ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 11-cc/819/459/21 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: арешт майна Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 вересня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

Секретарі ОСОБА_5

За участю прокурора ОСОБА_6

Представника власника майна адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні Херсонського апеляційного суду матеріали кримінального провадження №0000309 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2021 року задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Херсонській області та накладено арешт на нерухоме майно, власником якого є ОСОБА_9 , а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони розпорядження нею та її відчуження.

Не погоджуючись із таким судовим рішенням, адвокат ОСОБА_8 , діючи в інтересах ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на невідповідність висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження, просить ухвалу слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2021 року скасувати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат стверджує, що слідчим суддею залишено поза увагою, що в даному кримінальному провадженні вже вживались заходи забезпечення кримінального провадження. Так, ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 17 березня 2021 року було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому вказана ухвала слідчого судді була скасована ухвалою Херсонського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року.

Вказує, що оскаржувана ухвала слідчого судді та ухвала від 17 березня 2021 року є тотожними з точки зору обґрунтування судового рішення, оскільки ґрунтуються на тих самих обставинах, та не містять належного обґрунтування вжиття заходів забезпечення кримінального провадження, а також посилань на нові обставини, що виявлені органом досудового розслідування.

Звертає увагу, що не зважаючи на те, що постановою від 12.03.2021 року квартиру визнано речовим доказом, слідчим у клопотанні не доведено таку мету арешту майна, як збереження речових доказів. Клопотання слідчого містить лише опис встановлених органом досудового розслідування обставин та виклад дослівного змісту ч.1 ст.98 КПК України, без обґрунтування за яким із критеріїв квартиру визнано речовим доказом.

Крім того слідчим в клопотанні не доведено реальне існування ризиків відчуження квартири, а слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Вказує, що ОСОБА_10 тричі зверталася до суду із позовами про скасування реєстрації права власності за ОСОБА_11 на квартиру, та їй відмовляли в задоволенні позову. Натомість зустрічний позов ОСОБА_9 про визнання права власності було задоволено рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 19 червня 2020 року. Вказане рішення набрало законної сили.

Заслухавши суддю-доповідача, адвоката ОСОБА_8 , прокурора, які в судових дебатах залишилися на своїй позиції, перевіривши матеріали та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому позбавленні за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 КПК України, 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч.2 ст. 170 КПК України, 3-1) можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст. 170 КПК України), 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст. 170 КПК України, 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Приписами ч.2 ст.170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою забезпечення серед іншого, збереження речових доказів.

У такому разі арешт може бути накладено на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

На переконання колегії суддів, слідчий суддя не дотримався належним чином вказаних вимог законодавства під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна в даному кримінальному провадженні.

Так, згідно з матеріалами провадження СУ ГУНП в Херсонській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №00000309 від 28.01.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.190, ч.1 ст.358 КК України, за фактом того, що невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Органом досудового розслідування встановлено, що 22.12.2016 року ОСОБА_12 належну їй квартиру за адресою АДРЕСА_1 та все належне їй майно, де би воно знаходилось і з чого б воно не складалось заповіла ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_13 в присутності свідків.

Разом з цим, встановлено, що право власності на вказану квартиру оформлено на ОСОБА_9 , яка отримала це майно в порядку спадкування за заповітом після смерті свого діда ОСОБА_11 , про що 01.11.2018 року державним нотаріусом Білозерської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 видано свідоцтво про право на спадщину за законом.

В свою чергу ОСОБА_11 набув у власність вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу № 2175 від 04.12.2002 року, через Херсонську товарно-сировинну біржу «Легіта» 04.12.2002 року.

ОСОБА_10 , у поданій органу досудового розслідування заяві поставила під сумнів законність набуття ОСОБА_11 спірної квартири у ОСОБА_12 , яка про цей факт ОСОБА_14 не повідомляла, тому до ЄРДР за заявою ОСОБА_10 були внесені відомості про злочин.

12 березня 2021 року постановою слідчого ОСОБА_15 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , визнано речовим доказом.

06 липня 2021 року слідчий звернувся до слідчого судді із клопотанням, погодженим з прокурором про арешт вказаного майна, посилаючись на те, що вказана квартира є предметом злочину, а незастосування заборони на розпорядження, реєстрацію, перереєстрацію цього майна може призвести до його подальшого незаконного продажу чи перереєстрації на третіх осіб, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя зазначив, що оскільки майно на яке слідчий просить накласти арешт має значення для кримінального провадження, містить ознаки речового доказу та визнане таким відповідною постановою, тому з метою його збереження слід накласти арешт на майно.

Поруч із цим, на думку суду апеляційної інстанції, такий висновок слідчого судді не ґрунтується на наявних в матеріалах провадження відомостях та зроблений без належного їх аналізу, оскільки долучені до клопотання слідчого матеріали, а також обґрунтування клопотання не доводять наявності достатніх правових підстав для накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 .

Так, відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно з положеннями ст.170 КПК України, правовою підставою для накладення арешту на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, є його відповідність критеріям визначеним в ст.98 КПК України.

З огляду на положення ст. 171, 173 КПК України відповідність певного майна вказаним критеріям має бути підтверджена належним обґрунтуванням в клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна, а також у відповідній постанові про визнання майна речовим доказом.

Разом із цим, слідчим у клопотанні лише формально зазначено, що підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження є відповідність майна критеріями ст.98 КПК України та накладення арешту необхідне з метою забезпечення збереження речових доказів. При цьому клопотання слідчого не містить жодного обґрунтування відповідності квартири критеріями визначеним в ст.98 КПК України. Не мітить такого обґрунтування і постанова слідчого від 12 березня 2021 року.

Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали від 08 липня 2021 року, слідчий суддя на вказане увагу не звернув та обмежився лише посиланням на те, що наявна постанова слідчого про визнання квартири речовим доказом, при цьому не виконавши вимоги п.2 ч.2 ст.173 КПК України не врахував можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні.

Натомість слідчим у клопотанні не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання арештованого нерухомого майна.

Крім того, відповідно до положень ч.1, 11 ст.170, ч.2 ст.171, ч.1 ст.173 КПК України під час вирішення питання про накладення арешту на майно, доказуванню підлягає також існування ризиків того, що у разі незастосування заходу забезпечення кримінального провадження, майно може бути приховуване, пошкоджене, зіпсоване, знищене, перетворене, відчужене.

З огляду на викладене, а також положення ст.22, 132 КПК України, тягар доказування вказаних обставин покладається на слідчого та прокурора.

Згідно з ч.5 ст.132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді або суду докази обставин, на які вони посилаються.

З клопотання слідчого вбачається, що арешт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 необхідний задля запобігання можливості її незаконного продажу чи перереєстрації на третіх осіб. Поруч із цим слідчий у своєму клопотанні не навів жодного обґрунтування існування вказаних ризиків та не долучив до клопотання жодних доказів щодо зазначених обставин. Тобто фактично, посилання слідчого на можливість незаконного продажу квартири чи перереєстрації її на третіх осіб є абстрактними та такими, що не підтверджені будь-яким чином.

Разом із цим, як вірно зазначає в апеляційній скарзі адвокат та вбачається з матеріалів провадження, ухвалою слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 17 березня 2021 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 вже накладався арешт у кримінальному провадженні. При цьому ухвалою Херсонського апеляційного суду від 27 квітня 2021 року зазначене судове рішення скасовано та відмовлено в задоволенні клопотання слідчого про арешт квартири, яка перебуває у власності ОСОБА_9 .

З часу скасування попереднього заходу забезпечення кримінального провадження до 06 липня 2021 року дати звернення слідчого з клопотанням про арешт майна, минуло більш ніж два місяці. При цьому, в матеріалах провадження відсутні будь-які відомості, що за вказаний період часу ОСОБА_9 здійснювалися спроби відчужити належну їй квартиру на користь інших осіб. Не доведено таких обставин і слідчим та прокурором.

Крім того, виходячи зі змісту клопотання слідчого, останнім не доведено, що починаючи з 27 квітня 2021 року за час досудового розслідування встановлено нові обставини, які безпосередньо дають підстави для накладення арешту на майно.

Таким чином, стороною обвинувачення не доведено існування підстав, передбачених ст.170 КПК України, для накладення арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 .

Однією із загальних засад кримінального провадження є недоторканість права власності, яка передбачає, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві».

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар.

Враховуючи, встановлені обставини апеляційний суд констатує, що стороною обвинувачення у даному кримінальному провадженні, зокрема доводами клопотання слідчого від 06 липня 2021 року та долученими до нього матеріалами, не доведено існування сукупності наведених умов для обмеження права власності ОСОБА_9 .

За наведених обставин, які свідчать про неповноту та однобічність судового розгляду, ухвала слідчого судді про накладення арешту на нерухоме майно, підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.171-174, 404, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Херсонського міського суду Херсонської області від 08 липня 2021 року, якою накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт нерухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка перебуває у власності ОСОБА_9 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційній інстанції не підлягає.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4