Київський апеляційний суд
Провадження № 11-кп/824/735/2021 Головуючий в першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія справи: ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 152,
ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Києва, який проживає за адресом: АДРЕСА_1 , судимого:
- вироком Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2012 року, з урахуванням змін, внесених ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2012 року, за ч. 3 ст. 152 КК України до покарання із застосовуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
26 квітня 2016 року звільнений по відбуттю строку покарання,
по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України,
за участю:
прокурора ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_11 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України, та призначено йому покарання:
- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років;
- за ч. 2 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років;
- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;
- за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 (десять) років.

В строк відбування ОСОБА_6 покарання зараховано строк його попереднього ув`язнення: з 24 листопада 2017 року до 27 листопада 2017 року; з 24 червня 2018 року до 22 серпня 2018 року; з 19 лютого 2019 року до дня набрання вироком законної сили, із розрахунку: 1 (один) день попереднього ув`язнення відповідає 1 (одному) дню позбавлення волі.

Судом частково задоволено цивільний позов ОСОБА_9 в інтересах неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 та ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на її користь 100000,00 (сто тисяч) гривень моральної шкоди.

Також вироком суду вирішені питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно з вироком суду, 31 липня 2017 року приблизно о 23 годині 50 хвилин ОСОБА_6 , проходячи повз ЗОШ № 11, що поблизу будинку № 26 по вулиці Східній в місті Біла Церква Київської області, побачивши ОСОБА_12 , яка розмовляла по телефону та рухалася йому назустріч, керуючись злочинним умислом, спрямованим на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, умисно, підійшовши до потерпілої, схопив її однією рукою за волосся, а іншою закрив їй рот, тим самим застосував фізичне насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, і відкрито заволодів, вирвавши з її руки, мобільним телефоном, після чого з місця вчинення злочину втік і викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_12 матеріальної шкоди на суму 2000,00 гривень.

Крім того, 23 вересня 2017 року приблизно о 06 годині 20 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись в лісосмузі, що неподалік кафе «Лагуна» по вулиці Гризодубової, 155-В, в місті Біла Церква Київської області, помітив ОСОБА_13 та вирішив її зґвалтувати. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 підбіг ззаду до ОСОБА_13 , схопив її рукою за волосся, а іншою рукою почав наносити численні удари по обличчю, після чого, погрожуючи застосуванням фізичного насильства, а саме погрожуючи вбивством, наказав потерпілій роздягатися. ОСОБА_13 , побоюючись за своє життя і здоров`я, реально сприймаючи можливість подальшого застосування фізичного насильства, на вимогу ОСОБА_6 зняла з себе взуття і джинсові штани, а останній самостійно, всупереч волі потерпілої, зняв з неї футболку та спідню білизну. Після цього ОСОБА_6 , фізично утримуючи ОСОБА_13 позаду, всупереч її волі, намагався вступити з нею в статеві зносини природнім способом, однак не зміг реалізувати свої злочинні наміри, оскільки потерпіла чинила опір. Далі, будучи розлючений поведінкою ОСОБА_13 , ОСОБА_6 намагався вступити з нею у статеві зносини неприроднім шляхом, проте також не зміг реалізувати задумане через опір потерпілої. В подальшому, бажаючи задовольнити свою статеву пристрасть, фізично утримуючи ОСОБА_13 , обмежуючи її волю та долаючи опір, фізично переважаючи потерпілу, ОСОБА_6 поклав її спиною на землю та, знаходячись зверху, закрив руками її обличчя, що призвело до ускладнення дихання, і, погрожуючи фізичною розправою, наказав не пручатися, на що потерпіла, реально сприймаючи можливість подальшого застосування фізичного насильства, побоюючись за своє життя та здоров`я, відчуваючи страх перед ОСОБА_6 , припинила чинити опір. Подолавши опір ОСОБА_13 , ОСОБА_6 вступив з нею в статеві зносини природнім шляхом, після чого, задовольнивши свою статеву пристрасть, з місця вчинення злочину зник.
Внаслідок злочинних дій ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_13 були нанесені легкі тілесні ушкодження у вигляді синців та саден на обличчі, шиї, кінцівках.

Крім того, 20 січня 2018 року приблизно о 07 годині 20 хвилин ОСОБА_6 , направляючись від вулиці Східної через залізничні колії до вулиці Гризодубової в місті Біла Церква Київської області, помітив раніше незнайому ОСОБА_14 , яка йшла в зустрічному напрямку, та у нього виник умисел вступити з нею у статеві зносини всупереч її волі. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , підійшовши до ОСОБА_14 ззаду, схопив її лівою рукою за обличчя та закрив рот, позбавивши можливості покликати на допомогу, а правою рукою приклав до її шиї невстановлений предмет і, висловлюючи погрозу позбавити життя, наказав заплющити очі, щоб вона не дивилася на нього, та йти в указаному ним напрямку. Пройшовши через залізничні колії, зайшовши з тильного боку огородженого домоволодіння АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 , продовжуючи утримувати ОСОБА_14 , наказав їй зняти з себе одяг, після чого насильно поклав на землю і двічі вступив з нею в статеві зносини проти її волі.
Після здійснення насильницького статевого акту з ОСОБА_14 , знаходячись в тому ж місці, ОСОБА_6 , продовжуючи її тримати та словесно погрожувати, умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, шляхом вільного доступу, відкрито викрав з сумки потерпілої мобільний телефон. Після цього з місця вчинення злочинів ОСОБА_6 зник і викраденим майном розпорядився на власний розсуд, спричинивши ОСОБА_14 матеріальну шкоду на суму 2625,00 гривень.

Крім того, 23 червня 2018 року приблизно о 21 годині 10 хвилин ОСОБА_6 , знаходячись неподалік залізничних колій зі сторони вулиці Східної в місті Біла Церква Київської області, рухаючись слідом на неповнолітньою ОСОБА_8 , 2003 року народження, умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою незаконного збагачення за рахунок чужого майна, підійшов до неї ззаду, схопив рукою за обличчя та потягнув її в сторону від дороги. Далі, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я, ОСОБА_6 наніс ОСОБА_8 не менше двох ударів кулаком по обличчю, після чого відкрито викрав належний їй мобільний телефон, з яким з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на суму 2490,00 гривень.
Також, в указані день та час, 23 червня 2018 року приблизно о 21 годині 10 хвилин, ОСОБА_6 , направляючись від вулиці Гризодубової через залізничні колії до вулиці Східної, побачив раніше незнайому неповнолітню ОСОБА_8 , 2003 року народження, та у нього виник умисел вступити з нею в статеві зносини проти її волі. Після цього ОСОБА_6 , підійшовши ззаду до ОСОБА_8 , схопив її рукою за обличчя, позбавивши можливості кликати на допомогу, та, висловлюючи погрози застосування фізичного насильства, наказав їй йти в указаному ним напрямку. В цей час ОСОБА_8 почала вириватися і кричати, після чого ОСОБА_6 наніс їй не менше двох ударів кулаком по обличчю та наказав зняти одяг з метою вступу з нею у статеві зносини. Однак, ОСОБА_8 почала знову кричати, оскільки побачила невідомого чоловіка, котрий проходив неподалік. Помітивши указаного чоловіка ( ОСОБА_15 ), який наближався на крики потерпілої, ОСОБА_6 відпустив ОСОБА_8 та побіг у невідомому напрямку, не вчинивши усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Аргументуючи такі вимоги апеляційної скарги, захисник вказує про те, що вирок ухвалений з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. А саме, в порядку ст. 330 КПК України суд видалив ОСОБА_6 із зали судового засідання на весь час судового розгляду. В подальшому, незважаючи на таке рішення, суд повернув обвинуваченого до зали на останнє слово. При цьому, в порушення регламентованих ст. 330 КПК України вимог, після повернення ОСОБА_6 суд не надав йому можливості ознайомитися з доказами, які були досліджені у його відсутність, ухваленими рішеннями та надати пояснення з приводу таких матеріалів, що свідчить про порушення права обвинуваченого на захист.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить обвинувальний вирок щодо нього скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи такі вимоги апеляційної скарги, обвинувачений зазначає про те, що судове провадження щодо нього здійснено упереджено та не об`єктивно, з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, в тому числі його прав на захист, на реалізацію процесуальних прав та можливостей в суді, на справедливий суд, які, на його думку, виразилися в наступному:
- 19 лютого 2019 року суд незаконно змінив йому запобіжний захід з домашнього арешту на тримання під вартою, пославшись на те, що він порушив покладені на нього обов`язки, а саме вчинив адміністративне правопорушення. Однак такі висновки не відповідають дійсності і є безпідставними, оскільки в розпорядження суду була подана постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 лютого 2019 року про закриття адміністративної справи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу правопорушення. Також, суд проігнорував те, що копія даного клопотання про зміну запобіжного заходу та доданих до нього матеріалів не були завчасно вручені йому, ОСОБА_6 , та його захиснику ОСОБА_16 , чим позбавлено право на належний захист;
- 02 липня 2019 року суд, в порушення процедури судового розгляду, позбавив його можливості заявити відвід усьому складу колегії суддів, клопотання про зміну запобіжного заходу, ознайомитися з журналом і аудіозаписом попередніх судових засідань, а також з матеріалами кримінального провадження та досудового розслідування;
- 08 серпня та 02 жовтня 2019 року суд розглянув клопотання прокурора та продовжив йому строк тримання під вартою, залишивши поза увагою те, що йому завчасно не було надано копії такого клопотання і доданих до нього матеріалів;
- 08 серпня 2019 року суд задовольнив його клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження та досудового розслідування із залученням до цього захисника ОСОБА_16 . Проте в подальшому, незважаючи на заяви сторони захисту про не ознайомлення зі справою, 02 жовтня, 06 листопада та 04 грудня 2019 року суд допитав потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_8 і ОСОБА_17 , позбавивши можливості бути повноцінним учасником цих допитів;
- 11 лютого 2020 року суд не дав йому можливості заявити відвід усьому складу колегії суддів і прокурору, клопотання про повторний допит потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_8 і ОСОБА_17 та про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, натомість безпричинно видалив його тимчасово із зали судового засідання. Після цього без його участі суд допитав потерпілу ОСОБА_12 , не надавши в подальшому можливості повністю ознайомитися зі звукозаписом цього допиту. Звертає увагу на те, що складений секретарем судового засідання акт про те, що він, ОСОБА_6 , відмовився від ознайомлення з матеріалами справи, не відповідає дійсності;
- 11 березня 2020 року суд не роз`яснив право відводу, знову позбавивши його можливості заявити відвід усьому складу колегії суддів. Також суд не надав йому можливості залучити до участі в справі захисника ОСОБА_16 згідно з договором про надання правової допомоги, порушивши його право на захист. На його звернення до суду з даного приводу, він був видалений із залу судового засідання на весь час судового розгляду. Після цього без його участі суд допитав свідка ОСОБА_15 і дослідив документи у справі. В подальшому, йому не було надано можливості ознайомитися із показаннями даного свідка та дослідженими в суді документами;
- суд не надав йому можливості надати власні показання у даному кримінальному провадженні;
- 14 липня 2020 року суд знову позбавив його можливості заявити відвід усьому складу колегії суддів, клопотання про залучення захисника ОСОБА_16 та під час висловлення ним останнього слова здійснював на нього тиск, перебивав і ставив запитання.
Разом із цим обвинувачений ОСОБА_6 вказує про те, що: показання в суді потерпілої ОСОБА_13 , ОСОБА_8 і ОСОБА_17 викликають сумніви у їх правдивості; під час допиту потерпілої ОСОБА_17 прокурор ставив їй навідні запитання стосовно року, коли були скоєні у її відношенні злочини; суд у вироку недопустимо врахував відомості про його попередні судимості. Також апелянт зазначає про відсутність складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України, що інкримінований йому у відношенні потерпілої ОСОБА_8 .

В доповненнях до своєї апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 зазначає про те, що висновки суду ґрунтуються на неналежних і недопустимих доказах сторони обвинувачення, без врахування доказів захисту, та не відповідають фактичним обставинам справи, про неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, обвинувачений звертає увагу на те, що по інкримінованому йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, вчиненому відносно потерпілої ОСОБА_12 : обвинуваченням не було зібрано та надано достатніх належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що саме він, ОСОБА_6 , заволодів мобільним телефоном потерпілої, в тому числі шляхом перевірки та співставлення дактилоскопічних відбитків пальців його рук; показання свідка ОСОБА_18 від 23 листопада 2017 року, відповідно до яких свідок на його, ОСОБА_6 , прохання заклав телефон потерпілої в ломбард в місті Васильків Київської області та в подальшому викупив, не відповідають дійсності і ставлять під сумнів спосіб, у який даний телефон був знайдений слідчими, враховуючи територіальну підслідність органу досудового розслідування лише в межах міста Біла Церква.
Стосовно його обвинувачення у вчиненні злочинів щодо потерпілої ОСОБА_13 . ОСОБА_6 зазначає про те, що: в матеріалах кримінального провадження наявні два витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань, один з кваліфікацією злочину за ч. 1 ст. 152 КК України, інший за ч. 2 ст. 152 КК України, але при цьому в справі відсутня постанова слідчого про перекваліфікацію кримінального правопорушення; висновок судової молекулярно-генетичної експертизи № 10-1/1379, датований 18 січня 2017 року, тобто до внесення відомостей до реєстру 23 вересня 2017 року та початку досудового розслідування у кримінальному провадженні, а також складений з урахуванням висновку експерта № 10-1/1378, що датований пізніше, 15 грудня 2017 року; диск з відеозаписом з камери спостереження, на якому начебто зафіксовано його, ОСОБА_6 , отриманий слідчим у не процесуальний спосіб, оскільки ОСОБА_19 , який надав цей диск, не є стороною в справі; на відеозаписі, що міститься на даному диску, не зафіксовано самої ОСОБА_13 ; слідчий неправомірно визнав речовим доказом та передав для проведення молекулярно-генетичної експертизи надані потерпілою 23 вересня 2017 року штани, в які вона нібито було одягнена під час вчинення злочину, тому, що отримав їх з порушенням встановленого ст. ст. 100, 159, 167, 170 КПК України порядку, не здійснив їх детального огляду і опису в протоколі; висновки експертів № 276 від 29 вересня 2017 року та № 10-1/1951 від 19 січня 2018 року не підтверджують факту зґвалтування ОСОБА_13 ; показання у справі потерпілої є суперечливим і викликають сумніви у їх правдивості, в тому числі стосовно опису прикмет нападника, з огляду на її ж показання про те, що обличчя нападника вона не бачила тому, що той постійно знаходився позаду неї, та враховуючи, що подія відбулася в темну пору доби; у своїх показаннях потерпіла не могла згадати, в якому році відносно неї були скоєні злочини.
З урахуванням наведеного, обвинувачений вважає, що проти нього здійснювалося незаконне кримінальне переслідування, чому суд у вироку належної оцінки не дав. Більше того, поза увагою, дослідженням та перевіркою суду залишилися відомості, які містяться у наявній в справі довідці ТОВ «Приват-Фуд Центр» від 18 січня 2018 року № 01/03-к, згідно з якою у час вчинення відносно ОСОБА_13 злочинів він, ОСОБА_6 знаходився на своєму робочому місці. Такі ж дані, які свідчать про його непричетність до скоєння злочинів, підтверджуються показаннями від 29 січня 2018 року свідка ОСОБА_20 , з яким він разом працював.
З приводу обвинувачення у вчиненні злочинів стосовно потерпілої ОСОБА_14 . ОСОБА_6 вказує, що: 20 січня 2018 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості лише про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, однак після цього слідство безпідставно та протиправно розпочало розслідування злочину проти статевої недоторканості особи, зокрема були призначені та проведені молекулярно-генетичні експертизи і отримані висновки № 10-1/283, № 10-1/589 від 24 квітня 2018 року, № 10-1/609 від 25 квітня 2018 року; відомості про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, були внесені до реєстру лише 08 травня 2018 року; розслідування безпідставно розпочато з кваліфікацією за ч. 2 ст. 186 КК України за ознакою повторності, оскільки в минулому у нього відсутня судимість за грабіж; слідством не перевірено та не співставлено дактилоскопічні відбитки пальців його рук; орган досудового розслідування приховав від суду те, що в показаннях від 24 січня 2018 року свідок ОСОБА_21 зазначила, що телефон знайшла на вулиці та повернула його потерпілій, що спростовує факт заволодіння цим майном саме ним, ОСОБА_6 ; протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 травня 2018 року за участю ОСОБА_14 є недопустимим доказом, оскільки в суді потерпіла зазначила, що перед цією слідчою дією їй показали його, обвинуваченого, фотографію, і це є порушенням ч. 1 ст. 228 КПК України, а також тому, що ОСОБА_14 впізнала його за загальними рисами обличчя і пред`явлення було проведене у його відсутність, по фотознімкам, без зазначення для того відповідних причин; показання потерпілої від 23 та 27 вересня 2017 року містять розбіжності в частині опису одягу нападника, в такому одязі, як вказала потерпіла, його, ОСОБА_6 , не було затримано і такий у нього не вилучався; ОСОБА_14 показувала, що під час вчинення злочинів перебувала із заплющеними очима, але в суді впізнала в ньому нападника, що є сумнівним; суд у вироку неправильно виклав показання потерпілої про те, що вона бачила, як він щось брав з її сумки, в дійсності, відповідно до звукозапису її допиту, вона показувала, що чула, як з її сумки щось взяли.
До цього ж ОСОБА_6 звертає увагу на те, що його непричетність до скоєння злочинів відносно ОСОБА_22 підтверджується показаннями свідка ОСОБА_23 від 31 травня 2018 року, згідно з якими у цей час він, обвинувачений, прибув на роботу.
Щодо обвинувачення у вчиненні злочинів відносно потерпілої ОСОБА_8 . ОСОБА_6 зазначає, що: свідок ОСОБА_15 жодного разу в справі не показував про те, що відносно потерпілої було скоєно зґвалтування чи замах на нього, вказував, що йому не були відомі наміри нападника та він лише чув крики ОСОБА_8 про допомогу; в судовому засіданні суд та сторона обвинувачення фактично намагалися підлаштувати показання цього свідка під інкримінований йому, ОСОБА_6 , замах на зґвалтування; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 червня 2018 року за участю потерпілої та свідка ОСОБА_15 є недопустимими доказами, оскільки вони впізнали особу за загальними рисами обличчя, дані слідчі дії проведені у його, обвинуваченого, відсутність, по фотографіям, без зазначення для того відповідних причин; протоколи цих пред`явлень свідчать про те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_24 впізнали не його, ОСОБА_6 , а іншу особу, зображену на фото № 4; висновок експерта № 429/д від 10 серпня 2018 року про виявлені у ОСОБА_8 тілесні ушкодження має вірогідний характер і не доводить категорично, що саме він спричинив потерпілій такі ушкодження; даний висновок є недопустимим доказом з огляду на те, що проведений на підставі медичної картки стаціонарного хворого, якої в матеріалах справи немає і яка стороні захисту не відкривалася в порядку ст. 290 КПК України, а також оскільки експертом не використовувалися атестовані і зареєстровані в установленому порядку методики дослідження, сторона захисту не була повідомлена про проведення цієї експертизи, що позбавило її можливості бути присутньою під час призначення, проведення експертизи, ставити на вирішення експерта свої питання, висловлювати зауваження тощо, стороною обвинувачення не з`ясовано, чи відповідає експерт визначеним законом вимогам, та чи немає обставин, які б виключали його участь, що ставить під сумнів проведення експертизи уповноваженою на те особою; стороною обвинувачення не доведено, а судом не перевірено правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК України за ознакою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерплої, при чому залишено поза увагою його твердження, про те, що він хотів лише видалити з телефону ОСОБА_8 компрометуючі фотознімки, мети його викрадати не мав, як і наміру зґвалтувати потерпілу.
Загалом у своїх доповненнях ОСОБА_6 ставить під сумнів результати проведених у кримінальних провадженнях висновків судових молекулярно-генетичних експертиз № 10-1/1379 від 18 січня 2017 року, № 10-1/1757 від 14 грудня 2017 року, № 10-1/1378 від 15 грудня 2017 року, № 10-1/1898 від 22 грудня 2017 року, № 10-1/1951 від 19 січня 2018 року, № 10-1/283 від 24 квітня 2018 року, № 10-1/589 від 24 квітня 2018 року, № 10-1/609 від 25 квітня 2018 року, № 10-1/1077 від 18 травня 2018 року, № 10-1/1115 від 30 травня 2018 року, висновку судової товарознавчої експертизи № 12-4/1363 від 10 серпня 2018 року, висновку дактилоскопічної експертизи № 8-1/2058 від 17 серпня 2018 року, оскільки вони проведені КНДЕКЦ, що відноситься до системи МВС України, як і слідчі, зважаючи на що, на думку обвинуваченого, у експерта і слідчого може бути спільна зацікавленість у розкритті злочинів в будь-який спосіб.
Також звертає увагу на те, що в матеріалах кримінальних проваджень містяться численні роздруківки абонентських з`єднань, проте жодного належного і допустимого доказу того, що в момент інкримінованих йому злочинів він знаходився поряд з потерпілими ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 справа не містить.
Стосовно незабезпечення права на захист ОСОБА_6 додатково вказує, що суд порушив гарантоване йому право на вільний вибір захисника, оскільки в судовому засіданні від 11 березня 2018 року не задовольнив його клопотання про відмову від захисника ОСОБА_7 та залучення захисника ОСОБА_16 . В подальшому захисник ОСОБА_7 тривалий час самостійно представляла його інтереси в суді, враховуючи, що його було видалено із зали. При цьому, довідкою ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 23 листопада 2021 року № 05/878-21/907Ад підтверджується те, що захисник ОСОБА_7 не відвідувала його в установі. Таким чином, він був позбавлений ефективного захисту, а його видалення із зали перешкодило йому подати відповідні клопотання про допит свідків обвинувачення та захисту, експертів, понятих, потерпілих, дослідження речових доказів, визнання доказів обвинувачення неналежними і недопустимими. Крім цього, звертає увагу на те, що суд, безпідставно видаливши його із зали 11 березня 2020 року за порушення ним порядку з судовому засіданні та не підкорення розпорядженням головуючого, не склав відносно нього протоколу про адміністративне правопорушення, що мало б наслідком здійснення відповідної процедури та надання йому прав згідно з визначеним КУпАП порядком.
В доповненнях обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. При цьому просить апеляційний суд дослідити долучені ним до доповнень копії матеріалів досудових розслідувань, а саме: протоколів допитів свідка ОСОБА_20 від 29 січня 2018 року, свідка ОСОБА_23 від 31 травня 2018 року, свідка ОСОБА_25 від 29 січня 2018 року, потерпілої ОСОБА_14 від 20 січня 2018 року; доручення на проведення слідчих дій від 23 січня 2018 року; талону-повідомлення № 19 від 24 жовтня 2018 року, а також довідку ДУ «Київський слідчий ізолятор» від 23 листопада 2021 року № 05/878-21/907Ад. Крім того, ОСОБА_6 просить визнати недопустимим доказами: штани ОСОБА_13 , надані слідчому 23 вересня 2017 року; висновки експертів № 10-1/1379 від 18 січня 2017 року, № 10-1/1115 від 30 травня 2018 року, № 429/д від 10 серпня 2018 року; мобільні телефони потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_14 ; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 червня 2018 року за участю ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_15 , від 23 травня 2018 року за участю ОСОБА_14 ; упаковку презервативу; показання потерпілої ОСОБА_14 від 23 та 27 вересня 2017 року; диск з відеозаписом з номером «XLDC1777»; показання свідка ОСОБА_15 в суді від 11 березня 2020 року.

Захисник ОСОБА_11 подав доповнення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких, підтримуючи позицію про скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, надводить доводи, аналогічні до тих, що викладені його підзахисним, з приводу: не ознайомлення з матеріалами досудових розслідувань та судового провадження; порушення установлених законом правил завчасного подання і порядку розгляду клопотань прокурора про зміну та продовження запобіжного заходу; необґрунтованої зміни запобіжного заходу з домашнього арешту на тримання під вартою; здійснення допиту потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_8 і ОСОБА_17 всупереч твердженням сторони захисту про не ознайомлення з матеріалами кримінального провадження; безпричинного видалення обвинуваченого із залу судового засідання та не надання йому в подальшому можливості ознайомитися з тими документами, що були досліджені у його відсутність; неправдивості складених актів про відмову ОСОБА_6 в ознайомленні з матеріалами справи; не надання обвинуваченому можливості заявити відвід колегії суддів, прокурору та замінити захисника ОСОБА_7 на ОСОБА_16 , що призвело до порушення прав обвинуваченого на захист, на можливість реалізації своєї правової позиції та законних інтересів в суді.
Також, як на підставу для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, захисник посилається на відсутність у справі журналів судових засідань за 24 лютого, 24 вересня, 23 жовтня, 26 грудня 2018 року, 28 і 29 листопада 2019 року та звукозаписів судових засідань за 24 лютого, 16 грудня 2018 року, 02 грудня 2019 року, 12 і 13 лютого, 11 березня 2020 року.
Окрім наведеного, захисник ОСОБА_11 зазначає про те, що: ОСОБА_6 не вчиняв жодного з інкримінованих йому злочинів; досудові розслідування у кримінальних провадженнях проведені з численними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і зібрані стороною обвинувачення докази є неналежними та недопустимими; допущеним порушенням з боку слідства суд при ухваленні обвинувального вироку жодної оцінки не дав, що перешкодило ухвалити законне та справедливе рішення, виходячи з наступного.
Стосовно обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, відносно потерпілої ОСОБА_12 захисник вказує на те, що:
- суд у вироку, при посиланні на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0004034, вказав, що відомості внесені з кваліфікацією діяння за ч. 1 ст. 186 КК України. Разом з тим, безпосередньо у самому витягу з реєстру, що міститься у справі, зазначено про кваліфікацію за ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому під час досудового розслідування ОСОБА_6 не отримував нового повідомлення про підозру чи зміну раніше повідомленої підозри, що свідчить про порушення вимог ст. ст. 278, 279 КПК України;
- протокол проведення слідчого експерименту від 24 листопада 2017 року складений з порушеннями приписів ст. ст. 240, 104, 105 КПК України, оскільки не містить, зокрема: докладного опису умов і результатів цієї слідчої дії; технічних характеристик, інвентарного номера відеокамери, що використовувалася, місця (носія) зберігання інформації, а також інших відомостей, що регламентові означеними статтями. Крім того, всупереч ч. ч. 3-7 ст. 42 КПК України, в цей день ОСОБА_6 не було повідомлено про підозру, про підстави і мету проведення слідчої дії, у якому саме кримінальному провадженні планувалося її здійснення. Такі істотні порушення вимог закону при складенні протоколу свідчать про його неналежність та недопустимість як доказу;
- матеріали кримінального провадження не містять відомостей про здійснення слідчим допиту потерпілої, свідків, що виключало можливість доведення обвинувачення.
З приводу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 2 ст. 152 КК України, щодо потерпілої ОСОБА_13 , захисник зазначає про те, що:
- відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0005046 зґвалтування ОСОБА_13 було вчинено невідомою особою 23 вересня 2017 року. Затримання ОСОБА_6 відбулося 24 листопада 2017 року, тобто через два місяці. При цьому з матеріалів кримінального провадження не вбачається, які слідчі дії були проведені та на підставі яких доказів орган досудового розслідування дійшов висновку про причетність до цього злочину саме ОСОБА_6 ;
- в протоколі огляду місця події від 23 вересня 2017 року не зазначені всі відомості, що регламентовані ст. ст. 104, 105 КПК України, в тому числі про: технічні характеристики, інвентарний, серійний номер, камери, що використовувалася, місце (носій) зберігання інформації; місце проведення цієї слідчої дії; спосіб, послідовність її вчинення та отримані результати. Такі істотні порушення вимог закону при складенні даного протоколу свідчать про його неналежність і недопустимість;
- в ході згаданого огляду місця події була виявлена та вилучена упаковка з-під презервативу, але по ній не була проведена експертиза з метою встановлення причетності ОСОБА_6 до вчинення злочину;
- судово-медична експертиза потерпілої ОСОБА_13 (висновок № 276 від 29 вересня 2017 року) проведена через один тиждень після скоєного злочину, що не виключає можливості отримання нею в означений проміжок часу тілесних ушкоджень за інших обставин;
- в указаному висновку експерта № 276 від 29 вересня 2017 року зазначено, що в судово-медичній експертизі не існує ушкоджень, характерних для зґвалтування. Тобто цим висновком не установлено факту зґвалтування і, тим більше, причетності до нього ОСОБА_6 . Також цей висновок не є категоричним стосовно того, що виявлені у потерпілої тілесні ушкодження були отримані саме за тих обставин, що були вказані у постанові слідчого про призначення експертизи;
- згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання від 24 листопада 2017 року, ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_6 за годинником на його руці. Разом з тим, потерпіла не зазначила, на якій саме руці був годинник у злочинця, якої він був марки, виробництва, кольору, форми. Слідством не було встановлено характеризуючі та ідентифікуючі ознаки цього годинника і він не був долучений до речових доказів у справі;
- 24 листопада 2017 року під виглядом відібрання у ОСОБА_6 зразків крові і слини, працівники поліції фактично намагалися провести його освідуванння, не вручивши обвинуваченому відповідної постанови прокурора, як це передбачено ч. 3 ст. 241 КПК України. Стверджує, що ОСОБА_6 здав кров, але не здавав зразків своєї слини. В порушення ч. 5 ст. 241 КПК України після здійснення освідування ОСОБА_6 , здачі зразків крові та слини, не було складено протоколу. Таким чином біологічні зразки ОСОБА_6 отримані у не процесуальний спосіб, що тягне за собою їх недопустимість. Виходячи з цього, недопустимими є і висновок експерта № 10-1/1757 від 14 грудня 2017 року, у якому було використано біологічний матеріал зразок крові ОСОБА_6 , та, в свою чергу, надані в подальшому з використанням даного висновку результати експертизи № 10-1/1898 від 22 грудня 2017 року, інформація Київського НДЕКЦ МВС України, викладена у листі № 19/111/10-3/21501 від 07 травня 2018 року, а також висновок експертизи № 10-1/1077 від 18 травня 2018 року, яка проведена у кримінальному провадженні по епізодам злочинів щодо ОСОБА_14 ;
- диск з відеозаписом з камери внутрішнього спостереження магазину «Юлія» отриманий з невідомих джерел та у невідомий процесуальний спосіб. Фотознімки, які долучені до протоколу огляду цього відеозапису від 12 січня 2018 року, містять незрозумілі зображення. В ході перегляду даного відеозапису ОСОБА_6 зазначив, що не впізнає себе на ньому. Жодної експертизи з метою встановлення місця та часу здійснення згаданого відеозапису проведено не було. За таких обставин свідок ОСОБА_19 , що надав слідству диск, повинен був бути допитаний з даного приводу, чого зроблено не було;
- протоколи оглядів предметів від 27 грудня 2017 року, 05, 22 і 31 січня 2018 року є недопустимими доказами, оскільки: огляди здійснювалися слідчим одноособово, без залучення понятих, свідків; захисту невідомо, що було в оглянутих пакетах, чи були вони цілі або пошкоджені. Незважаючи на це експерт ОСОБА_26 , підпис якого стоїть на оглянутих пакетах, не був допитаний з приводу їх змісту та цілісності;
- згідно з висновком експерта № 10-1/1951 від 19 січня 2018 року, генетичні ознаки клітин на тампоні із змістом піхви ОСОБА_13 та на предметних скельцях не збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 ;
- таким чином, жодна судово-медична або молекулярно-генетична експертиза не показала на причетність ОСОБА_6 до зґвалтування ОСОБА_13 . Матеріали кримінального провадження не містять відомостей про здійснення слідчим допиту потерпілої, свідків, що виключало можливість доведення обвинувачення.
З приводу обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України, стосовно потерпілої ОСОБА_27 , захисник звертає увагу на те, що:
- відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000465, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України злочин відносно ОСОБА_14 вчинено 20 січня 2018 року. Відомості про вчинення щодо потерпілої злочину, передбаченого ч. 1 ст. 152 КК України, внесені 08 травня 2018 року;
- незважаючи на те, що у витягу з реєстру зазначено про вчинення зґвалтування ОСОБА_14 08 травня 2018 року, після цього часу жодної молекулярно-генетичної експертизи у справі проведено не було;
- протокол огляду місця події від 20 січня 2018 року є неналежним і недопустимим доказом, оскільки не містить відомостей: в межах якого кримінального провадження він проведений; про технічні характеристики, інвентарний, серійний номер камери, що використовувалася, місце (носій) зберігання інформації;
- протокол другого огляду місця події від 20 січня 2018 року також є недопустимим доказом тому, що: у ньому відсутні дані, регламентовані ст. ст. 104, 105 КПК України, та про спосіб упакування вилучених речовин та їх ідентифікації; в порушення ч. ч. 3, 7 ст. 237 КПК України, огляд проведений без залучення захисника, без відеофіксації. Поняті, що були присутні під час огляду, не були допитані в суді. Також вказує, що виявлений під час огляду відбиток взуття не може слугувати доказом боротьби, тим більше, що слідством не встановлено його належність;
- згідно з висновком експерта № 19 від 22 січня 2018 року, у потерпілої ОСОБА_14 не було виявлено будь-яких тілесних ушкоджень в ділянці зовнішніх статевих органів;
- висновок експерта № 10-1/1077 від 18 травня 2018 року, відповідно до якого генетичні ознаки слідів сперми, виявленої у змиві з речовини білого кольору з мікрооб`єктом, схожим на волосину, та зі снігу, збігаються з генетичними ознаками зразка крові ОСОБА_6 , є недопустимим доказом, оскільки: експертиза проведена на підставі не засвідчених належним чином копій висновку експерта № 10-1/283 від 24 квітня 2018 року та висновку експерта № 10-1/1757 від 14 грудня 2017 року, що був наданий у іншому кримінальному провадженні по епізодам злочинів стосовно ОСОБА_13 ; висновок складений без дослідження жодного біологічного матеріалу, без застосування атестованих та зареєстрованих в установленому законом порядку методик дослідження, із застосуванням лише загальнонаукового порівняльного методу. Крім того, експертами були використані дані з листа Київського НДЕКЦ МВС України № 19/111/10-3/21501 від 07 травня 2018 року, у якому зазначено про встановлення збігу за регіональним обліком генетичних ознак людини ДНК-профілю зразка букального епітелію ОСОБА_6 за фактом зґвалтування ОСОБА_13 з ДНК-профілем слідів сперми у змиві з речовини білого кольору з мікрооб`єктом, схожим на волосину, та у змиві зі снігу за фактом пограбування ОСОБА_14 . Однак, листом Київського НДЕКЦ МВС України № 19/111/2-35997-2021 від 13 липня 2021 року зазначено про відсутність інформації щодо звернень представників Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області з приводу встановлення збігів щодо ДНК-профілю зразка букального епітелію ОСОБА_6 , як це повинно бути за правилами п. 1.6.1 Інструкції з організації функціонування криміналістичних обліків експертної служби МВС України, затвердженої наказом МВС України від 10 вересня 2009 року № 390. Таким чином, слідчий у не процесуальний спосіб, а експерт протиправно і в порушення вимог ч. 4 ст. 69 КПК України використав відомості з невідомих джерел;
- висновок експерта № 10-1/1115 від 30 травня 2018 року, згідно з яким генетичні ознаки зразка крові ОСОБА_6 містяться серед змішаних генетичних ознак клітин з ядрами і слідів сперми, виявлених на скельцях з вмістом піхви ОСОБА_14 , так само є недопустимим доказом тому, що: зроблений на підставі не засвідчених належним чином копій висновків експертів, один з яких був отриманий у іншому кримінальному провадженні; без застосування атестованих та зареєстрованих в установленому порядку методик досліджень, а лише з використанням загальнонаукового порівняльного методу; без безпосереднього дослідження біологічних об`єктів. До того ж, наявність змішаних генетичних ознак клітин не виключають можливості знаходження генетичних ознак інших осіб;
- протокол огляду речей від 01 червня 2018 року є недопустимим доказом через те, що огляд був здійснений слідчим одноособово, без залучення понятих, свідків і захисту невідомо зміст оглянутого пакету, чи був він цілий або пошкоджений;
- у справі відсутні будь-які докази вчинення ОСОБА_6 грабежу мобільного телефону ОСОБА_14 . Даний телефон не було знайдено у обвинуваченого, слідством не було виявлено його відбитків пальців на телефоні, дактилоскопічної експертизи не проводилось. Більше того, у своїх показаннях потерпіла вказувала, що телефон був знайдений та їй повернутий двірником;
- показання в суді потерпілої ОСОБА_14 викликають сумніви у їх правдивості, оскільки прокурор неодноразово її виправляв, щоб вона правильно вказувала дату вчинення у її відношенні злочинів. Всупереч тим відомостям, які зазначені у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, потерпіла показувала, що обидва злочини щодо неї були скоєні 20 січня 2018 року;
- допит потерпілої ОСОБА_14 в режимі відеоконференції з іншого приміщення здійснено судом в не процесуальний спосіб, оскільки будь-яких виняткових обставин відповідно до ч. 9 ст. 352 КПК України, які б перешкоджали здійснити її допит безпосередньо в суді, встановлено не було.
Стосовно обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152, ч. 2 ст. 186 КК України, відносно потерпілої ОСОБА_8 захисник вказує на те, що:
- відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0002816, 24 червня 2018 року відомості внесені лише про вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. Відомості про те, що 23 червня 2018 року у ОСОБА_6 був умисел на зґвалтування ОСОБА_8 , з кваліфікацією злочину за ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України, були внесені до реєстру лише 16 серпня 2018 року;
- висновок експерта № 429/Д від 10 серпня 2018 року щодо ОСОБА_8 зроблений на підставі медичної картки стаціонарного хворого, без огляду потерпілої, без проведення досліджень. Крім того, стороні захисту не надавалася дана медична документація;
- у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 24 червня 2018 року потерпіла ОСОБА_8 і свідок ОСОБА_15 поставили власні підписи під фотознімками № 4, на яких був зображений не ОСОБА_6 . Тобто потерпіла і свідок впізнали іншу особу, яка за прикметами була схожа на обвинуваченого;
- у своїх показаннях свідок ОСОБА_15 жодного разу не вказував про спробу зґвалтування потерпілої;
- допит неповнолітньої потерпілої ОСОБА_8 та пред`явлення особи для впізнання за її участю проведено з порушенням ст. 354 КПК України, без надання документів, які б підтверджували, що залучений спеціаліст є педагогом чи психологом;
- доказів на підтвердження матеріальних збитків ОСОБА_8 у справі немає. Внаслідок не доведення матеріальної шкоди захисник виключає можливість доведення існування моральної.
Загалом захисник ОСОБА_11 звертає увагу на те, що під час досудових розслідувань в указаних кримінальних провадженнях: слідчий експеримент було проведено лише по епізоду щодо потерпілої ОСОБА_12 , по іншим епізодам слідчий, в порушення ст. 240 КПК України, не перевірив та не уточнив обставини подій; у жодній справі ні у ОСОБА_6 , ні у потерпілих не було витребувано і не перевірено роздруківки викликів мобільних операторів; всі впізнання за участю потерпілих та свідків проведені без захисника ОСОБА_6 ; у протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками зображені різні за зовнішністю та одягом особи; ОСОБА_6 не були відкриті матеріали досудових розслідувань, що тягне за собою безумовне визнання доказів сторони обвинувачення недопустимими.
Наведені порушення кримінального процесуального закону суд залишив поза увагою, поверхнево дослідив матеріали справи та наявні докази, при цьому взагалі не перевірив: твердження сторони захисту про застосування працівниками поліції до ОСОБА_6 фізичного і психологічного тиску, з приводу чого обвинувачений звертався до відділу ДБР та прокуратури міста Біла Церква; версію непричетності ОСОБА_6 до скоєння інкримінованих йому злочинів, в тому числі не допитав жодного свідка сторони захисту, зокрема експедиторів, водіїв, керівника підприємства, які можуть підтвердити, що в той час, коли були вчинені злочини, обвинувачений знаходився на роботі. Після безпідставного видалення ОСОБА_6 із зали судового засідання, він був позбавлений можливості заявити про виклик до суду свідків захисту. Враховуючи наведене, вважає за необхідне здійснити допит свідків сторони захисту в суді апеляційної інстанції.
Також захисник зазначає про те, що суд у вироку безпідставно послався на: знайдення під час огляду місця події 23 вересня 2017 року упаковки з-під презервативу, оскільки такий предмет не було визнано речовим доказом і він міг бути залишений будь-ким; рапорти працівників поліції тому, що вони не можуть слугувати однозначним доказом винуватості; те, що обвинувачений безробітній і немає утриманців при призначенні покарання, хоча в дійсності ОСОБА_6 неофіційно працевлаштований експедитором в ТОВ «Приват-Фуд Центр» і має на утриманні дитину. Суд не в повній мірі встановив обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , та залишив поза увагою надані захистом позитивні характеристики про нього, натомість прийняв до уваги лише ті дані, які були надані стороною обвинувачення.
В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_11 просить дослідити докази та допитати свідків по справі, перелік яких наведено в окремо поданих до апеляційного суду клопотаннях (т. 7 а.п. 8-9, 10-15).

В апеляційній скарзі законний представник потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , не оспорюючи установлені судом фактичні обставини вчинених злочинів, доведеність винуватості ОСОБА_6 у їх скоєнні та правильність кваліфікації його дій, просить вирок скасувати в частині призначеного покарання та рішення про її цивільний позов і ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому максимальний розмір покарання, передбачений санкцією ч. 3 ст. 152 КК України, у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі, та стягнути з нього на її, законного представника, користь 300000,00 (триста тисяч) гривень моральної шкоди та 8000,00 (вісім тисяч) матеріальної шкоди.
При цьому апелянт зазначає про те, що при призначенні ОСОБА_6 покарання суд безпідставно вказав про відсутність обставин, які б обтяжували його покарання. Зокрема, суд не дав оцінки тому, що на момент скоєння злочинів у даній справі, які є тяжкими та особливо тяжкими, обвинувачений мав не зняту і не погашену судимість за ч. 3 ст. 152 КК України відповідно до вироку Деснянського районного суду м. Києва від 09 квітня 2012 року, що підлягало врахуванню як повторність та рецидив злочинів та є обставинами, які обтяжують покарання.
Крім того, суд дійшов неправильного висновку про необхідність часткового задоволення її позову в інтересах потерпілої ОСОБА_8 . Вважає, що з ОСОБА_6 потрібно стягнути на її користь 8000,00 гривень матеріальної шкоди, що складається з витрат у розмірі 1000,00 гривень на придбання ліків в період лікування ОСОБА_8 у медичному закладі з 24 червня по 07 липня 2018 року та вартості сережок в сумі 7000,00 гривень, які були загублені потерпілою під час здійснення обвинуваченим на неї нападу.
Заподіяну потерпілій моральну шкоду оцінює в 300000,00 гривень зважаючи на те, що: до неї обвинуваченим було застосоване фізичне насильство та спричинені легкі тілесні ушкодження; внаслідок злочинний дій ОСОБА_6 . ОСОБА_8 було отримано тяжку психологічну травму, наслідки якої проявляються і на даний час та змусили їх звернутися за допомогою до спеціалістів психологів; з 30 жовтня по 07 листопада 2018 року потерпіла знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділені лікарні, оскільки у неї були постійні нервові зриви і стреси, пов`язані з пережитим насильством; внаслідок вчиненого злочину у ОСОБА_8 змінився звичний для неї спосіб життя, вона стала нервовою, страждає розладами сну, замкнулася в собі, боїться виходити на вулицю, потребує постійної психологічної підтримки; з метою покращення її психологічного стану сім`я змушена була змінити місце проживання; наслідки пережитого стресу можуть вплинути на все подальше життя потерпілої; злочинними діями обвинуваченого була принижена честь і гідність ОСОБА_8 .

Від інших учасників судового розгляду апеляційних скарг на вирок суду першої інстанції не надійшло.

На апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_6 з доповненнями захисника ОСОБА_11 надійшли заперечення від прокурора Київської обласної прокуратури ОСОБА_28 , в яких наводяться аргументи на спростування доводів апелянтів та з приводу необхідності залишення вироку суду першої інстанції без змін.

Також захисник ОСОБА_11 подав заперечення на апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 , в яких вказує про недоведеність заподіяння потерпілій шкоди взагалі та безпідставність оскарження покарання, оскільки ОСОБА_6 не вчиняв інкриміновані йому злочини і стороною обвинувачення не доведено протилежного за допомогою належних і допустимих доказів.

Будучи неодноразово повідомленими про дату, час і місце апеляційного розгляду, потерпілі ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , в судове засідання не прибули, про поважні причини свого неприбуття не повідомили, що згідно ч. 4 ст. 405 КПК України, не є перешкодою для розгляду кримінального провадження у їх відсутність.
Представник неповнолітньої ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_29 подала заяву про розгляд кримінального провадження як за її відсутності, так і відсутності потерпілої та її законного представника ОСОБА_9 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_6 і його захисника ОСОБА_11 на підтримання доводів апеляційної скарги обвинуваченого з доповненнями до неї захисника ОСОБА_11 та клопотання захисника про зміну обвинуваченому запобіжного заходу, а також їх заперечення щодо апеляційної скарги законного представника неповнолітньої ОСОБА_8 , прокурора ОСОБА_10 , який підтримав апеляційну скаргу представника потерпілої та заперечував як проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого і захисника ОСОБА_7 , так і заявленого клопотання про зміну запобіжного заходу, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_6 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 409, ч. 1 ст. 412 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Доводи апеляційних скарг обвинуваченого з доповненнями захисника ОСОБА_11 і захисника ОСОБА_7 про те, що під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та права останнього на захист є слушними, виходячи з наступного.

Правилами ч. 2 ст. 318 КПК України регламентовано, що судовий розгляд здійснюється в судовому засіданні з обов`язковою участю сторін кримінального провадження, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Приписи ч. 1 ст. 330 КПК України передбачають, якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду. Якщо такий обвинувачений не представлений захисником, суд зобов`язаний залучити захисника для здійснення захисту за призначенням і відкласти судовий розгляд на строк, необхідний для його підготовки до захисту.
Після повернення до зали засідання обвинуваченому надається можливість ознайомитися з доказами, які були досліджені, а також з рішеннями, які були ухвалені за його відсутності, та дати пояснення щодо них. У разі видалення обвинуваченого на весь час судового розгляду, судове рішення, яким закінчено провадження в суді, негайно оголошується обвинуваченому після його ухвалення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні від 11 березня 2020 року суд прийняв рішення про видалення обвинуваченого ОСОБА_6 з зали засідання до кінця розгляду справи у зв`язку з систематичним порушенням порядку (т. 4 а.п. 153-156).

Після видалення обвинуваченого з залу, в цьому ж судовому засіданні від 11 березня 2020 року за участю його захисника ОСОБА_7 був здійснений допит свідка ОСОБА_15 (т. 4 а.п. 153-156). В подальшому в судових засіданнях від 12 березня, 24 квітня, 04 червня, 14 липня 2020 року без обвинуваченого, в присутності його захисника ОСОБА_7 були досліджені представлені прокурором письмові матеріали по інкримінованим ОСОБА_6 епізодам вчинення злочинів відносно потерпілих ОСОБА_27 і ОСОБА_8 та речові докази у справі, проведені судові дебати (т. 5 а.п. 151-166, 178-180, 187-190, 238-240).

Незважаючи на прийняте 11 березня 2020 року рішення про видалення обвинуваченого з зали засідання на весь час судового розгляду, в судовому засіданні від 14 липня 2020 року суд після закінчення судових дебатів повернув ОСОБА_6 до зали для надання йому останнього слова (т. 5 а.п. 238-240).

За змістом ст. 365 КПК України, останнє слово обвинуваченого це самостійний персоніфікований етап судового розгляду, який полягає в наданні обвинуваченому за результатами проведеного розгляду та дослідження обставин справи останньої можливості звернутися до суду з відповідним проханням, виловити власну позицію і ставлення до обвинувачення, дати оцінку своїм діям, тощо, до того, як суд піде в нарадчу кімнату.
Проголошення останнього слова є правом обвинуваченого, а не його обов`язком. Саме по собі право на останнє слово є важливою процесуальною гарантією реалізації обвинуваченим свого права на захист.

Таким чином, повернення ОСОБА_6 до зали засідання до завершення судового розгляду кримінального провадження, на стадії останнього слова, відповідно до ч. 1 ст. 330 КПК України передбачало надання обвинуваченому можливості ознайомитися з тими матеріалами і доказами, що були досліджені у його відсутність, та дати пояснення щодо них, в тому числі мати можливість висловитися з їх приводу при проголошенні останнього слова.

Всупереч наведеному, матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про те, що суд надав ОСОБА_6 можливість ознайомитися з такими матеріалами. При цьому, як слідує зі звукозапису судового засідання від 14 липня 2020 року, після повернення до зали ОСОБА_6 наполягав на ознайомленні з матеріалами справи, що були досліджені судом у його відсутність, щоб мати можливість висловитися щодо них, зокрема і в останньому слові. Однак, такі заяви обвинуваченого суд розцінив як виступ в останньому слові, після чого видалився до нарадчої кімнати для ухвалення судового рішення.

За наведених обставин суд першої інстанції допустив порушення вимог ч. 1 ст. 330 КПК України, оскільки, повернувши ОСОБА_6 до зали засідання до завершення судового розгляду, не надав йому можливості ознайомитися з матеріалами і доказами, які були досліджені без його участі, що, в свою чергу, очевидно звузило гарантоване йому право на звернення до суду з останнім словом у розумінні положень ст. 365 КПК України, а відтак і на реалізацію належного йому права на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило або могло перешкодити ухвалити справедливе рішення.
Крім того, про неналежне виконання вимог ч. 1 ст. 330 КПК України свідчить і таке.

В судовому засіданні від 29 листопада 2019 року суд вперше тимчасово на дане засідання видалив ОСОБА_6 із зали внаслідок систематичного порушення ним порядку. Після цього без обвинуваченого та за участі його захисника ОСОБА_16 дослідив долучені прокурором письмові матеріали по інкримінованим ОСОБА_6 епізодам вчинення злочинів відносно потерпілих ОСОБА_12 і ОСОБА_13 . Надалі, у це ж судове засідання від 29 листопада 2019 року суд повернув ОСОБА_6 (т. 4 а.п. 2-10). Проте, як слідує з матеріалів справи, суд не надав обвинуваченому одразу можливості ознайомитися з тими матеріалами, що були досліджені у його відсутність, та дати щодо них свої пояснення. Більше того, згідно з актом про відмову ОСОБА_6 в ознайомленні із цими матеріалами, така можливість йому була надана лише 24 січня 2020 року, тобто за спином двох місяців (т. 4 а.п. 91).

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що в ході судового розгляду обвинуваченого ОСОБА_6 було обмежено в можливості реалізувати своє право на захист у кримінальному провадженні, що відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотним порушення вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, враховуючи установлені ст. 404 КПК України повноваження апеляційного суду з перегляду судових рішень в межах апеляційної скарги та регламентований частиною третьою цієї статті обмежений перелік умов, за яких колегія суддів може повторно досліджувати обставини у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Приймаючи до уваги наведене, колегія суддів не розглядає викладені обвинуваченим ОСОБА_6 та його захисником ОСОБА_11 в апеляційній скарзі з доповненнями доводи з приводу невідповідності висновків суду про доведеність обвинувачення ОСОБА_6 фактичним обставинам кримінального провадження, неправильної оцінки судом доказів сторони обвинувачення, неповноти судового розгляду, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також наведені законним представником потерпілої ОСОБА_9 аргументи щодо призначеного покарання та вирішення цивільного позову.

Під час нового розгляду суду належить згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, провести судовий розгляд, в ході якого слід також ретельно перевірити і дати оцінку доводам апелянтів, про які зазначено вище, за наслідками чого ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Отже, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 підлягають задоволенню, а апеляційна скарга законного представника потерпілої ОСОБА_9 частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених цією главою.
За приписами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю мотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Враховуючи те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів проти власності і статевої свободи та недоторканості особи, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винуватим в інкримінованих кримінальних правопорушеннях, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за вчинення аналогічного злочину проти статевої свободи і недоторканості, його вік, стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків, а також обсяг судового розгляду, який необхідно провести судом першої інстанції на підставі даної ухвали апеляційного суду, колегія суддів вважає, що інший, більш м`який, вид запобіжного заходу не в змозі забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 та не буде достатнім для запобігання передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України ризикам переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілих і свідків, іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення. Зважаючи на це, застосований судом першої інстанції до ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід залишити без змін та продовжити строк його дії на 60 (шістдесят) діб.

Ті дані про особу обвинуваченого, на які посилається захисник ОСОБА_11 у своєму клопотанні від 16 грудня 2021 року про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби, зокрема наявність місця роботи, позитивні характеристики звідти, наявність цивільної дружини та малолітньої дитини, не зменшують існуючих ризиків, а тому не можуть бути підставою для зміни запобіжного заходу.

При цьому, всупереч твердженням захисника, матеріали кримінального провадження, в тому числі ті, що долучені ним до свого клопотання, не містять переконливого підтвердження тому, що ОСОБА_6 утримував цивільну дружину та її малолітню дитину, або про те, що вони потребують його допомоги і догляду.

Також, згідно з долученими захисником до клопотання копіями листів завідувача Київської міської медичної частини філії ДУ «Центр охорони здоров`я державної кримінально-виконавчої служби України» в м. Києві та Київській області від 26 серпня і 08 листопада 2021 року, стан здоров`я ОСОБА_6 є задовільним. Разом з тим, будь-яких відомостей, які б свідчили про наявність перешкод тримання обвинуваченого під вартою за станом здоров`я, в указаних листах не наведено.

Жодних нових даних, які б вказували про необхідність зміни ОСОБА_6 запобіжного заходу та про зменшення вищезгаданих ризиків, в клопотанні захисника ОСОБА_11 не зазначено.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт в нічний час доби.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 задовольнити. Апеляційну скаргу законного представника потерпілої ОСОБА_8 ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 152, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 153, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 152 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Клопотання захисника ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою продовжити строком на 60 (шістдесят) діб, а саме до 13 лютого 2022 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

С У Д Д І:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4