Провадження №11-кп/801/1158/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 листопада 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
зі секретарем: ОСОБА_5 ,
за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Київського міського суду від 27 грудня 1999 року,
в с т а н о в и в:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_8 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Київського міського суду від 27.12.1999 року.
Заява мотивована тим, що засуджений ОСОБА_8 засуджений до довічного позбавлення волі, утримується під вартою більше 22 років. Згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Дембо та інші проти України» від 11.03.2021, довічне позбавлення волі є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність покаранням, а тому подальше перебування ОСОБА_8 під вартою є грубим порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку із чим засуджений ОСОБА_8 просить припинити його катування.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Київського міського суду від 27 грудня 1999 року.
Прийняте рішення суд першої інстанції мотивував тим, що на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення від відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі, а тому клопотання засудженого ОСОБА_8 задоволенню не підлягає.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції і прийняти нову, якою припинити його катування у вигляді довічного позбавлення волі та привести вирок в частині покарання у відповідність до рішення ЄСПЛ стосовно нього та прийняти міри індивідуального характеру, як вимагає Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини».
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального Закону, та не виконує рішення ЄСПЛ від 11.03.2021 року (2778/18) «Дембо та інші проти України», яким визначено, що довічне позбавлення волі є катуванням та має бути негайно припинено.
Заслухавши засудженого ОСОБА_8 його адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги викладені в апеляційній скарзі та просили їх задовольнити; прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
ОСОБА_8 засуджений вироком Київського міського суду від 27.12.1999 до смертної кари розстрілу. В подальшому, ухвалою Верховного суду України від 08.06.2000 вирок Київського міського суду від 27.12.1999 змінено та призначено ОСОБА_8 покарання у вигляді довічного позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України, довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.
З положень даної правової норми вбачається, що довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.
У рішенні у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року, Європейський суд з прав людини висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.
Водночас, у вказаному рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.
При розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09 липня 2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при по життєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.
Частиною 1 ст.87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, а згідно з ч. 7 ст. 151 КВК України засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.
На переконання колегії суддів, при прийнятті оскаржуваної ухвали суд першої інстанції проаналізував норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини та дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_8 і такі правові положення не суперечать ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини та Конституції України.
Згідно зі ст. 6 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.
Посилання засудженого ОСОБА_8 , що його катують, зводяться до того, що його ув`язнили на підставі незаконного, на його переконання, вироку суду, який не приведений до виконання, дані твердження колегія суддів вважає голослівними, такими, що не відповідають дійсності, адже ОСОБА_8 відбуває покарання за вироком суду, який набув законної сили і звернений до виконання у визначені законом строки. Підстав вважати, що ОСОБА_8 утримується під вартою незаконно, немає.
Доводи засудженого ОСОБА_8 є необґрунтованими, такими, що не базуються на нормах чинного законодавства і є лише її суб`єктивним трактуванням закону.
Оскаржувана хвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, належним чином вмотивованою та відповідає як фактичним обставинам справи так і вимогам Закону, підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 серпня 2021 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про припинення порушення його прав під час виконання вироку Київського міського суду від 27 грудня 1999 року залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4