Житомирський апеляційний суд
Справа №278/133/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
представника потерпілої ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
цивільного позивача ОСОБА_9 ,
захисника ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №278/133/21 за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , цивільного позивача ОСОБА_9 , представника ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ»» та обвинуваченого ОСОБА_11 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 червня 2021 року, відносно

ОСОБА_11 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:
зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді двох років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на один рік.
На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_11 від відбування основного покарання з випробуванням протягом одного року іспитового строку, якщо він протягом визначеного судом строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ч.1 ст.76 КК зобов`язано ОСОБА_11 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи.
До вступу вироку в законну силу запобіжний захід ОСОБА_11 не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_11 на користь держави 5230 (п`ять тисяч двісті тридцять) грн. 40 коп. судових витрат на залучення експертів при проведенні експертиз.
Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 20.11.2020 на автомобіль марки "ВАЗ 2103", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", та автомобіль "ВАЗ 217030" реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", скасовано, а вказані транспортні засоби повернуто власникам (законним володільцям).
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь ОСОБА_8 20000 (двадцять тисяч) гривень моральної шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням. Стягнуто з ПАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП"" на користь ОСОБА_8 27 511 грн. 53 коп. витрат на лікування та 10 000 грн. моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП.
Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_11 20000 грн. моральної шкоди та з ПАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП" 93 684 грн. 80 коп. матеріальної шкоди, завданої пошкодженням його майна, залишено без розгляду.
Відповідно до вироку суду першої інстанції, 16 листопада 2020 року близько 17 год. 20 хв. ОСОБА_11 , керуючи автомобілем "ВАЗ 2103", реєстраційний номер " НОМЕР_1 ", та рухаючись по 19 км автодороги "Житомир Сквира" поблизу с. Тарасівка Житомирського району та області у напрямку м.Сквира, в порушення вимог пунктів 10.1, 11.3 та 14.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 № 1306 (зі змінами та доповненнями), рухаючись по дорозі із двостороннім рухом, яка має по одній смузі для руху в кожному напрямку, перед виїздом на смугу зустрічного руху не переконався, що вказаний маневр буде безпечним і не створить небезпеку іншим учасникам, а також не переконався в тому, що смуга зустрічного руху, на яку він буде виїжджати, вільна від транспортних засобів на достатній для обгону відстані, розпочав здійснювати обгін попутного транспортного засобу, виїхавши на смугу зустрічного руху, після чого виявив на вказаній смузі автомобіль марки "ВАЗ 217030" та не надав перевагу вказаному автомобілю, який рухався у зустрічному напрямку та скоїв зіткнення передньою частиною керованого ним автомобіля з передньою частиною автомобіля марки "ВАЗ 217030", реєстраційний номер " НОМЕР_2 ", яким керував водій ОСОБА_9 .
Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля "ВАЗ 217030" ОСОБА_8 отримала середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Дії ОСОБА_11 , які виразились в порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК України.
В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову внаслідок невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним та призначити йому покарання у виді 2-х років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Цивільний позов просить задовольнити в повному обсязі та стягнути з ПрАТ «Княжа ВІГ» на її користь 27511,53 грн матеріальної шкоди та 10000 грн моральної шкоди, та з ОСОБА_11 240000 грн моральної шкоди. Аргументує свої вимог тим, що висновки суду про наявність такої пом`якшуючої обставини, як активне сприяння розкриттю злочину не відповідають дійсності, з урахуванням поведінки обвинуваченого, який проявив байдужість до фізичного і психологічного стану потерпілої в ході судового розгляду, не здійснив жодної реальної дії чи спроби, яка б свідчила про намір відшкодувати шкоду, в ході судового розгляду давав покази відмінні від дійсних обставин справи, змінював свої покази, намагався перекласти відповідальність на іншого водія. Також зазначає що, активне сприяння розкриття злочину є невід`ємною частиною щирого каяття, а тому у суду не було підстав для застосування ст.66 КК України. В обґрунтування своїх вимог також посилається на те, що суд лише формально оцінив глибину її фізичних та душевних страждань, помилково прийшов до висновку, що вона була не пристебнута паском безпеки. Вказує, що заявлений до стягнення розмір моральної шкоди відповідає тим обставинам життя, в яке її поставило ДТП та враховує в себе страждання, які їй довелося у зв`язку із ним перенести, зокрема душевні страждання у зв`язку із фізичним болем від отриманих ушкоджень, безсонні ночі, тривалий час лікування та болісні складні медичні маніпуляції, хірургічне втручання, втрата можливості самостійно себе обслуговувати, тривала залежність від сторонньої допомоги, страх назавжди бути тягарем для своєї родини. Зазначає, що особливо важко перенесла неспроможність забезпечувати догляд за її дітьми, які стали замкненими, їх поведінка значно погіршилась, так само як і успішність, що викликане переживанням внаслідок ДТП. Малолітні діти, які були пасажирами ДТП ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , після ДТП мають нервові розлади, бояться автомобілів та навіть різких шумів.
Цивільний позивач ОСОБА_9 просить вирок Житомирського районного суду від 25.06.2021 року в частині залишення його цивільного позову без розгляду скасувати та ухвалити новий вирок, яким позовну заяву задовольнити повністю, стягнути з ПрАТ «Княжа ВІГ» на його користь 93684,80 грн матеріальної шкоди, а з ОСОБА_11 20000 грн моральної шкоди. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на постанову Великої палати Верховного суду від 19.06.2019 року у справі 465/4621/16-к, постанову Великої палати Верховного суду від 31.03.2021 у справі 297/2187/19, відповідно до яких попереднє звернення до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування загалом не є обов`язковим та за потерпілим у ДТП зберігається право вибору способу звернення до страхової компанії чи із позовом до суду. Вказує, що внаслідок ДТП пошкоджено його майно, завдано матеріального збитку на загальну суму 93683, 80 грн, завдано шкоди його здоров`ю, зокрема встановлено діагноз забій грудної клітини, забій грудини, забій передньої черевної стінки, а також заподіяно моральної шкоди. Вказує, що сама пригода здійснила негативний вплив на його психологічне здоров`я та його родини, змінилося їх нормальне життя, зазначає про біль в області грудини, які тривали кілька тижнів та про душевний біль, спричинений від вигляду його понівеченого автомобіля.
В поданій апеляційній скарзі представник ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа ВІГ» ОСОБА_14 просить змінити оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову, яким зменшити розмір суми моральної шкоди та стягнути з ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа ВІГ» на користь ОСОБА_8 суму моральної шкоди у розмірі 1375,57 грн. Аргументує свої доводи тим, що судом першої інстанції не було винесено ухвали про визнання потерпілої ОСОБА_8 цивільним позивачем по справі та залучення ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа ВІГ» цивільним відповідачем, що суперечить вимогам ст.128 КПК України та ст.51 ЦПК України. Вказує, що Житомирським районним судом не було направлено на адресу ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа ВІГ» копії позовної заяви із додатками до неї та ухвали про залучення ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа ВІГ» цивільним відповідачем, чим порушено вимоги ст.190 ЦПК України, а тому страхова компанія навіть не знала, що у рамках даного кримінального провадження було заявлено два цивільні позови, що позбавило можливості подати відзив на позов. Крім того, наголошує, що у разі заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого, сума моральної шкоди розраховується у відповідності до ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у розмірі 5% страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини, правильність кваліфікації його дій та призначене покарання, просить змінити вирок Житомирського районного суду від 25.06.2021 року, зазначивши у мотивувальній частині вироку про обставину, що пом`якшує покарання у виді щирого каяття. Зазначає, що суд помилково не визнав пом`якшуючою обставиною зазначене в обвинувальному акті щире каяття, оскільки він свою вину визнав повністю і не звинувачував іншого водія у неправильних діях та відповідно не перекладав на нього провину. Також вказує, що стосується його бажання відшкодувати шкоду потерпілій стороні, то свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні підтвердив, що він підходив до нього відразу після ДТП з пропозицією домовитися про відшкодування.
В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого прокурор ОСОБА_15 просить апеляційну скаргу ОСОБА_11 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Аргументує свої вимоги, тим що обвинувачений ОСОБА_11 шкоду заподіяну потерпілій та цивільному позивачу не відшкодував, у зв`язку з чим щире каяття не може бути визнано обставиною, що пом`якшує покарання. Також зазначає, що в суді першої інстанції обвинувачений стверджував, що саме прискорення іншого автомобіля, якого він обганяв, завадило йому здійснити обгін, а тому незважаючи на фактичне визнання своєї вини, також має місце намагання частково перекласти свою вину на водія невстановленого автомобіля за відсутності об`єктивних даних про наявність в діях цього водія будь-яких порушень
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг потерпілої, цивільного позивача і представника ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ»» та підтримали подану апеляційну скаргу обвинуваченого, думку потерпілої ОСОБА_8 , її представника, цивільного позивача ОСОБА_9 , які просили задовольнити подані ними апеляційні скарги та відмовити в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого та представника ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ»», думку прокурора, яка частково підтримала апеляцію потерпілої сторони в частині стягнення моральної шкоди з обвинуваченого та заперечила щодо задоволення інших апеляційних скарг, перевіривши матеріали судового провадження, а також вирок суду в межах, передбачених, ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , цивільного позивача ОСОБА_9 , представника ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ»» підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити з таких підстав.
Згідно з вимогами ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження, їх кримінально-правова кваліфікація, доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.187 КК України в апеляційному порядку сторонами кримінального провадження не оскаржено, а тому вирок суду в цій частині апеляційним судом не переглядається.
Що стосується доводів поданих апеляційних скарг з приводу призначеного покарання та вирішенння судом першої інстанції цивільних позовів потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позивача ОСОБА_9 , то колегія суддів приходить до таких висновків.
Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінальних покарань», передбачено, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Відповідно до положень ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
На думку суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_11 дотримався вище наведених вимог закону.
Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Доводи потерпілої ОСОБА_8 про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення внаслідок м`якості та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними.
Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із змісту вироку, призначаючи ОСОБА_11 покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням до основного покарання у виді обмеження волі положень ст.75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, спосіб, характер вчиненого діяння, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, судом було встановлено, що відповідно до статті 12 КК, обвинувачений скоїв неумисний нетяжкий злочин проти безпеки руху, раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину, працює неофіційно, за місцем проживання характеризується позитивно. Також судом враховано обставини, які пом`якшують покарання - активне сприяння розкриттю злочину та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
З урахуванням зазначеного суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що сукупність усіх наведених обставин свідчить, що обвинувачений ОСОБА_11 не є суспільно-небезпечним, і його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та дає підстави для призначення обвинуваченому покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням до основного покарання ст.75 КК України.
Європейський суд з прав людини, у справі "Скоппола проти Італії" від 17.09.2009 зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. У справі "Бакланов проти Росії" від 09.06.2005 та "Фрізен проти Росії" від 24.03.2005, суд зазначив, що "досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним", а у справі "Ізмайлов проти Росії" від 16.10.2008 суд встановив, що "для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Колегія суддів погоджується з встановленими судом обставинами, які впливають на вид і розмір покарання, й вважає, що покарання ОСОБА_11 призначене у виді обмеження волі, в межах санкції кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України та із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік, за своїм видом і розміром є таким, що відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому підстав вважати призначене покарання явно несправедливим у наслідок м`якості у суду не має.
Що стосується не визнання судом першої інстанції такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття, апеляційний суд в цій частині зазначає наступне.
Той факт, що обвинувачений фактично визнав свою вину, не може безумовно свідчити про щире каяття з приводу вчиненого.
Адже, як убачається з правових позицій, викладених у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року (справа №166/1065/18) та від 20 серпня 2020 року (справа №750/1503/19), щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які би підтверджували щирий жаль ОСОБА_11 із приводу скоєного та осуд своєї поведінки, намагання обвинуваченого будь-яким чином допомогти потерпілій оговтатись від пережитого. Так, обвинувачений ОСОБА_11 із потерпілою ОСОБА_8 , не примирився, під час перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено будь-яких даних на підтвердження факту добровільного відшкодування потерпілій завданої шкоди.
Більше того, з метою зменшення своєї винуватості в суді першої інстанції стверджував, що саме прискорення іншого автомобіля, якого він намагався обігнати, завадило йому здійснити обгін, що підтверджується даними звукозапису судового засідання від 02.06.2021 року, та спростовує апеляційні доводи обвинуваченого, що він не звинувачував іншого водія у порушенні правил дорожнього руху та не намагався частково перекласти вину на нього.
Зазначене вище, на переконання апеляційного суду, підтверджує відсутність належної критичної оцінки обвинуваченим ОСОБА_11 своєї протиправної поведінки, її осуд та готовність нести кримінальну відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення, а тому доводи обвинуваченого про безпідставне не врахування судом першої інстанцій обставини, що пом`якшує йому покарання ОСОБА_11 його щире каяття за скоєне ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України, є непереконливими.
При цьому посилання потерпілої на помилковість висновку суду про визнання пом`якшуючою обставиною активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення, під яким розуміються дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги в установленні невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні є безпідставними. Апеляційний суд звертає увагу, що передбачені п.1 ч.1 ст.66 КК України обставини, що пом`якшують покарання, а саме: щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину не виступають однією обставиною, як про це стверджує потерпіла в поданій апеляційній скарзі, а є самостійними і незалежними обставинами та можуть існувати відокремлено одна від одної, що повністю узгоджується із правовим висновком в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 743/977/18. Крім того, посилання потерпілої на поведінку обвинуваченого, який проявив байдужність до неї, не вчинив будь-яких дій, які б свідчили про його намір відшкодувати шкоду, намагався перекласти свою вину на іншого водія, повністю охоплюються відсутністю у обвинуваченого щирого каяття, що правильно встановлено судом першої інстанції, та не охоплюється такою пом`якшуючою обставиною як активне сприяння розкриттю злочину.
В апеляційній скарзі потерпілої ОСОБА_8 не зазначені конкретні обставини або докази, які б свідчили про невідповідність покарання, призначеного обвинуваченому судом першої інстанції, ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_11 покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання є законним та обґрунтованим, підстави для його зміни з мотивів викладених в апеляційній скарзі потерпілої - відсутні.
Що ж стосується апеляційних вимог представника цивільного відповідача ОСОБА_14 , цивільного позивача ОСОБА_9 та апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_8 в частині вирішення цивільного позову, апеляційний суд вважає, що вони підлягають частковому задоволенню з таких підстав.
Положеннями ч.2 ст.127 КПК України встановлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Згідно до вимог ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України, за умови, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, встановити учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, з`ясувати розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину, а також визначити порядок її відшкодування.
Цих вимог закону при вирішенні цивільного позову у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_11 суд першої інстанції не дотримався в повній мірі.
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілою ОСОБА_8 до початку судового розгляду було подано цивільний позов, відповідно до якого потерпіла просила суд стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» на її користь завдану внаслідок кримінального правопорушення матеріальну шкоду в розмірі 27511,53 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн., а також з обвинуваченого ОСОБА_11 моральну шкоду в розмірі 240 000 грн. (а.44-46 т.1).
Крім того, чоловіком потерпілої ОСОБА_9 , який визнаний місцевим судом цивільним позивачем, в межах кримінального провадження відносно ОСОБА_16 також подано цивільний позов про стягнення на його користь з ПрАТ «Страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» 93 684, 80 грн. матеріальної шкоди та з обвинуваченого ОСОБА_11 20 000 грн. моральної шкоди (а.38-43 т.1).
Статтею 3 Закону України №1961-IV від 1 липня 2004 року «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і для захисту майнових інтересів страхувальників.
Згідно із ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 14-176цс18 (справа № 755/18006/15-ц), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України № 1961-IV порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.
Як встановлено судом першої інстанції, на момент вчинення злочину відповідальність ОСОБА_11 була застрахована у ПАТ «Страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», що, як зазначено у вироку, підтверджується копією страхового полісу №АО19665395.
Відповідно до ст.51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.
Проте, таких клопотань позивачем, потерпілою та її представником заявлено не було. При цьому, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що судом роз`яснено потерпілій та цивільному позивачу їх право залучити до участі в провадженні страхову компанію в якості співвідповідача, судом першої інстанції вказане питання взагалі не вирішувалось.
Відповідно до ч.4 ст.51 ЦПК України, про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку.
Між тим, рішення суду про залучення у якості співвідповідача - обвинуваченого страхової компанії ПрАТ «Страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП», відповідно до вимог ч.4 ст.51 ЦПК України, прийнято не було та ухвала з цього питання не виносилась.
Отже, за вищезазначених обставин, результат розгляду судом цивільних позовів по суті не відповідає загальним правилам вирішення вимог про відшкодування шкоди, що є істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а тому в цій частині вирок підлягає скасуванню.
Окрім того, за вимогами ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Колегія суддів зауважує, що вирішуючи цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_17 в частині стягнення матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням його транспортного засобу, а також моральної шкоди, заподіяними тілесними ушкодження від ДТП, суд першої інстанції врахував, що такі позовні вимоги не випливають із обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_11 і визнано судом доведеним.
Так, об`єктивну сторону злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, який інкримінований ОСОБА_11 , становили наслідки дій останнього у вигляді спричинення потерпілій ОСОБА_8 середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.
Пошкодження автомобіля під керуванням цивільного позивача, як і заподіяння йому тілесних ушкоджень в області грудної клітини не охоплювалося складом злочину, а тому позовні вимоги про відшкодування такої шкоди не випливають із пред`явленого обвинувачення, що правильно встановив суд першої інстанції.
Водночас, відповідно до роз`яснень п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» № 3 від 31.03.1989 року та п.24 Постанови Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів» №13 від 02.07.2004 року, не підлягають розгляду в кримінальній справі позови про відшкодування шкоди, що не випливають із пред`явленого обвинувачення. При виникненні такої ситуації суд повинен роз`яснити потерпілому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.
Вказана позиція узгоджується з приписами ст.128 КПК України.
Статтею 129 КПК України визначено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
У разі встановлення відсутності події кримінального правопорушення суд відмовляє в позові.
У разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу, суд залишає позов без розгляду.
Таким чином, оскільки КПК України не врегульовано процесуальну процедуру вирішення питання щодо заявленого цивільного позову, який не стосується пред`явленого обвинувачення, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції мав би з огляду на приписи ч. 5 ст. 128 КПК України, застосувати приписи п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, та відмовити у прийнятті до розгляду цивільний позов ОСОБА_9 до ПрАТ «Страхова компанія «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» про відшкодування матеріальної шкоди та до обвинуваченого про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, та роз`яснити останньому можливість вирішення спірних питань у порядку цивільного судочинства.
В той же час, в порушення вищезазначених вимог закону, суд першої інстанції фактично прийняв до розгляду цивільний позов ОСОБА_9 , досліджував докази в обґрунтування обставин, на яких гуртуються позовні вимоги останнього, при цьому прийняв рішення про залишення позову ОСОБА_9 без розгляду з підстав, що не входить до визначеного в ч. 3 ст. 129 КПК України переліку підстав для залишення судом без розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. У даному випадку суд ухвалив обвинувальний вирок, а не виправдувальний вирок, цивільний позов був підтриманий цивільним позивачем у судовому засіданні, що не давало суду жодних підстав для залишення позову без розгляду. Отже, вирок апеляційного суду в частині вирішення цього цивільного позову не можна вважати законним та обґрунтованим.
Недотримання цих положень є істотним порушенням кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.
Крім того, апеляційний суд вважає слушними апеляційні доводи потерпілої в частині того, що суд першої інстанції, не дослідивши належним чином питання можливості виникнення перелому правої ключиці від ременя безпеки за участю експерта, з урахуванням категоричності тверджень потерпілої, що вона була пристебнута та саме ця обставина врятувала їй життя, а також відсутності у висновку експерта тверджень про те, що перелом ключиці не міг утворитися від дії паску безпеки, висновок суду про зменшення розміру відшкодування моральної шкоди у зв`язку із нехтуванням потерпілою вимог п.2.3 ПДР є передчасним.
З огляду на викладене, оскільки колегія суддів позбавлена можливості винесення кінцевого рішення в частині цивільного позову у цьому кримінальному провадженні, для забезпечення принципу верховенства права та законності, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п.п.1, 2 ч.1 ст.7 КПК України, вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільних позовів та призначення нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного провадження.
Під час нового розгляду справи в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції необхідно з дотриманням вимог процесуального закону повно і всебічно дослідити зібрані докази щодо поданих цивільних позовів, у відповідності до норм цивільного закону, дати належну оцінку отриманим даним, перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі цивільного позивача та потерпілої в частині вирішення цивільного позову, вирішити питання про залучення співвідповідача у встановленому законом порядку та ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , цивільного позивача ОСОБА_9 , представника ПрАТ «УСК «Княжа ВІГ»» задовольнити частково.

Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 червня 2021 року в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 та в частині залишення цивільного позову ОСОБА_9 без розгляду скасувати.

Призначити судове провадження в частині цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 та цивільного позову ОСОБА_9 до нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

На ухвалу апеляційного суду учасниками судового розгляду справи можуть бути подані касаційні скарги до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.
Ухвала апеляційного суду в частині скасування вироку в частині вирішення цивільних позовів та призначення провадження до нового розгляду в порядку цивільного судочинства касаційному оскарженню не підлягає.
Судді :