Провадження № 1кп/201/939/2021
ВИРОК
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2021 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , розглянувши в порядку спрощеного провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження кримінальне провадження№ 0002367 від 21.09.2018 року по обвинуваченню:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Дніпропетровська, громадянки України, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судима:

- Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 12.02.2018 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнена від відбування покарання із випробуванням строком на 2 роки

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

20.09.2018 року близько 15 годин 00 хвилин, ОСОБА_2 , перебуваючи біля будинку №3 по бульвару Слави в м. Дніпро, на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з потерпілим ОСОБА_3 , усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3 , стоячи обличчям до потерпілого, нанесла йому один удар своєю правою рукою, зажатою в кулак, в область обличчя потерпілого з лівого боку, тим самим спричинила тілесні ушкодження останньому у вигляді: синця в проекції виличної дуги праворуч, які за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Таким чином, своїми умисним діями, ОСОБА_2 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 125 КК України, тобто спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки.
До обвинувального акту, який надісланий до суду разом із клопотанням прокурора про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні, додано:
- письмова заява потерпілого ОСОБА_3 від 18.10.2021 року щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні. Претензій майнового та морального характеру не має, цивільний позов заявляти не буде.
- письмова заява обвинуваченої ОСОБА_2 від 18.10.2021 року щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, зазначеними вище, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України та згоди з розглядом обвинувального акту у спрощеному провадженні. Вказана заява підписана у присутності захисника ОСОБА_4 .
За результатами дослідження змісту заяви, обвинувального акту та матеріалів дізнання, у суду не виникло сумнівів в тому, що зазначена заява обвинуваченої є усвідомленою, відповідає її внутрішній волі, а її процесуальна позиція сформувалася без будь-якого стороннього неправомірного впливу на нього.
Згідно ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006, при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).
З урахуванням викладеного, розглянувши кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, дотримуючись принципу змагальності сторін та свободі в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, а встановлені в даному кримінальному провадженні органом досудового розслідування обставини не оспорюються учасниками судового провадження і суд не вбачає підстав ставити їх під сумнів та визнає їх доведеними, оскільки вони повністю узгоджуються з наданими суду матеріалами дізнання, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_2 «поза розумним сумнівом» знайшла своє повне підтвердження в ході судового розгляду кримінального провадження і її дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 125 КК України, а саме як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки.
Обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України кваліфікується як кримінальний проступок.
Обвинувачена має постійне місце реєстрації та проживання, за яким характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає її щирекаяття.

До обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

При призначенні обвинуваченій покарання суд виходить із наступного.
Згідно з ч.1 і ч. 2 ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину (проступку), і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів (проступків) як засудженими, так і іншими особами.
За приписом ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин (проступок), має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (проступків).
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Згідно п.3 вищевказаної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
З урахуванням даних про особу обвинуваченої, обставин вчиненого кримінального проступку, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, вважає за недоцільне призначення покарання у вигляді штрафу чи виправних робіт, оскільки ОСОБА_2 офіційно не працює, а вважає за необхідне призначити їй покарання у виді громадських робіт, оскільки саме таке покарання буде повністю відповідати ступеню тяжкості вчиненого злочину, конкретним його обставинам, та обставинам, що пом`якшують покарання, даним про особу обвинуваченого.
Призначаючи покарання як кару суд, виходячи з вимог ст. 50 КК України, враховує, що призначення покарання у вигляді громадських робіт буде необхідним та достатнім для виправлення засудженої і запобігання вчинення нею нових злочинів.
Разом з тим, згідно ч. 5 ст. 74 КК України - особа може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбаченихстаттею 49 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України - особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.
Санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачено покарання менш суворе ніж обмеження волі.
ОСОБА_2 скоїла кримінальне правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_3 20.09.2018 року, відомості про скоєння кримінального правопорушення внесено в ЄРДР 21.09.2018 року. Обвинувальний акт разом із матеріалами кримінального провадження надійшов до суду 19.10.2021 року.
За викладених вище обставин строк притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, встановлений ст. 49 КК України, закінчився.
Одночасно матеріали кримінального провадження не містять відомостей про те, що строк давності, встановлений ст. 49 КК України, будь-яким чином призупинявся або переривався.
Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року №12 "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності", особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст.49 КК, якщо з дня вчинення нею злочину до набрання вироком законної сили минули певні строки давності і вона не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого. Таке звільнення є обов`язковим, за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК.
Випадків застосування положень ч. 4 ст. 49 КК України судом не встановлено.
Враховуючи викладене, відповідно до положень ч.5 ст. 74 КК України, суд приходить до висновку про необхідність звільнення ОСОБА_2 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

Претензії матеріального характеру у потерпілого до обвинуваченої відсутні, цивільний позов не заявлений.
Речових доказів та процесуальних витрат по даному кримінальному провадженню немає. Запобіжні заходи не обиралися.
Керуючись ст.ст.100, 369, 371-374, 382 КПК України КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_2 визнати винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначити покарання у виді 100 (ста) годин громадських робіт.
Звільнити ОСОБА_2 від призначеного судом покарання за ч. 1 ст. 125 КК Україниу вигляді 100 (ста) годин громадських робіт, на підставі ч. 5 ст. 74, ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Міра запобіжного заходу не обиралась.
Речові докази відсутні.
Судові витрати відсутні.
Цивільний позов не заявлений.

Вирок за результатами розгляду обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку може бути оскаржений в апеляційному порядку з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України, зокрема, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
Вирок може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо вирок було ухвалено без виклику особи, яка його оскаржує, в порядку, передбаченому ст. 382 КПК України, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.

Суддя: ОСОБА_1