СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кс/759/7549/21
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2021 року м. Київ

Слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту в кримінальному провадженні за № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,-
ВСТАНОВИВ:

10.09.2021 року прокурор Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту, в якому просить накласти арешт на легковий автомобіль марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 який має значення речового доказу у кримінальному провадженні № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, з забороною його перереєстрації та зняття з обліку на час досудового розслідування.

Клопотання обгрунтоване тим що слідчим відділом Святошинського УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадження № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 17 лютого 2020 р. між ТОВ «Електро ЮА» та ОСОБА_4 , було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №17-02- 2020-2. Відповідно до цього договору представником ТОВ «Електро ЮА» виступив ОСОБА_5 згідно з довіреністю №11 від 08.02.2020, виданою ТОВ «ЛК «Рент Кар».

Згідно з умовами договору, транспортний засіб: легковий автомобіль марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 було передано ТОВ «Електро ЮА», за згодою ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар», ОСОБА_4 як майбутньому набувачу, у користування до повної виплати вартості автомобіля. Внаслідок цього, ОСОБА_4 , як належному користувачу ТЗ, ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар» передало свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2 . В подальшому, протягом червня 2020 - січня 2021 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Електро ЮА», в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар», грошові кошти в сумі 88 186, 82 грн., що разом склало повну вартість авто, передбачену попереднім договором - 170 016, 00 грн. Тобто, ОСОБА_4 набув авто у власність внаслідок повної сплати його вартості ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар». Однак з причин, невідомих останньому, ТОВ «Електро ЮА» не здійснила жодних дій щодо оформлення основного договору купівлі-продажу з ОСОБА_4 , як за набувачем прав на авто.

20 квітня 2021 року ОСОБА_4 передав автомобіль для виконання діагностики та його сезонного обслуговування до станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

21 квітня 2021 року до СТО прибули невідомі особи, які заявили керівництву СТО, що саме вони є власниками авто «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , належного ОСОБА_4 і хотіли б вилучити вказане авто.

Враховуючи вищевикладене, на думку прокурора, є достатні підстави вважати, що невстановлені особи, вчиняються протиправні дії, направлені на заволодіння майном громадянина ОСОБА_4 , а саме: легковим автомобілем марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , тому виникла необхідність у накладенні арешту на легковий автомобіль марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 , а тому він звернувся з вказаним клопотанням до слідчого судді.
Прокурор в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов таких висновків.
Слідчим відділом Святошинського УП ГУНП у м. Києві проводиться досудове розслідування у кримінальному провадження № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
17 лютого 2020 р. між ТОВ «Електро ЮА» та ОСОБА_4 , було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №17-02- 2020-2.

Відповідно до цього договору представником ТОВ «Електро ЮА» виступив ОСОБА_5 згідно з довіреністю №11 від 08.02.2020, виданою ТОВ «ЛК «Рент Кар».

Згідно з умовами договору, транспортний засіб: легковий автомобіль марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 було передано ТОВ «Електро ЮА», за згодою ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар», ОСОБА_4 як майбутньому набувачу, у користування до повної виплати вартості автомобіля.

Внаслідок цього ОСОБА_4 , як належному користувачу ТЗ, ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар» передало свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_2 .

В подальшому, протягом червня 2020 - січня 2021 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Електро ЮА», в інтересах ТОВ «Лізингова компанія «Рент Кар», грошові кошти в сумі 88 186, 82 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно, зокрема, є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною 2 ст. 170 КПК України визначено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів, спеціальної конфіскації, конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 3 частини другої цієї статті у випадку, передбаченому пунктом 1, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Статтею 98 КПК України, визначено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Одночасно при розгляді клопотання, поданого в порядку ст. 172 КПК України, слідчий суддя не вирішує питання належності та допустимості доказів, отриманих в ході досудового розслідування, оскільки оцінка допустимості доказів має бути вирішена відповідно до вимог ст. 89 КК України під час ухвалення судового рішення при судовому розгляді кримінального провадження.
Згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі Іатрідіс проти Греції [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі Антріш проти Франції , від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та Кушоглу проти Болгарії, заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі Спорронг та Льонрот проти Швеції , пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства , n. 50, Series A N 98).
У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Однак, зазначені вимоги закону при зверненні з клопотанням прокурор не дотримався.
З матеріалів клопотання вбачається, що в обгрунтування клопотання прокурор вказує, що автомобіль марки «Nissаn Leaf», моделі SV, чорного кольору, 2014 року випуску, VIN: НОМЕР_1 є речовим доказом, а відтак наявна необхідність у його арешті з метою забезпечення збереження.
Так, при дослідженні матеріалів провадження за клопотанням прокурора про арешт майна, слідчим суддею встановлено, що у в матеріалах клопотання наявна постанова про визнання речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001288.
Проте, при вивченні вказаного процесуального рішення слідчого, встановлено, що слідчий описує обставини кримінального провадження № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, проте обґрунтованого висновку, що саме вилучене майно, співвідносяться з обставинами кримінального правопорушення та доказів цьому вказане рішення не містить, як і клопотання прокурора, яке по суті містить аналогічні доводи в обґрунтування арешу.
Так, відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Посилаючись у клопотанні на необхідність накладення арешту на вилучене майно, прокурор повинен був зазначити, яким чином вилучене майно співвідноситься з кримінальним провадженням, а одне лише посилання на наявність кримінального провадження не може слугувати правовою підставою для задоволення вимог клопотання про арешт.
Сторона обвинувачення не надала суду допустимих, в розумінні ст. 86 КПК України, доказів, що вказують про прямий, або опосередкований зв`язок власника майна з обставинами, які є предметом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні.
Наряду з вказаним, слід зазначити, що підозра жодній особі не пред`явлена, цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено, тобто процесуальний статус з якими законодавець пов`язує арешт майна також відсутній.
За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що прокурором не було доведено необхідність накладення арешту на майно, з метою збереження речових доказів не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні можливе використання майна, що було арештовано. Прокурор, в порушення ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власника.
З урахуванням вищенаведеного, слідчий суддя, приходить до висновку, що подане прокурором клопотання в контексті мотивації необхідності накладення арешту на вищевказаний автомобіль є безпідставним, оскільки за своїм змістом містить лише формальне посилання на норми закону без підтвердження такої необхідності відповідними доказами і документами, крім того прокурор в судове засідання не з`явився, клопотання не підтримав.
Враховуючи викладене, необхідність накладення арешту не доведена, як власне і відповідність вказаного майна критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
З огляду на викладене слідчий суддя, перевіривши матеріали провадження, приходить до висновку, що вони не містять достатніх та необхідних даних, які б свідчили про можливість накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, відтак клопотання задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-173, 175, 233, 309, 372, 392, 532 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Святошинської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_3 про накладення арешту в кримінальному провадженні за № 0001288, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України - відмовити.
Тимчасово вилучене майно повернути належному власнику відповідно до положень ч. 3 ст. 173 КПК України.
Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1