли вздовж посадки по вул. 8 Березня у м. Запоріжжя, ОСОБА_4 йшов по одній стороні дороги, а свідок із братом по іншій. Двоє незнайомих хлопців йшли за ними та щось сказали брату свідка ОСОБА_9 , а коли свідок із братом підійшли до тих злопців, то останні почали нецензурно лаятись на їх адресу. До них підійшов ОСОБА_4 та з одним із хлопців почали штовхатись. Інший хлопець побіг з місця події, а перший залишився та під час штовханини у нього випали телефон та колонка. Далі другий хлопець також побіг звідти, хоча ОСОБА_4 та свідок кричали йому, щоб забрав свої речі. Телефон та колонку ОСОБА_4 підняв та передав свідку, сказавши, щоб той відніс матері, а та поставила його на зарядку, щоб можна було зателефонувати та повернути телефон. Телефон та колонку свідок відніс до хостелу, де вони тоді жили разом із матір?ю та поставили на зарядку, але потім з?ясувалось, що телефон заблокований, тому вони вирішили почекати, доки хтось не зателефонує на нього.
При дослідженні письмових доказів судом встановлено таке.
В ході огляду місця події від 06.09.2018 року (а.с. 90) слідчим оглянуто приміщення хостелу «Золота арка» за адресою: АДРЕСА_2 , в ході чого було вилучено музичну колонку камуфляжного розбарвлення та мобільний телефон Мейзу в корпусі чорного кольору.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2018 року надано дозвіл на огляд хостел-приміщення на 1 поверсі № 102 у готелі « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за адресою: АДРЕСА_2 .
В ході огляду предмету 08.09.2018 року (а.с. 110) слідчим за участі потерпілої ОСОБА_7 оглянуто мобільний телефон та музичну колонку.
В ході проведення впізнання 12.09.2018 року (а.с. 116) свідок ОСОБА_10 впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_6 .
В ході проведення впізнання 12.09.2018 року (а.с. 118) ОСОБА_6 (статус якого в протоколі чітко не визначений (свідок або потерпілий) впізнав ОСОБА_4 як чоловіка, який спричинив йому тілесні ушкодження та забрав майно.
В ході проведення слідчого експерименту 17.09.2018 року ОСОБА_13 пояснив, що він разом із ОСОБА_10 йшли неподалік гостиниці «Золота арка», коли їх окликнув ОСОБА_4 , який запитав « ОСОБА_11 -то проблемы?», на що потерпілий відповів: «Никаких проблем». Далі ОСОБА_4 підійшов та вдарив його кулаком в область правого ока, від чого ОСОБА_6 впав, у нього випали телефон та колонка. ОСОБА_10 в цей момент побіг з місця події. ОСОБА_4 підняв колонку та телефон, а потерпілий почав бігти з місця події.
Потерпілою ОСОБА_7 до справи долучено копію гарантійного талону на телефон Meizu M6 16Гб чорного кольору, відповідно до якого телефон придбаний 19.05.2018 року, покупцем вказано ОСОБА_14 , а також копію фіскального чеку на придбання телефону від 19.05.2018 року за 3299 гривень.
Відповідно до висновку експерта № 1143 від 11.09.2018 року у потерпілого ОСОБА_6 виявлено синець в ділянці правої очної ямки, рана та садна в ділянці лівого ліктьового суглобу, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.
Згідно висновку товарознавчої експертизи від 11.09.2018 року (а.с. 139) ринкова вартість мобільного телефону Meizu M6 16Гб з урахуванням зносу станом на 07.09.2018 року складає 2729,20 гривень, ринкова вартість музичної колонки JBL Chargez з урахуванням зносу станом на 07.09.2018 року складає 491,54 гривню.
При оцінці доказів суд виходить з положень ст. 337 КПК України, яка вказує, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, загальних принципів кримінального судочинства, положень статей 84, 85, 86, 89 КПК України та практики Європейського суду з прав людини.

Так, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації", одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

З урахуванням вищевикладеного, суд в подальшому надає оцінку доказам у їх сукупності з точки зору їх належності, допустимості та взаємозв`язку, та з урахуванням висловленої оцінки їх учасниками справи.

Так, показаннями обвинуваченого, потерпілого та свідка ОСОБА_8 підтверджено те, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник конфлікт, в ході якого потерпілий отримав тілесні ушкодження, а також у нього з рук випали телефон та колонка. Також показаннями зазначених осіб, які в цій частині між собою узгоджуються, підтверджено, що потерпілий ОСОБА_6 піднявся та побіг з місця події, залишивши майно, а обвинувачений у свою чергу пропонував йому повернутись та забрати телефон та музичну колонку, натомість потерпілий цього не зробив.
Оцінюючи розбіжність показань потерпілого ОСОБА_6 , даних ним в судовому засіданні, та пояснень, які він надав під час слідчого експерименту за його участю в ході досудового слідства, суд надає перевагу саме показаннями потерпілого ОСОБА_6 в судовому засіданні, адже слідчий експеримент проведений без участі сторони захисту з невідомих причин, хоча ОСОБА_4 набув статусу підозрюваного 12.09.2018 року, а слідчий експеримент проведений 17.09.2018 року, що у свою чергу позбавило підозрюваного можливості уточнити відповідні обставини.
При вирішенні питання про наявність в діях ОСОБА_4 складу інкримінованого злочину, суд виходить з наступного.
У відповідності до ст. 186 ч. 2 КК України грабіж це відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, або вчинений повторно, або за попередньою змовою групою осіб.
Грабіж віднесений до злочинів проти власності, об`єктом яких є охоронювані законом суспільні відносини власності як частина економічних відносин.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину.
Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 у їх сукупності, суд вважає, що будь-якими об`єктивними доказами не підтверджено, що в ході конфлікту із ОСОБА_6 . ОСОБА_4 мав умисел на заволодіння його майном, адже обвинувачений не висував будь-яких вимог потерпілому щодо передачі йому майна, потерпілий підтвердив, що телефон та колонка випали у нього при падінні, а коли він покидав місце події ОСОБА_4 кричав йому, щоб той повернувся за речами.
Подальші дії обвинуваченого щодо майна також не свідчать про наявність у нього наміру вчиняти його викрадення та корисливої мети звернути таке майно на свою користь, адже з пояснень обвинуваченого та свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_8 вбачається, що телефон та колонку ОСОБА_4 передав ОСОБА_8 та мав на меті їх повернення, адже маючи можливість витягти сім-картку та приховати зазначені речі, розпорядитись ними, він передав їх ОСОБА_8 , який у свою чергу відніс їх додому, де ОСОБА_12 поставила телефон на зарядку. Як свідок ОСОБА_12 , так і свідок ОСОБА_8 вказували, що батарея телефону була розряджена, а коли він зарядився, то виявилось, що телефон заблокований та зателефонувати за контактними номерами абонентам не виявилось можливим. При цьому телефон на момент його вилучення працівниками поліції був увімкнутий та картка мобільного оператора перебувала у ньому.
За таких обставин, суд вважає, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад інкримінованого злочину, оскільки він не мав умислу на викрадення майна та мети подальшого розпорядження та звернення на свою користь.
Дослідженими судом доказами у їх сукупності, а саме показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_10 та висновком судової медичної експертизи підтверджено те, що ОСОБА_4 наніс ОСОБА_6 удар в область обличчя, від чого потерпілий впав та внаслідок цих дій ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження легкого ступеню тяжкості.
В даному випадку дії ОСОБА_4 могли б бути перекваліфіковані судом на ст. 125 ч. 1 КК України, що відповідає позиції Великої палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 03.07.2019 року по справі № 288/1158/16-к.
Однак, ст. 477 КПК України кримінальний проступок, передбачений ст. 125 ч. 1 КК України віднесений до кримінальних проваджень приватного обвинувачення, яке може бути розпочате слідчим, дізнавачем, прокурором лише на підставі заяви потерпілого.
Водночас стороною обвинувачення суду не представлено заяви потерпілого ОСОБА_6 про притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності за нанесення тілесних ушкоджень. Відомості про наявність заяви, поданої саме потерпілим ОСОБА_6 , відсутні і в реєстрі матеріалів досудового розслідування.
За таких обставин у суду відсутні підстави для відповідної перекваліфікації дій обвинуваченого.
Статтею 337 КПК України визначено, що cудовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом.

Суд звертає увагу на те, що під час судового розгляду справи до закінчення з?ясування її обставин та перевірки їх доказами, стороною захисту була неодноразово висловлена позиція у справі щодо невизнання вини у скоєнні інкримінованого злочину та заперечення щодо вірності кваліфікації дій ОСОБА_4 як грабежу.

Оскільки у відповідності до положень ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прокурор мав можливість та судом його таке право в жодний спосіб не обмежувалось, змінити обвинувачення, а рівно і надати інші докази, які він вважав за потрібне.

Натомість будь-яких інших доказів, крім тих, що були надані та досліджені судом, стороною обвинувачення суду не представлено.

Зокрема, як вже зазначено вище, суду не було представлено заяви потерпілого ОСОБА_6 , поданої в порядку ст. 214 КПК України, про скоєння щодо нього кримінального правопорушення, що у свою чергу робить неможливим існування кримінального провадження приватного обвинувачення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що в діях ОСОБА_4 відсутній склад інкримінованого йому злочину за ст. 186 ч. 2 КК України, а у суду відсутні правові підстави розглянути питання щодо перекваліфікації дій ОСОБА_4 , тож обвинуваченого за таких обставин слід виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину.

Судом також вирішується доля речових доказів.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України, ст. 186 ч. 2 КК України,
УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 186 ч. 2 КК України, визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Зняти арешт з мобільного телефону Meizu M6 та музичної колонки JBL Charge 3, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07.09.2018 року.

Речові докази: мобільний телефон Meizu M6 та музичну колонку JBL Charge 3, передані на зберігання ОСОБА_7 , залишити ОСОБА_7 .

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.
Суддя ОСОБА_1