УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.11.2021 року

Слідчий суддя Київського районного суду міста Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , представників власника майна адвокатів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , розглянувши у судовому засіданні в місті Одесі клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000067 від 20.10.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з клопотання, Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Одеській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000067 відомості про яке 20.10.2021 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України.

Так, в ході досудового розслідування встановлено, що 11.01.2019 ОСОБА_8 уклав контракт на проходження військової служби строком на 3 роки та того ж дня був направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на посаду техніка станції. В посадові обов`язки якого входить підтримка боєздатності станції, проведення технічних робіт на радіостанції та інше.

Згідно умов контракту ОСОБА_8 повинен неухильно дотримуватись Конституції України, військової присяги, віддано служити українському народу сумлінно і чесно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів (начальників), добре володіти довіреною технікою, суворо зберігати державну таємницю.

Також згідно умов контракту, контракт укладено строком на 3 три роки та може бути достроково припинений (розірваний) з ініціативи Міністерства оборони України або військовослужбовця в порядку передбаченому чинним законодавством України. Разом з тим, згідно умов договору сторони зобов`язані не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або не бажання укладати новий контракт. У зв`язку з тим, що термін дії контракту про проходження військової служби ОСОБА_8 спливає 31.10.2021, взимку 2021 року, останній повідомив, що після спливу дії контракту буде звільнятися із Збройних сил України.

У подальшому, весною 2021 року, ОСОБА_8 до себе в кабінет викликав заступник начальника територіального вузла урядового зв`язку - начальник відділу кадрового забезпечення підполковник ОСОБА_9 та запропонував підписати новий контракт на проходження військової служби строком на один рік, однак ОСОБА_8 відмовився та власноруч написав заяву, в якій зазначив, що претензій до командування військової частини не має, однак укладати новий контракт не бажає.

12.10.2021 ОСОБА_8 прибув на територію військової частини ТВУЗ НОМЕР_1 , розташованої за вищезазначеною адресою, де до свого службового кабінету його викликав ОСОБА_9 , де надав для ознайомлення та підпису ряд документів необхідних для звільнення зазначивши про необхідність пройти до командира військової частини для візування документів, на що ОСОБА_8 погодився та разом із ОСОБА_9 направились до службового кабінету командира військової частини, де останній завізував надані документи після чого ОСОБА_8 разом з ОСОБА_9 залишили службовий кабінет командира військової частини. Проходячи коридорами військової частини, ОСОБА_9 запропонував ОСОБА_8 пройти до одного із службових приміщень кімнати відпочинку військової частини, де запитав чи потрібен військовий квиток останньому, повідомивши, що видача військового квитка коштує 3000 доларів США, однак він може це зробити в декілька разів дешевше і це коштуватиме 300 доларів США. Вислухавши ОСОБА_9 ,, ОСОБА_8 запитав у останнього чи може він видати військовий квиток безкоштовно оскільки видача військового квитка особі, яка пройшла військову службу передбачена чинним законодавством України, на що ОСОБА_9 повідомив, що лише за умови надання грошових коштів у вищезазначеній сумі буде видано військовий квиток, після чого залишив службове приміщення.

У подальшому, під час проходження служби ОСОБА_8 звернувся до ОСОБА_9 з проханням надати його особову справу для копіювання документа про здобуття вищої освіти, на що ОСОБА_9 погодився та надав необхідні мені документи, зазначивши, що військовий квиток надасть лише після того як йому будуть надані грошові кошти у сумі 300 доларів США, наголосивши, що грошові кошти повинні надати йому особисто.

Однак, ОСОБА_8 , усвідомлюючи протиправність вимог ОСОБА_9 та те, що без передачі йому неправомірної вигоди у визначеній сумі, військовий квиток йому не буде наданий, вимушено погодився із протиправною вимогою та звернувся до правоохоронних органів, у зв`язку з чим у подальшому діяв під контролем правоохоронних органів на викриття злочинної діяльності ОСОБА_9 .

Так, 25.10.2021 знаходячись на території 8 територіального вузла урядового зв`язку Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України ОСОБА_9 виказав ОСОБА_8 прохання надати неправомірну вигоду у виді грошових коштів у сумі 300 доларів США за вчинення ним, як службовою особою, в інтересах ОСОБА_8 , як того, хто надає неправомірну вигоду, дій з використанням наданої йому влади та службового становища, а саме за видачу військового квитка.

Продовжуючи подальшу реалізацію свого корисливого наміру спрямованого на отримання неправомірної вигоди, ОСОБА_9 одержав від ОСОБА_8 раніше обумовлену суму неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 8000 гривень.

Так, 29.10.2021 на підставі ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2 Так, в ході проведення обшуку виявлено та вилучено грошові кошти з наступним номіналом: ВЖ 3816657, АЗ 8025855, ВЕ 1743201 АВ 3446037, ВИ 3891670, ЦА 9322834, ЕА 5245175 ВЕ 9023007, ЦБ 6589703, ХЗ 7479494, ХГ 2735411 ХЖ 8110224, АГ 6134830, ХД 0621943, ВЄ 4818016 АЕ 3751517, ГА 4589865, ВЕ 7057291, АЄ 1615076 ХА 3433919, АЖ 6627297, АА 9824062, АЖ 4131097, АВ 2216555, АВ 2578275, БВ 4047604, АИ 0146552, ВЗ 3336369, ГВ 4367149, АЄ 2969848, СД 3123908, АЖ 3974213, ВД 3856826.

В ході судового розгляду клопотання, слідчим суддею було винесено ухвалу про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали.

Слідчий зазначає у клопотанні, що завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Згідно ч.ч.2,5 ст.170 КПК України метою арешту вказаних речей, документів та грошових коштів для збереження речових доказів та забезпечення конфіскації майна як виду покарання яке прямо передбачено санкцією ст. 368 ч.3 КК України.

Ураховуючи, викладене, беручи до уваги, той факт, що є достатні підстави вважати, що вилучене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та здобуте злочинним шляхом необхідно накласти арешт на вилучене майно.

Слідчий в судовому засіданні підтримав клопотання та просив його задовольнити, зазначивши, що обшук за місцем мешкання ОСОБА_9 проводився за участю його дружини. Крім того, слідчий зазначив, що немає відомостей про те, що зазначені грошові кошти здобуті злочинним шляхом та вони не були неправомірною вигодою. Також, не має підтвердження, що вилучені грошові кошти є коштами підозрюваного.

Представник власника майна адвокат ОСОБА_4 заперечував проти накладення арешту на вилучене майно, зазначивши, що вилучені під час обшуку грошові кошти належать ОСОБА_10 , у якої незадовго до обшуку був день народження та частина вилучених грошових коштів були подарунковими.

Вивчивши клопотання та долучені в його обґрунтування матеріали, вислухавши думку учасників провадження, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

Зокрема, згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як вбачається матеріалів клопотання, слідчий посилається на те, що вилучені грошові кошти за місцем проживання ОСОБА_9 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим слідчий просить накласти арешт на зазначені речі, оскільки існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до пошкодження, відчуження або знищення майна.

Однак, ні в клопотанні, ні в доданих до клопотання матеріалах, слідчим жодним чином не обґрунтовується можливість досягнення завдань застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження та жодним чином не доведено необхідності накладення арешту на вищезазначені грошові кошти.

Так, сам по собі факт визнання вилучених грошових коштів речовими доказами, не доводить тих обставин, що зазначені грошові кошти повністю відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, як доказ у кримінальному провадженні, що вилучене майно зберегло на собі сліди кримінального правопорушення та здобуте злочинним шляхом.

Крім того, слідчий суддя зазначає, що обшук за місцем проживання ОСОБА_9 проведений за участю його дружини та вилучені у дружини та доньки підозрюваного. Слідчим у клопотанні та долученими до нього матеріалами жодним чином не доведено, не підтверджено, що вилучені грошові кошти належать саме підозрюваному, здобуті злочинним шляхом та є предметом отримання неправомірної вигоди.

Відтак, оскільки за винятком викладених у даному клопотанні фактичних обставин даного кримінального провадження, клопотання містить відповідні норми законодавства, якими регламентується порядок та підстави накладення арешту майна, між тим останнє не містить належного обґрунтування, яке б давало підстави для висновку про необхідність накладення арешту на зазначене в клопотанні майно, слідчий суддя приходить до переконання, що вказане клопотання задоволенню не підлягає.

За таких обставин та враховуючи викладене, керуючись ст.ст.171, 172, 173, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні клопотання слідчого слідчої групи СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000067 від 20.10.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.368 КК України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1