ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3093/20 Номер провадження 11-кп/814/331/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,
з участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,
представника потерпілих ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції з ДУ «Крюковська виправна колонія (№29)» провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Ухвалою суду

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженому вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування ТЗ на строк 3 роки,

відмовлено у задоволенні клопотання про застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання.

Приймаючи вказане рішення, суд вказав, що ОСОБА_8 визнано винним - 10.06.2019, тобто після набрання ЗУ «Про амністію у 2016 році» чинності, що вказує на відсутність підстав для застосування до нього положень статті 1 даного Закону.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційних скаргах засуджений ОСОБА_8 та захисник в його інтересах - адвокат ОСОБА_9 просять ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_8 про застосування до нього ЗУ «Про амністію у 2016 році» задовольнити та звільнити його від відбування покарання.
На обґрунтування своїх вимог, захисник та засуджений вказують, що поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_8 тяжкий злочин з необережності, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, вчинений 22.06.2017 до набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році», який набрав чинності 07.09.2017.
На день набрання чинності даним Законом, ОСОБА_8 мав дитину, якій не виповнилося 18 років ОСОБА_13 .
На момент звернення із клопотання та на момент судового розгляду ОСОБА_13 також не виповнилося 18 років.
Отже суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав звільнення ОСОБА_14 відповідно до ЗУ «Про амністію у 2016 році».

Позиції учасників судового провадження.
В суді апеляційної інстанції захисник та засуджений підтримали подані в інтересах останнього апеляційні скарги та просили їх задовольнити з наведених у них підстав. Прокурор, потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , та представник потерпілих ОСОБА_12 заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважають ухвалу законною і обґрунтованою, просили залишити її без змін.

Мотиви суду.
Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів районним судом вказаних вимог не дотримано.

Рішення про відмову в застосуванні амністії щодо ОСОБА_8 районний суд мотивував тим, що останнього за вироком суду визнано винним 10.06.2019, тобто після набрання ЗУ «Про амністію у 2016 році» чинності, що вказує на відсутність підстав для застосування до нього положень статті 1 даного Закону.

Однак такі висновки є помилковими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 85 КК України на підставі закону про амністію або акта про помилування засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.

Згідно зі ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення обвинувальним вироком суду, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Так ОСОБА_8 засуджений 10.06.2019 вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, тобто за вчинення тяжкого злочину з необережності. Даний вирок відповідно до ухвали Київського апеляційного суду від 02 липня 2020 року був залишений без змін.

Із змісту вказаних вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду вбачається, що суди не обговорювали питання можливого застосування Закону України «Про амністію у 2016 році» щодо ОСОБА_15 , не з`ясовували думку останнього про бажання скористатися своїм правом на застосування вказаного закону, а також ОСОБА_8 не відмовлявся від застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні кримінального правопорушення, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили.

Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та цього Закону.

Амністія не застосовується до осіб, визначених статтею 4 цього Закону.

Приписами ст.5 Закону України «Про застосування амністії в Україні» встановлено, що дія закону про амністію поширюється на кримінальні правопорушення, вчинені до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на триваючі або продовжувані кримінальні правопорушення, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання законом про амністію чинності.

Тобто, в даному випадку для застосування амністії визначальним є вчинення кримінального правопорушення до набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», а не ухвалення вироку до цієї дати, про що помилково вказав районний суд в оскаржуваній ухвалі.

07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 року №1810-VIII.

Поміж тим, згідно з вироком суду ОСОБА_8 вчинив злочин 22.06.2017, тобто до дня набрання чинності зазначеним вище Законом.

Інших обмежень щодо застосування амністії відносно засудженого ОСОБА_8 з підстав, передбачених ст.4 Закону України «Про застосування амністії в Україні» та ст.9 Закону України «Про амністію у 2016 році», апеляційним судом не встановлено.

Так апеляційним судом перевірено доводи потерпілих про те, що ОСОБА_8 після винесення вироку Києво-Святошинським районним судом Київської області від 10.06.2019 вчинив новий тяжкий умисний злочин, передбачений ч. 1 ст. 263 КК України.

На запит апеляційного суду надано ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2021, якою щодо ОСОБА_8 закрито кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0006160 від 17.12.2019 за ч. 1 ст. 263 КК України, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Також встановлено, що ухвалою Київського апеляційного суду від 01.12.2021 зазначене вище рішення районного суду залишено без змін, а отже набрало законної сили.

Таким чином відсутні докази того, що ОСОБА_8 , після постановлення щодо нього вироку, вчинено новий тяжкий умисний злочин.

Пунктом «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.

ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким, а саме: порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, при цьому під час вчинення вказаного кримінального правопорушення, засуджений не перебував у стані алкогольного сп`яніння, на день набрання чинності ЗУ «Про амністію у 2016 році» мав неповнолітнього сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якому не виповнилося 18 років, та щодо якого він не позбавлений батьківських прав.

Як передбачено ч. 1 ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році», питання про застосування амністії суд вирішує, зокрема, за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відмовити в задоволенні клопотання про застосування амністії та звільнення від відбування основного покарання суд вправі виключно в тому випадку, коли особа, щодо якої ставиться таке питання, не є суб`єктом амністії, тобто не відноситься до кола осіб, до яких амністія може бути застосована, або відноситься до кола осіб, застосування амністії щодо яких прямо заборонено законом.

Отже, термін «може бути застосовано», який визначено в Законі України «Про застосування амністії в України», передусім зобов`язує суд перевірити, чи є суб`єктом амністії особа, щодо якої таке питання ставиться, та не дає права суду відмовити у задоволенні такого клопотання з інших підстав.

До того ж наведені норми закону передбачають застосування амністії за наявності певних умов саме до осіб, а не до покарання. А тому вид та розмір призначеного такій особі покарання, якщо вона є суб`єктом амністії, не впливає на можливість її звільнення від його відбування.

Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.06.2021 (справа № 623/3346/17).

Враховуючи наведене, колегія суддів не вбачає перешкод для звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Щодо питання про звільнення засудженого від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 3 роки, слід зазначити наступне.

Так, Закон України «Про амністію у 2016 році» в своїй структурі містить як імперативні норми, (такі, що підлягають до застосування в будь якому випадку), - п. "в" ст. 1, так і альтернативні норми, (такі, які передбачають вибір суду при її застосуванні), - ст. 15 Закону.

Відповідно, в даному випадку до засудженого ОСОБА_8 у будь якому випадку необхідно застосувати імперативну норму Закону України «Про амністію у 2016 році», - п. "в" ст. 1 Закону, що ж стосується альтернативної норми, - ст. 15 Закону, то в даному випадку, на думку суду слід застосовувати ч. 1 ст. 11 Закону, в якій, зокрема, вказано, що рішення про застосування чи не застосування амністії приймається судом щодо кожної особи індивідуально після ретельної перевірки матеріалів особової справи та відомостей про поведінку засудженого за час відбування покарання.

Отже, зглядаючись на норму, яка передбачена ст. 15 Закону України «Про амністію у 2016 році», слід зазначити, що застосування акту амністії в частині звільнення засудженого від призначеного додаткового покарання є правом а не обов`язком суду, яке застосовується судом з урахуванням зокрема і обставин вчиненого кримінального правопорушення.

Так з вироку суду щодо ОСОБА_8 встановлено його байдуже ставлення як до технічного стану керованого ним автомобіля, гальмівний механізм якого був несправний в момент вчинення ДТП, так і нехтування засудженим правилами дорожнього руху, що виразилося у значному перевищені швидкості при здійсненні руху в межах населеного пункту.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає за необхідне не звільняти ОСОБА_8 від призначеного додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З огляду на викладене, ухвала районного суду підлягає скасуванню, а апеляційні скарги частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та захисника в його інтересах адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 25 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати.

Ухвалити нову ухвалу, якою задовольнити частково клопотання засудженого ОСОБА_8 та звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2019 року, на підставі п «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4