ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/428/22 Справа № 200/5706/18 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 було задоволено.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу відносно нього з тримання під вартою на домашній арешт було залишено без змін.
Обвинуваченому ОСОБА_6 було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 діб, а саме до 31.01.2022 року.
Рішення обґрунтовано тим, що колегія суддів погодилась з посиланням прокурора на об`єктивну наявність ризику для даного кримінального провадження, а саме того, що в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який обвинувачений ОСОБА_6 матиме реальну можливість перешкодити закінченню судового розгляду даного кримінального провадження шляхом переховування від суду, побоюючись тяжкості покарання, яке загрожує йому в разі визнання винним у скоєнні особливо тяжкого злочину. До того ж, більш м`який запобіжний захід, на переконання суду першої інстанції, не зможе забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Обвинувачений ОСОБА_6 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року та обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.
В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що тримання під вартою є для нього дуже суворим запобіжним заходом, тим паче, він перебуває під вартою вже чотири роки.
Посилається на те, що висновки суду про те, що він може переховуватись від суду та органів досудового розслідування, ґрунтуються лише на припущеннях прокурора, яким не надано жодного доказу того, що у разі перебування на волі він буде намагатись переховуватись від правоохоронних органів та суду.
Зазначає, що суворість покарання не може бути підставою для продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а на переконання апелянта, при продовженні судом першої інстанції запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не було зазначено наявність відповідних та достатніх підстав для цього, як не було і враховано судом першої інстанції практику ЄСПЛ, зокрема, й рішення відносно нього.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши представлені матеріали та обговоривши апеляцію, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу;. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
За наслідками розгляду клопотання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати шістдесяти днів. До спливу строку дії запобіжного заходу суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного провадження, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Як видно з матеріалів справи, в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003536 стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
Ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 лютого 2018 року ОСОБА_6 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався на стадіях досудового розслідування та судового розгляду.
03 грудня 2021 року судом першої інстанції в судовому засіданні було розглянуто питання доцільності продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.
В даному випадку для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.
Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив факт того, що в разі зміни запобіжного заходу на більш м`який обвинувачений ОСОБА_6 матиме реальну можливість перешкодити закінченню судового розгляду даного кримінального провадження шляхом переховування від суду, побоюючись тяжкості покарання, яке загрожує йому в разі визнання винним у скоєнні особливо тяжкого злочину.
Колегія суддів вважає такий висновок суду вірним з огляду на позицію Європейського суду з прав людини, який у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик переховування особи від правосуддя, який може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний та соціальний стан особи. Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови). Як відображено у рішеннях ЄСПЛ, аргументи на користь і проти звільнення не можуть бути «загальними та абстрактними» (Boicenco v. Moldova (Бойченко проти Молдови); Khudoyorov v. Russia (Худойоров проти Росії),), але повинні стосуватись специфічних фактів і особистих обставин заявника, які виправдовують його тримання під вартою Aleksanyan v. Russia (Алексанян проти Россії). При цьому враховується, що у звільненні (справа «Смірнови проти Росії»), особі може бути відмовлено через доведеність таких основних підстав, як: ризик неявки обвинуваченого на судовий розгляд (рішення ЄСПЛ від 10 листопада 1969 р. у справі «Штеґмюллер проти Австрії»); ризик перешкоджання з боку обвинуваченого, у випадку його звільнення, процесу здійснення правосуддя (рішення ЄСПЛ від 27 червня 1968 р. у справі "Вемгофф проти Німеччини".
Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_6 , яке є особливо тяжким злочином та за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком до п`ятнадцяти років. Разом з цим, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочину, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).
Таким чином, висновок суду, що ризик переховування ОСОБА_6 від суду не зменшився, і запобігання його настанню можливо виключно шляхом продовження тримання останнього під вартою, з урахуванням також неможливості винесення вироку у справі до спливу терміну тримання під вартою, підтверджуються наданими судом першої інстанції матеріалами та зроблені з належним дотриманням вимог процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги обвинуваченого про незаконність та необгрунтованість ухвали суду апеляційний суд вважає безпідставними.
Переглядаючи в апеляційному порядку оскаржувану ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року апеляційний суд враховує також як усталену практику Європейського суду з прав людини що стосується порушення, статті 5, пункту 1 статті 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод (право на справедливий суд) у зв`язку з надмірно тривалим триманням обвинувачених під вартою та тривалим кримінальним провадженням, так і рішення у справі "Мясніков та Ульянов проти України" від 10 червня 2021 року, яким було констатовано порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового розслідування. Оскільки на цей час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення й судовий розгляд триває, а також з огляду на положення ст. 28, ч.1 ст. 318 КПК України і ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Оскільки тривалість перебування обвинуваченого під вартою сама по собі не може слугувати безумовною підставою для прийняття рішення про зміну запобіжного заходу і підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 177 та ст. 178 КПК України, апеляційний суд не вбачає підстав за результатами апеляційного розгляду для зміни запобіжного заходу ОСОБА_6 з тримання під вартою на домашній арешт та приходить до висновку, що приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.
Будь-яких порушень КПК України при постановленні оскарженої ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому колегія суддів вважає необхідним ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 183, 194, 331, 405, 407, 419 КПК, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2021 року про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3